ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" травня 2022 р. Справа№ 752/25954/17-ц

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Тищенко А.І.

Михальської Ю.Б.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Комунального підприємства "Київський метрополітен"

на рішення Господарського суду міста Києва від 07.06.2021 (повний текст підписано 16.06.2021)

у справі №752/25954/17-ц (суддя Бойко Р.В.)

за позовом Комунального підприємства "Київський метрополітен"

до ОСОБА_1

про стягнення 22 420,77 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.06.2021 у справі № 752/25954/17-ц у задоволенні позову Комунального підприємства «Київський метрополітен» до ОСОБА_1 про стягнення 22 420,77 грн. відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач звернувся до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив винести постанову, якою скасувати рішення Господарського суду м. Києва від 07.06.2021 у справі №752/25954/17-ц, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2017 Комунальне підприємство «Київський метрополітен» звернулося до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення 22 420,77 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач за період з квітня до грудня 2015 року не сплатив кошти за надані послуги за договором №В-20-10 від 16.07.2010 на відшкодування витрат балансоутримувача та обслуговування орендованого майна, укладеним між Комунальним підприємством «Київський метрополітен» та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 . До стягнення з відповідача заявлено заборгованість у розмірі 19 859,29 грн., пеню у розмірі 2 396,62 грн. та 3% річних у розмірі 164,86 грн., нарахованих ОСОБА_1 за прострочення виконання грошових зобов`язань за період з 21.01.2016 по 30.04.2016.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 19.07.2018, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 29.11.2019, у справі №752/25954/17-ц в задоволенні позову Комунального підприємства «Київський метрополітен» відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 02.09.2020 касаційну скаргу Комунального підприємства «Київський метрополітен» задоволено частково; рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 19.07.2018 та постанову Київського апеляційного суду від 29.11.2018 скасовано; провадження у справі за позовом Комунального підприємства «Київський метрополітен» до ОСОБА_1 про стягнення коштів закрито; повідомлено Комунальне підприємство «Київський метрополітен», що розгляд справи за його позовом віднесено до юрисдикції господарських судів; роз`яснено Комунальному підприємству «Київський метрополітен» право протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови звернутись до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

30.10.2020 Комунальне підприємство «Київський метрополітен» звернулось до Верховного Суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Ухвалою Верховного Суду від 11.11.2020 заяву Комунального підприємства «Київський метрополітен» про направлення справи за встановленою юрисдикцією задоволено та постановлено передати для продовження розгляду справу №752/25954/17-ц за позовом Комунального підприємства «Київський метрополітен» до ОСОБА_1 про стягнення коштів до Господарського суду міста Києва.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.06.2021 у справі № 752/25954/17-ц у задоволенні позову Комунального підприємства «Київський метрополітен» відмовлено повністю.

Відмовляючи в позові, місцевий господарський суд виходив з того, що Комунальним підприємством «Київський метрополітен» не доведено факту надання послуг ОСОБА_1 , з огляду на встановлені обставини щодо унеможливлення користування відповідачем орендованим майном внаслідок дій позивача (відключення електроенергії приміщень), в той час як відповідачем доведено обставини неможливості спожиття таких послуг з незалежних від нього причин.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

В апеляційній скарзі позивач зазначає, що при винесенні оскаржуваного рішення порушено норми матеріального права (ст.ст. 525, 526, 610, 625, 629 ЦК України, ст. 193 ГК України), також порушено норми процесуального права (ч. 1, 2 ст. 73, ч. 1, 2 ст. 76, ч. 1 ст. 78, ч. 1, 2, 3 ст. 86, ч. 1 ст. 210 ГПК України).

Згідно доводів апеляційної скарги:

- судом першої інстанції не взято до уваги, що в додатку № 1 до договору відшкодування визначений перелік об`єктів, які перебувають в користуванні орендаря (станція «Лівобережна» 35, 71 кв. м., станція «Арсенальна» площа 20.76 кв.м.); додатком до договору відшкодування є розрахунок на відшкодування витрат балансоутримувача на утримання та обслуговування об`єктів оренди за 2015 рік, який є невід`ємною частиною договору;

- додатком до договору відшкодування є розрахунок відшкодування витрат балансоутримувача на утримання та обслуговування об`єктів оренди за 2015 рік, який є невід`ємною частиною договору; даним розрахунком передбачено, що орендар сплачує суми фактичних витрат;

