УХВАЛА

25 травня 2022 року

м. Київ

cправа № 920/1191/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Уркевича В. Ю.- головуючого, Мачульського Г. М., Краснова Є. В.,

за участю секретаря судового засідання Брінцової А. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання»

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.10.2021 і рішення Господарського суду Сумської області від 23.06.2021 у справі

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання»

до 1) Акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання», 2) Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Північно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми),

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів - ОСОБА_1 ,

про визнання права власності на майно,

за участю представників:

позивача - Шевченка Д. С. (адвокат),

відповідача-1 - не з`явився,

відповідача-2 - не з`явився,

третьої особи - ОСОБА_1 (особисто),

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст і підстави позовних вимог

1. У листопаді 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання» (далі - ТОВ «Сумське МНВО», позивач) звернулося до Господарського суду Сумської області з позовом до Акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання» (далі - АТ «Сумське МНВО», відповідач-1) та Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Північно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) (далі - Управління, відповідач-2) про визнання права власності на автомобіль КС 5579 на базі КАМАЗ 53213 (автокран-Е), колір зелений, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 1997 року випуску, шасі № НОМЕР_2 (далі - автомобіль).

2. На обґрунтування заявлених позовних вимог позивач вказує, що придбав автомобіль у відповідача-1 за договором купівлі-продажу від 29.06.2011 № 8/167 (далі - договір). Однак належний позивачу автомобіль був включений до складу майна відповідача-1 в рамках виконавчого провадження та реалізований відповідачем-2 на електронних торгах на користь ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ). Відчуження автомобіля третій особі позбавляє законного власника можливості користуватися та розпоряджатися своїм майном, а тому право позивача підлягає захисту судом шляхом визнання права власності на автомобіль.

Короткий зміст судових рішень судів попередніх інстанцій

3. Рішенням Господарського суду Сумської області від 23.06.2021 в позові відмовлено.

4. Судове рішення мотивовано тим, що передача автомобіля від продавця до покупця за договором не була оформлена у встановленому законом порядку, зокрема шляхом переоформлення реєстраційних документів на транспортний засіб, що не породжує правових наслідків у вигляді переходу права власності на спірне рухоме майно.

5. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 18.10.2021 рішення суду першої інстанції змінено шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції постанови апеляційного суду.

6. Апеляційний суд встановив, що відповідачі не оспорюють право власності позивача на автомобіль, оскільки: (1) відповідач-1 визнає належність автомобіля позивачу; (2) відповідач-2 не має майнового інтересу щодо автомобіля, а лише вчиняв покладені на нього законом функції з реалізації майна боржника в межах виконавчого провадження. При цьому станом на момент вирішення спору автомобіль вже був реалізований у межах виконавчого провадження і його власником став ОСОБА_1 , до якого позивач у межах даного провадження жодних позовних вимог не пред`явив. Отже, позов у даній справі пред`явлений до неналежних відповідачів.

7. Одночасно апеляційний суд здійснив розподіл витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, стягнувши з позивача на користь ОСОБА_1 7000,00 грн таких витрат.

Короткий зміст касаційної скарги та заперечень на неї

8. У грудні 2021 року до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ТОВ «Сумське МНВО», в якій воно просить скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

9. Підставою касаційного оскарження є пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

10. На обґрунтування підстави касаційного оскарження скаржник посилається на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм статті 34 Закону України «Про дорожній рух» та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 № 1388 (далі - Порядок від 07.09.1998 № 1388), та неврахування правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду від 30.07.2019 у справі № 905/1053/18, від 04.09.2019 у справі № 761/24050/17, від 11.12.2019 у справі № 910/5233/18, від 16.12.2020 у справі № 278/3640/18, від 17.02.2021 у справі № 461/6371/17.

