ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" травня 2022 р. м. Ужгород Справа № 907/852/21

Господарський суд Закарпатської області у складі:

головуючого судді Ушак І.Г.

за участі секретаря судового засідання Лакатош О.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом державного вищого навчального закладу «Ужгородський національний університет» (позивач, університет)

до Ужгородської міської ради, м. Ужгород (відповідач, міська рада)

за участі у справі ОСОБА_1 , м. Ужгород як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача

про визнання скасування рішення Ужгородської міської ради від 14.05.2003 № 53 «Про надання та приватизацію земельних ділянок» в частині п. 5.1 про припинення права постійного користування земельною ділянкою площею 0,04 га Ужгородському національному університету по вул. Високій, 2 у м. Ужгороді (далі оспорюване рішення)

представники:

позивача - Пушкарьова Н.Ф., самопредставництво

відповідача Гончарук А.Р., самопредставництво

третьої особи на стороні відповідача Колотуха О.М., адвокат

Позивач звернувся до суду з наведеними позовними вимогами, вважаючи, що міська рада оспорюваним рішенням неправомірно припинила право університету на постійне користування частиною земельної ділянки площею 0,04 га по АДРЕСА_1 загальною площею 0,1310 га (державний акт на право постійного користування землею серії І-ЗК № 002071 від 26.10.2000 виданий Ужгородською міською радою, далі - спірна земельна ділянка), на якій розташована будівля філії наукової бібліотеки університету, що перебуває у державній власності. Стверджує, що лист ректора університету від 10.01.2003 за № 5/12, яким погоджено відчуження земельної ділянки площею 350 кв.м по АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_2 з метою влаштування протипожежного під`їзду до жилого будинку, не може вважатися добровільною відмовою від постійного користування землею в розумінні п. 3 ст. 142 ЗК України через відсутність належних повноважень ректора.

Посилається на те, що наведені обставини з`ясувалися та стали відомі позивачу у 2018р. з листа ДП «Закарпатгеодезцентр» від 17.12.2018 № 297, яке на підставі відповідного договору з університетом виконувало роботи з виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки університету для будівництва та обслуговування будівель і споруд закладів науки в АДРЕСА_1 . За змістом зазначеного листа університет повідомлено про неможливість проведення заходів із встановлення в натурі межових знаків земельної ділянки, що перебуває у постійному користуванні університету згідно державного акту, оскільки її частина площею 0,0477 га накладається із суміжною земельною ділянкою, яка перебуває у приватній власності гр. ОСОБА_1 та фактично огороджена капітальною огорожею.

29.03.2021 університет звернувся до суду з позовом до гр. ОСОБА_1 та Ужгородської міської ради за участю Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області як третьої особи у справі про скасування державного акту на право власності на земельну ділянку ЗК 005331 від 03.11.2003, державної реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою; ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 28.04.2021 позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 308/3914/21.

Позивач стверджує, що про оспорюване рішення йому стало відомо у ході судового розгляду зазначеної справи, тому вважає, що ним не пропущено строки для звернення до суду з даним позовом.

Представник позивача у ході судового розгляду справи, посилаючись на долучені до матеріалів справи документи та приписи земельного законодавства, законодавства про вищу освіту, наполягає на задоволенні позовних вимог та скасуванні оспорюваного рішення відповідача, вважаючи, що таке прийнято без законних на те підстав, з його прийняттям порушено право позивача на постійне користування землею, на якій знаходяться будівлі бібліотеки - об`єкт державної власності.

Відповідач письмовим відзивом та усними поясненнями його уповноваженого представника у судовому засіданні проти позову заперечує, вважає оспорюване рішення таким, що прийнято відповідно до повноважень відповідача як органу місцевого самоврядування та приписів ч. 3, 4 ст. 142 ЗК України. Підставою прийняття рішення послугувало письмове звернення ректора університету про погодження припинення права постійного користування університетом частини земельної ділянки по АДРЕСА_1 на користь домоволодіння по АДРЕСА_2 за заявою гр. ОСОБА_2 та заява власниці зазначеного домоволодіння ОСОБА_1 (дружина ОСОБА_2 ). Пояснює, що згодом рішенням Ужгородської міської ради за № 88 від 09.07.2003 земельна ділянка по АДРЕСА_2 загальною площею 0,0694 га (з урахуванням довиділеної спірної ділянки площею 0,04 га) передана у приватну власність гр. ОСОБА_1 з видачею державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЗК № 005331 від 30.10.2003. Клопоче також про застосування до спірних відносин позовної давності та відмову у позові через її сплив, оскільки позов про скасування оспорюваного рішення університетом подано через 18 років з часу його прийняття без зазначення причин поважності пропуску встановленого законом трьохрічного строку звернення до суду.