- твердження суду першої інстанції про те, що відключення відповідача від електричної енергії у спірних приміщеннях унеможливлювало здійснення позивачем своєї господарської діяльності та відповідно перебування у спірних приміщеннях, а відтак і унеможливлювало споживання послуг з обслуговування та утримання спірного майна є помилковим; відключення приміщень відповідача від електричної енергії відбулось у зв`язку з закінченням договору про постачання електричної енергії;

- відповідач повернув об`єкти оренди лише в 2017 році по акту приймання-передачі, весь цей час відповідач знаходився в зазначених об`єктах оренди, вів свою господарську діяльність, проте не здійснював відшкодування витрат, передбачених договором від 16.07.2010 № В-20-10;

- судом першої інстанції не взято до уваги, що додатком до договору відшкодування є розрахунок на відшкодування витрат балансоутримувача на утримання та обслуговування об`єктів оренди за 2015 рік;

- порушення норм процесуального права полягає у тому, що Господарський суд міста Києва при винесенні судового рішення неповністю дослідив докази у справі, не надав оцінку зібраним у справі доказам в цілому так і кожному доказу, який міститься у матеріалах справи, не мотивував відхилення або врахування кожного доказу.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача передано на розгляд судді Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Тищенко А.І., Михальська Ю.Б.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Комунального підприємства «Київський метрополітен» на рішення Господарського суду міста Києва від 07.06.2021 у справі №752/25954/17-ц. Розгляд апеляційної скарги ухвалено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження та без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання).

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції у даній справі та перевірені судом апеляційної інстанції

На умовах оренди згідно договору про передачу майна комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке передається в оренду №144-І(Ор)-11 від 05.08.2011, укладеного з Комунальним підприємством «Київський метрополітен» у користуванні ОСОБА_1 , як суб`єкта господарської діяльності, до 18.04.2017 перебувало нерухоме майно (частина переходу) загальною площею 20,76 кв.м., що знаходиться за адресою: станція метро «Арсенальна».

Спір по договору оренди вирішений в межах справи №910/7364/17, відповідні обставини встановлені рішенням Господарського суду міста Києва від 17.07.2017.

Відповідно до договору про передачу майна комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке передається в оренду №145-У(Ор)-11 від 05.08.2011 у оренді ОСОБА_1 , як суб`єкта господарської діяльності, до 17.02.2017 перебувало нерухоме майно (частина переходу) площею 35,71 кв.м., що знаходиться за адресою: станція метро «Лівобережна» (східний вестибюль); дані обставини встановлені рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 11.12.2017 у справі №752/17575/17.

У справах №910/7364/17 та №752/17575/17 брали участь Комунальне підприємство «Київський метрополітен» та ОСОБА_1 , а прийняті по ним рішення судів набрали законної сили.

16.07.2010 між Комунальним підприємством «Київський метрополітен» (балансоутримувач) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (орендар) було укладено договір №В-20-10 на відшкодування витрат балансоутримувача на утримання та обслуговування нерухомого майна (надалі - Договір), у відповідності до п. 1.1 якого балансоутримувач забезпечує утримання об`єктів оренди відповідно до переліку, який є невід`ємною частиною договору (Додаток №1) за цінами, визначеним в загальному розрахунку щомісячних витрат балансоутримувача на утримання та обслуговування орендованого нерухомого майна, а орендар відшкодовує балансоутримувачу зазначені витрати.

У Додатку №1 до Договору визначено, що об`єктами оренди, за які орендар має відшкодовувати балансоутримувачу витрати на утримання та обслуговування, є нерухоме майно площею 35,71 кв.м. на станції метро «Лівобережна» та площею 20,76 кв.м. на станції метро «Арсенальна».

Згідно з п. 2.1. Договору облік та розрахунки здійснюються у безготівковій формі поквартально.

У п. 2.2. Договору передбачено, що орендар здійснює платіж по відшкодуванню витрат з утримання об`єкта оренди щоквартально не пізніше 10 числа місяця, наступного за звітнім кварталом на підставі виданих балансоутримувачем розрахунків.

За умовами п. 2.3. Договору розмір відшкодування витрат з утримання об`єктів оренди визначається відповідно до затвердженого узагальненого розрахунку витрат балансоутримувача на утримання та обслуговування орендованого майна, який є невід`ємною частиною цього договору, і який переглядається балансоутримувачем у випадку офіційних змін цін, тарифів, заробітної плати, тощо та загальної площі об`єктів оренди, вказаній у додатку № 1 до цього договору, і фактичного використання орендарем об`єктів оренди.