11. У судовому засіданні представник ТОВ «Сумське МНВО» касаційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

12. 03.05.2022 (відповідно до поштових відміток на конверті) ОСОБА_1 з порушенням встановленого ухвалою Верховного Суду від 07.02.2022 строку до 25.02.2022 направив до суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення судів попередніх інстанцій - без змін. У касаційній скарзі також просить суд стягнути з ТОВ «Сумське МНВО» витрати на професійну правничу допомогу.

13. При цьому ОСОБА_1 просить прийняти відзив на касаційну скаргу, оскільки строк на його подання пропущений у зв`язку з введенням 24.02.2022 воєнного стану в України та вжиттям заходів щодо вивезення членів сім`ї з міста Суми.

14. Ураховуючи викладене, колегія суддів суду касаційної інстанції визнає поважними причини пропуску ОСОБА_1 строку на подання відзиву на касаційну скаргу.

15. У судовому засіданні ОСОБА_1 заперечував проти касаційної скарги та просив відмовити у її задоволенні.

16. Інші учасники справи правом на подання відзиву на касаційну скаргу, передбаченим статтею 295 Господарського процесуального кодексу України, не скористалися.

17. Справа розглядається судом касаційної інстанції у розумний строк з урахуванням Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ, із змінами, внесеними згідно з Указами Президента України від 14.03.2022 № 133/2022, від 18.04.2022 № 259/2022, від 17.05.2022 № 341/2022.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

18. Відповідно до частини першої статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

19. Підставою касаційного оскарження є пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, згідно з яким підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

20. При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. Такий правовий висновок викладено у пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц (провадження № 14-737цс19).

21. Водночас на предмет подібності слід оцінити саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін у справі та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їх змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність необхідно також визначати за суб`єктним і об`єктним критерієм відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (пункт 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20).

22. Верховний Суд дослідив наведені у касаційній скарзі доводи та зазначає, що обставини, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, у цьому випадку не підтвердилися з огляду на таке.

23. У цій справі, судові рішення в якій переглядаються у касаційному порядку, судами розглядався спір про визнання права власності на автомобіль.

24. Як встановлено судом апеляційної інстанції, між АТ «Сумське МНВО» та ТОВ «Сумське МНВО» укладено договір, за умовами якого відповідач-1 (постачальник) зобов`язався передати у власність позивача (покупець), а позивач зобов`язався прийняти та оплатити передавальні пристрої, мережі комунікацій, робочі машини і обладнання, транспортні засоби (товар), ціна, кількісні та якісні характеристики якого викладені в специфікаціях № 1-3. Загальна ціна договору погоджена в сумі 214 249 190,40 грн, строк його дії до 31.12.2011.

25. Відповідно до пункту 3.2 договору покупець здійснює оплату на банківський рахунок постачальника в розмірі 100% загальної вартості договору протягом 60 днів з дати поставки товару.

26. Пунктом 4.3 договору визначено, що зобов`язання покупця за договором вважаються виконаними з моменту отримання продавцем оплати в розмірі загальної вартості договору.

27. Згідно зі специфікацією № 2 спірний автомобіль увійшов до переліку товару, що передається позивачу.

28. Відповідно до акта прийому-передачі від 30.06.2011 відповідач-1 передав позивачу товар, в тому числі спірний автомобіль. Позивач здійснив оплату за договором лише частково на суму 59 847 529,54 грн.

29. З 27.08.2018 на виконанні в Управлінні перебувало зведене виконавче провадження № 57084810 щодо боржника - АТ «Сумське МНВО», у межах якого державним виконавцем було виявлено автомобіль, який відповідно до реєстраційних документів належав відповідачу-1.

30. 12.10.2020 спірний автомобіль був реалізований Управлінням у межах виконавчого провадження на прилюдних торгах. Переможцем торгів став ОСОБА_1 , який сплатив вартість придбаного майна в сумі 716 385,50 грн.