Третя особа у справі письмовим відзивом та усними поясненнями її уповноваженого представника у судовому засіданні проти позову заперечує повністю, стверджуючи про правомірність оспорюваного рішення прийнятого відповідно до приписів ч. 3, 4 ст. 142 ЗК України, на підставі письмового звернення ректора університету як землекористувача до власника землі про погодження припинення права постійного користування університетом частини земельної ділянки по АДРЕСА_1 на користь домоволодіння по АДРЕСА_2 та заява власниці зазначеного домоволодіння ОСОБА_1 - дружини ОСОБА_2 . Посилається також на те, що долучені до матеріалів справи викопіювання плану розподілу землекористування між позивачем та ОСОБА_1 погоджено уповноваженою особою університету Гук Я.С., а викопіювання з плану міста погоджено ректором університету Сливкою В.Ю. з прикладенням гербової печатки університету. Підтримує клопотання відповідача про застосування до спірних відносин позовної давності та відмову у позові через її сплив.

Суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши учасників процесу, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на наступне.

Матеріалами справи встановлено та не заперечується ніким з учасників справи, що Ужгородський державний університет, правонаступником якого є позивач у справі, згідно з Державним актом на право постійного користування землею І-ЗК № 002071, виданим Ужгородською міською радою 26.10.2000 (з наступними змінами в землекористуванні) одержав у постійне користування для наукових цілей, зокрема, земельну ділянку площею 0,1310 га по вул. Високій, 2 у м. Ужгороді, на якій розташована будівля філії наукової бібліотеки університету. Землю надано у постійне користування для наукових цілей відповідно до рішення Ужгородської міської ради від 21.06.2000, державний акт зареєстровано у Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 293.

14.05.2003 Ужгородська міська рада прийняла оспорюване у даній справі рішення за № 53 «Про надання та приватизацію земельних ділянок», п. 5.1 якого вирішила припинити згідно п. 3 ст. 142 Земельного кодексу України право користування земельною ділянкою площею 0,04 га Ужгородському національному університету по вул. Високій, 2, внести зміни в Державний акт на право постійного користування; довиділити згідно ст.ст. 40, 121 Земельного кодексу України для обслуговування житлового будинку та господарських споруд ОСОБА_1 в оренду строком на три роки земельну ділянку площею 0,04 га по АДРЕСА_2 , загальна площа складатиме 0,0694 га.

Як встановлено матеріалами справи підставою прийняття цього рішення були надані міській раді документи. Так, на розгляд міської ради подано лист Ужгородського національного університету від 10.01.2003 за № 5/12 на ім`я міського голови м. Ужгорода підписаний ректором професором Сливкою В.Ю., за текстом якого йдеться про те, що УжНУ погоджує питання відчуження земельної ділянки площею 350 кв.м, яка закріплена за університетом (філія наукової бібліотеки по АДРЕСА_1 ), з метою влаштування протипожежного під`їзду до жилого будинку гр. ОСОБА_2 по АДРЕСА_2 за зверненням останнього та з умовою внесення відповідних змін до плану землекористування філії наукової бібліотеки університету. Крім зазначеного листа університету, міській раді подано заяви гр. ОСОБА_2 , його дружини - ОСОБА_1 про довиділення земельної ділянки по АДРЕСА_2 площею 350 кв.м з урахуванням погодження університету; правовстановлюючий документ на право власності зазначених громадян на будинок по АДРЕСА_2 , довідку управління архітектури та містобудування про погодження довиділення земельної ділянки від 12.02.2003 № П-50/01-8, викопіювання з плану міста погодженого ректором університету Сливкою В.Ю.з прикладенням гербової печатки університету та викопіювання з плану земель міста погодженого, зокрема, представником університету Гук Я.С.