Пунктом 2.4. Договору погоджено, що останній розрахунок витрат балансоутримувача з утримання об`єктів оренди проводиться станом на 31 грудня та складається акт звіряння розрахунків. У випадку неповного відшкодування балансоутримувачу витрат з утримання та обслуговування об`єкта оренди, орендар зобов`язується сплатити суму недоплати протягом 5-ти банківських днів після підписання акту звіряння рахунків. Якщо виникла переплата, то така сума зараховується в наступні платежі або повертається орендарю за його письмовою вимогою.

Відповідно до п. 6.1. Договору цей договір укладено строком на календарний рік і діє до 31 грудня 2010 включно.

У разі відсутності заяви однієї сторони із сторін про припинення або зміну цього договору після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбаченні цим договором (п. 6.4 Договору).

Відповідно до п. 5.2. договору, за несвоєчасно перераховані платежі орендар сплачує на користь балансоутримувача пеню в розмірі 0,5 % від розміру несплаченої суми наданих послуг за кожен день прострочки, але не більше розміру встановленого законодавством України.

Як правильно зазначає суд в оскаржуваному рішенні, спір у справі виник у зв`язку з твердженнями позивача, що ОСОБА_1 за період з квітня 2015 року до грудня 2015 року не було сплачено Комунальному підприємству «Київський метрополітен» відшкодування витрат на утримання та обслуговування орендованого ним згідно договорів №144-І(Ор)-11 від 05.08.2011 та №145-У(Ор)-11 від 05.08.2011 нерухомого майна, у зв`язку з чим у відповідача виникла заборгованість за Договором у загальному розмірі 19 859,29 грн.

Крім того, позивач стверджує про наявність правових підстав для нарахування та стягнення з відповідача за неналежне виконання ним своїх грошових зобов`язань у період з 21.01.2016 по 30.04.2016 пені у розмірі 2 396,62 грн. та 3% річних у розмірі 164,86 грн.

Судом першої інстанції також правильно визначено, що за своїм змістом та правовою природою укладений сторонами договір є договором про надання послуг, а тому права та обов`язки сторін визначаються в тому числі положеннями Глави 63 Цивільного кодексу України.

Аналізуючи норми права, якими регулюються спірні відносини, судом першої інстанції зроблені наступні висновки:

- послуга є специфічним благом, яке споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності. Тобто, надання виконавцем послуги нерозривно пов`язане із можливістю її споживання замовником;

- споживання замовником наданих виконавцем послуг презюмується, якщо замовник не доведе неможливості споживання таких послуг або неналежність наданих виконавцем послуг;

- рішеннями Господарського суду міста Києва від 17.07.2017 у справі №910/7364/17 та Голосіївського районного суду міста Києва від 11.12.2017 у справі №752/17575/17, встановлено, що ОСОБА_1 орендувались спірні приміщення для здійснення торгівельної діяльності;

- припинення електропостачання у вказаних приміщеннях, які знаходяться під землею, а тому до них не має доступу сонячного світла у денну пору доби, унеможливлювало використання спірних приміщень, в тому числі для здійснення відповідачем своєї господарської діяльності з торгівлі (мети, для якої безпосередньо орендувались площі та яка зазначалась у договорах оренди).

Окремо судом враховано, що фактично Комунальне підприємство «Київський метрополітен» своїми діями (відключенням електропостачання) унеможливило користування ОСОБА_1 спірним майном, а відтак і споживання наданих позивачем послуг.

Відповідно до встановлених судом обставин справи:

- електропостачання орендованих відповідачем приміщень здійснювалось на підставі укладеного сторонами договору №154Е12 на користування електричною енергією від 30.10.2012;

- строк дії договору продовжувався додатковими угодами № 1 від 08.07.2014, №2 від 06.12.2014; після припинення дії договору №154Е12 від 30.10.2012 позивачем не припинялось надання відповідачу можливості користуватися електричною енергію; у березні 2015 року ОСОБА_1 споживав електричну енергію та компенсував її вартість Комунальному підприємству «Київський метрополітен», що не заперечувалось позивачем;

- з 01.04.2015 позивач відключив приміщення відповідача від електромережі.

За оцінкою суду першої інстанції, з посиланням на правові доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці):

в діях Комунального підприємства «Київський метрополітен» наявні елементи недобросовісної поведінки, яка полягала у використанні свого права на припинення постачання електричної енергії у приміщення з метою спонукання відповідача звільнити дані приміщення, хоча законодавство передбачає інші методи та заходи для спонукання орендаря звільнити орендоване ним майно, які орендодавець не був позбавлений можливості реалізувати.