31. Установивши, що власником спірного автомобіля є ОСОБА_1 , до якого позивач не пред`явив жодних вимог у межах даного судового спору, апеляційний суд відмовив у задоволенні позовних вимог ТОВ «Сумське МНВО» у зв`язку із пред`явленням позову про визнання права власності на автомобіль до неналежних відповідачів.

32. Скаржник у касаційній скарзі стверджує, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував до спірних правовідносин статтю 34 Закону України «Про дорожній рух», а також положення Порядку від 07.09.1998 № 1388, не врахувавши правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду від 30.07.2019 у справі № 905/1053/18, від 04.09.2019 у справі № 761/24050/17, від 11.12.2019 у справі № 910/5233/18, від 16.12.2020 у справі № 278/3640/18, від 17.02.2021 у справі № 461/6371/17.

33. Колегія суддів суду касаційної інстанції зазначає, що посилання скаржника на правові висновки Верховного Суду, викладені у наведених постановах Верховного Суду, не може бути виключною правовою підставою для касаційного оскарження судових рішень, оскільки постанови у вказаних справах ухвалені за інших обставин справи, ніж у справі, яка розглядається, що свідчить про неподібність правовідносин у них з огляду на таке.

34. Так, у справі № 905/1053/18 розглядався спір між двома підрозділами рятувальної служби про визнання права оперативного управління та зняття арешту з майна (автомобілів). Суди розглянули цей спір по суті та встановили, що спірні транспортні засоби були передані їх власником з оперативного управління відповідача в оперативне управління позивача, а тому арешт на це майно накладений виконавчою службою безпідставно та порушує речове право оперативного управління позивача. За висновком суду касаційної інстанції у цій справі нездійснення позивачем перереєстрації транспортних засобів не позбавляє його права оперативного управління, яке погоджено органом, уповноваженим управляти майном.

35. У справі № 910/5233/18 товариство звернулось з позовом до банку та страхової компанії про визнання недійсними: (1) договору фінансового лізингу з тих підстав, що лізингодавець не був власником переданого у лізинг майна та (2) договору страхування як такого, що не направлений на настання реальних правових наслідків. Суди відмовили в позові та, зокрема щодо договору лізингу встановили, що лізингодавець - банк придбав передане позивачу в лізинг майно за договором купівлі-продажу та набув право власності на нього в момент підписання акта приймання-передачі з продавцем, а позивач не довів введення його в оману та недотримання вимог чинного законодавства під час укладення оспорюваних договорів.

36. У справі № 761/24050/17 суди розглянули позов фізичної особи до нотаріуса та інших фізичних осіб про визнання недійсним договору застави транспортного засобу. За встановленими у цій справі обставинами відповідач відчужив транспортний засіб на користь позивача, транспортний засіб був знятий з реєстраційного обліку, проте не переоформлений позивачем. У цей період відповідач уклав з іншою особою спірний договір застави. Суди першої та апеляційної інстанцій, з якими погодився і Верховний Суд, позов задовольнили та констатували, що на момент укладення договору застави власником майна був позивач, право власності якого підтверджується відповідним договором, який є первинним правовстановлюючим документом; свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу лише підтверджує проведення реєстраційної процедури, проте як самостійний документ право власності у особи не породжує.

37. У справі № 278/3640/18 розглядався спір між фізичними особами про визнання права власності на майно та скасування арешту. У цій справі Верховний Суд скасував рішення судів попередніх інстанцій, а справу направив на новий розгляд до місцевого суду, що не означає остаточного вирішення спору. За обставинами справи позивач придбав транспортний засіб у відповідача за відповідним договором, проте не зареєстрував його за собою. Направляючи справу на новий розгляд, Верховний Суд вказав про необхідність дослідження судами договору купівлі-продажу транспортного засобу та зазначив, що підставою набуття права власності на майно є відповідний договір, тоді як свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу лише підтверджує проведення реєстраційної процедури, проте як самостійний документ право власності у особи не породжує.

38. У справі № 461/6371/17 фізична особа звернулась з позовом до управління поліції про визнання права власності на квадроцикл та витребування його з володіння відповідача. У згаданій справі Верховний Суд скасував рішення суду апеляційної інстанції, а справу направив на новий розгляд до цього суду, що не означає остаточного вирішення спору. За обставинами справи позивач вважав себе власником квадроцикла, вилученого органом поліції у третьої особи в межах кримінальної справи. Верховний Суд зазначив, що апеляційний суд, відмовляючи в позові, залишив поза увагою те, що видане за результатами проведення реєстраційних дій свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу лише підтверджує проведення реєстраційної процедури, проте як самостійний документ право власності у особи не породжує. Відповідно до вказівок Верховного Суду під час нового розгляду справи суду апеляційної інстанції слід надати належну оцінку накладній та товарному чеку і визначити чи можуть ці документи підтверджувати право власності позивача на спірний квадроцикл.

39. Позивач, посилаючись на висновки Верховного Суду у вищенаведених постановах, стверджує, що апеляційний суд не дослідив момент набуття позивачем права власності на автомобіль, який на переконання позивача не пов`язаний з оформленням реєстраційних документів на транспортний засіб.

40. Натомість у даній справі (№ 920/1191/20) апеляційний суд спір про право на майно по суті не вирішував, а отже не досліджував і не мав досліджувати обставини набуття позивачем права власності на автомобіль, а відмовив в позові виключно з процесуальних підстав - заявлення позову до неналежних відповідачів, встановивши, що власником спірного автомобіля є третя особа ОСОБА_1 .

41. Таким чином, правовідносини у справах № 905/1053/18, № 910/5233/18, № 761/24050/17, № 278/3640/18, № 461/6371/17, на які посилається скаржник, та у справі № 920/1191/20 не є подібними за змістом, матеріально-правовим регулюванням та встановленими фактичними обставинами справи.

42. Інших виключних підстав касаційного оскарження, передбачених частиною другою статті 287 Господарського процесуального кодексу України, ТОВ «Сумське МНВО» у касаційній скарзі не зазначило.

43. Верховний Суд також зауважує, що інші наведені у касаційній скарзі доводи щодо: (1) належності обраних позивачем відповідачів та (2) розподілу витрат на професійну правничу допомогу зводяться до висловлення незгоди скаржника з прийнятим судовим рішенням, проте не охоплюються підставами касаційного оскарження, передбаченими пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, а тому судом касаційної інстанції не оцінюються та не розглядаються.

44. Відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

45. При цьому колегія суддів суду касаційної інстанції зазначає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

46. Основним елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми права на момент вчинення дії.

47. Відповідно до пункту восьмого частини першої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

48. Згідно зі статтею 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» учасники справи, яка є предметом судового розгляду, та інші особи мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

49. Аналогічно й частина перша статті 17 Господарського процесуального кодексу України регламентує, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

50. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

51. У рішенні ЄСПЛ у справі «Ґарсія Манібардо проти Іспанії» («Garcia Manibardo v. Spain» від 15.02.2000, № 38695/97) зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (див. також рішення у справі «Monnel and Morris v. the United Kingdom» від 02.03.1987, № 9562/81, серія A, № 115, с. 22, п. 56, а також рішення у справі «Helmers v. Sweden» від 29.10.1996, серія A, № 212-A, с. 15, п. 31).

52. Отже, із встановленням законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду право на касаційне оскарження в Україні не є безумовним, що є передбачуваним для учасників судового процесу, виходячи із наведених вище норм Господарського процесуального кодексу України.

53. За вказаних обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про закриття касаційного провадження, відкритого за касаційною скаргою позивача згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись частиною четвертою статті 240, статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання» на постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.10.2021 і рішення Господарського суду Сумської області від 23.06.2021 у справі № 920/1191/20 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя В. Ю. Уркевич

Судді: Г. М. Мачульський

Є. В. Краснов