Відповідно до зроблених судом першої інстанції висновків, споживання відповідачем послуг з утримання та обслуговування приміщень могло мати місце виключно за волевиявленням Комунального підприємства «Київський метрополітен», яке у правовідносинах із ОСОБА_1 виступало і орендодавцем, і виконавцем, і балансоутримувачем спірного нерухомого майна, відповідно відключення відповідачу електричної енергії у спірних приміщеннях унеможливлювало здійснення ОСОБА_1 своєї господарської діяльності та відповідно перебування у спірних приміщеннях, а відтак і унеможливлювало споживання послуг з обслуговування та утримання спірного майна.

З огляду на встановлені обставини щодо унеможливлення користування відповідачем орендованим майном внаслідок дій позивача, суд першої інстанції вважав, що Комунальним підприємством «Київський метрополітен» не доведено факту надання послуг ОСОБА_1 , в той час як відповідачем доведено обставини неможливості спожиття таких послуг з незалежних від нього причин.

Оскільки позивачем не доведено факту надання послуг відповідачу з утримання та обслуговування спірного майна, то відповідно у ОСОБА_1 відсутній обов`язок з оплати таких послуг та вимоги про стягнення заборгованості у розмірі 19 859,29 грн. з оплати послуг з утримання орендованого майна за період з квітня до грудня 2015 року не підлягають задоволенню, також немає правових підстав для застосування до нього такої міри відповідальності за порушення грошових зобов`язань, як нарахування 3% річних, а також штрафних санкцій (пені), так як такі вимоги є похідними від суми основного боргу.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

За змістом ч. 10 ст. 270 ГПК України, апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи те, що ціна позову у вказаній справі становить менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з урахуванням обставин вказаної господарської справи, а також з огляду на відсутність клопотань учасників справи про розгляд справи з викликом осіб, виклик сторін (учасників справи) колегією суддів не здійснювався.

Згідно з частиною першою статті 270 ГПК України в суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У відповідності до ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Предметом позовних вимог у даній справі є стягнення заборгованості, що виникла за період з квітня по грудень 2015 року по сумі 19 859,29 грн. з договору №В-20-10 на відшкодування витрат балансоутримувача на утримання та обслуговування нерухомого майна укладеного 16.07.2010 між Комунальним підприємством «Київський метрополітен» (балансоутримувач) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (орендар).

Доводи апеляційної скарги, поданої у справі, не спростовують висновків суду першої інстанції, яким надано належну оцінку встановленим під час розгляду обставинам справи, у зв`язку з чим відхиляються через наступне.

У додатку № 1 до договору №В-20-10 від 16.07.2010 визначений перелік об`єктів, які перебувають в користуванні орендаря (станція «Лівобережна» 35, 71 кв. м., станція «Арсенальна» площа 20.76 кв.м.).

Посилання позивача на те, що у спірному періоді об`єкти оренди перебували в користуванні відповідача за договорами №144-І(Ор)-11 від 05.08.2011 та №145-У(Ор)-11 від 05.08.2011, не свідчить про надання позивачем послуг за договором № В-20-10, тоді як за період, заявлений в позовній заяві (з квітня по грудень 2015) підписаних відповідачем актів немає, наданий до справи акт № 6302 від 31.12.2015 не підписаний відповідачем.

За погодженими умовами договорів оренди №144-І(Ор)-11 від 05.08.2011 та №145-У(Ор)-11 від 05.08.2011 (в редакції додаткових угод № 1 від 05.08.2011) орендарю забороняється користуватися санітарними та іншими приміщеннями метрополітену без відповідних дозволів (п. 8.5.4 в редакції додаткових угод).

Відповідно до встановлених обставин неможливості користування позивачем орендованим майном, зокрема внаслідок відсутності електропостачання починаючи з квітня 2015, суд апеляційної інстанції погоджується з мотивами відхилення вимог позивача, враховуючи наступне.

Електропостачання орендованих відповідачем приміщень здійснювалось на підставі укладеного сторонами договору №154Е12 на користування електричною енергією від 30.10.2012.

В матеріалах справи наявні додаткові угоди до договору №154Е12, зокрема:

- додаткова угода № 1 від 08.07.2014, якою сторони погодили продовжити строк дії договору №154Е12 від 30.10.2012 до 31.12.2014;

- додаткова угода №2 від 06.12.2014, якою сторонами погоджено продовжити строк дії договору №154Е12 від 30.10.2012 до 28.02.2015.

Після припинення дії договору №154Е12 від 30.10.2012 позивачем не припинялось надання відповідачу можливості користуватися електричною енергію. Так, у березні 2015 року ОСОБА_1 споживав електричну енергію та компенсував її вартість Комунальному підприємству «Київський метрополітен», на підтвердження зазначених обставин до справи надані акти наданих послуг № РТУ00000112 від 31.01.2015, № РТУ00001555 від 28.02.2015, № РТУ00002557 від 31.03.2015 які підписані відповідачем скріплені печаткою ФОП.

За наведених обставин, висновки суду першої інстанції про те, що фактично Комунальне підприємство «Київський метрополітен» своїми діями (відключенням електропостачання) унеможливило користування ОСОБА_1 спірним майном, а відтак і споживання послуг з обслуговування та утримання спірного майна є такими, що відповідають матеріалам справи, наявним у справі доказам, оскільки припинення електропостачання у вказаних приміщеннях, які знаходяться під землею, а тому до них не має доступу сонячного світла у денну пору доби, унеможливлювало використання спірних приміщень, в тому числі для здійснення відповідачем своєї господарської діяльності з торгівлі (мети, для якої безпосередньо орендувались площі та яка зазначалась у договорах оренди).

Споживання відповідачем послуг з утримання та обслуговування приміщень могло мати місце виключно за волевиявленням Комунального підприємства «Київський метрополітен», яке у правовідносинах із ОСОБА_1 виступало і орендодавцем, і виконавцем, і балансоутримувачем спірного нерухомого майна.

Відтак, відключення відповідачу електричної енергії у спірних приміщеннях унеможливлювало здійснення ОСОБА_1 своєї господарської діяльності та відповідно перебування у спірних приміщеннях, а відтак і унеможливлювало споживання послуг з обслуговування та утримання спірного майна.

Здійснення нарахувань позивачем відповідно до узагальненого розрахунку з надання послуг на утримання та обслуговування нерухомого майна за період 1 квартал 2015 року, затвердженого директором КП «Київський метрополітен» Хаймьоновим О.В. 14.04.2015 з додатками до нього також не може бути підтвердженням надання послуг відповідачу з огляду на встановлені судом першої інстанції обставини унеможливлення використання відповідачем орендованих приміщень у господарській діяльності внаслідок дій позивача.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених статтею 86 ГПК України щодо відсутності у жодного доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.

У пунктах 1 - 3 частини першої статті 237 ГПК України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.

Принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (рішення ЄСПЛ від 27.10.1993 у справі «DOMBO BEHEERB.V. v. THE NETHERLANDS»).

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлені обставини неможливості надання відповідачу послуг по договору №В-20-10 на відшкодування витрат балансоутримувача на утримання та обслуговування нерухомого майна, укладеного 16.07.2010 у спірному періоді (квітень-грудень 2015), та оскільки позивачем не надано належних доказів надання таких послуг у вказаному періоді, висновки суду про відсутність у відповідача обов`язку здійснити оплату заборгованості у сумі 19 859,29 грн. є обґрунтованими.

Матеріали справи з урахуванням усіх доводів обох сторін спору оцінювалися в сукупності з іншими доказами у справі, оскільки вибіркова оцінка доказів не відповідає приписам процесуального законодавства, що відповідно є підставою для відхилення доводів апеляційної скарги позивача щодо окремого регулювання договірних відносин з електропостачання орендованих приміщень.

Рішення суду першої інстанції про відмову у стягненні з відповідача 19 859,29 грн. суми основного боргу, 2 396, 62 грн. пені, та 164, 86 грн. 3 % річних на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України є правомірним.

Стверджуючи про порушення норм процесуального права, скаржник не зазначив, які саме докази у справі Господарський суд міста Києва при винесенні судового рішення неповністю дослідив, якому доказу суд не надав оцінку, і які саме відхилені докази не мотивував. В цій частині доводи апеляційної скарги є узагальненими без посилання на підтвердження порушення норм процесуального права, що могли бути підставами для скасування рішення суду у справі.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994, серія А, №303-А, п.29).

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

У відповідності до ст. 129 ГПК України судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, ст.ст. 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Київський метрополітен» на рішення Господарського суду міста Києва від 07.06.2021 у справі № 752/25954/17-ц залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 07.06.2021 у справі № 752/25954/17-ц залишити без змін.

3. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Комунальне підприємство «Київський метрополітен».

4. Матеріали справи № 752/25954/17-ц повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді А.І. Тищенко

Ю.Б. Михальська