У послідуючому, рішенням Ужгородської міської ради від 09.07.2003 за № 88 земельна ділянка по АДРЕСА_2 загальною площею 0,0694 га передана у приватну власність ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку.

Спірні відносини сторін щодо законності оспорюваного рішення виникли оскільки позивач вважає, що таке прийнято відповідачем щодо земельної ділянки державної власності та без добровільної відмови університету від права користування земельною ділянкою з огляду на відсутність повноважень ректора університету розпоряджатися земельною ділянкою державної власності.

Вирішуючи дану справу, суд приймає до уваги, що відносини, з приводу яких виник спір, врегульовуються чинними станом на час прийняття зазначеного рішення приписами Земельного кодексу України, Законів України «Про місцеве самоврядування в Україні», «Про вищу освіту».

Так, згідно ст. 12 ЗК України до повноважень, зокрема, міських рад, якою є відповідач у справі, у галузі земельних відносин на території міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Згідно ст. 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю; у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності.

Згідно ст. 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій відповідно до закону.

Пунктом 12 Перехідних положень ЗК України встановлено, що до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

У ході судового розгляду встановлено, що спірна земельна ділянка, яка раніше у складі земель згідно державного акту на право постійного користування землею І-ЗК № 002071 була надана університету у постійне користування для наукових цілей під будівлею бібліотеки університету, та право користування частиною якої припинено оспорюваним рішенням, розташована в межах населеного пункту, не передана у приватну власність, тому відповідно до наведених приписів земельного законодавства чинного як станом на час надання її в користування університету, так і станом на час прийняття оспорюваного рішення, міській раді належали відповідні повноваження щодо розпорядження цією ділянкою.

Повноваження на вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин міської ради станом на час прийняття оспорюваного рішення були встановлені також за приписами ст.ст. 10, 26, 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі Закон про самоврядування).

Так, згідно ч. 1 ст. 10 цього Закону, зокрема, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Згідно п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону про самоврядування до виключної компетенції, зокрема, міських рад на їх пленарних засіданнях належить вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

За приписами ст. 60 Закону про самоврядування територіальним громадам, зокрема, міст належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно,

доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю тощо. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Щодо підстав та порядку припинення права користування спірною земельною ділянкою, то суд приймає до уваги наступні приписи закону.

Відповідно до ст. 141 ЗК України підставою припинення права користування земельною ділянкою є, зокрема, добровільна відмова від права користування земельною ділянкою.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 142 ЗК України припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки; власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації.

Як встановлено матеріалами справи, міська рада орган місцевого самоврядування, що за законом виконує повноваження власника спірної земельної ділянки - прийняла рішення щодо припинення права університету на постійне користування земельною ділянкою на підставі листа ректора університету, яким на звернення гр. ОСОБА_2 погоджено відмову від спірної земельної ділянки, що відповідає наведеним приписам земельного законодавства.

Твердження позивача про відсутність повноважень ректора як керівника позивача - вищого навчального закладу - на вчинення таких дій спростовується наступним.

Відповідно до приписів ст. 23, 29 Закону України «Про вищу освіту» у редакції станом на час підписання ректором листа, що послугував підставою прийняття оспорюваного рішення, визначено правовий статус вищого навчального закладу як юридичної особи, що має відокремлене майно, може від свого імені набувати майнових і особистих немайнових прав і мати обов`язки, бути позивачем і відповідачем у суді, а управління ним здійснюється на основі принципу, зокрема, автономії та самоврядування, що передбачають, у т.ч., право користуватися земельними ділянками в порядку, встановленому Земельним кодексом України.

Згідно п.п. 33, 58 Положення про державний вищий навчальний заклад, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 5 вересня 1996 р. № 1074 у відповідній редакції управління діяльністю вищого навчального закладу здійснює уповноважений засновником керівник (президент, ректор, директор), який діє на засадах єдиноначальності; керівник вищого навчального закладу самостійно в межах чинного законодавства вирішує питання діяльності закладу; є розпорядником майна і коштів закладу.

Іншого, в тому числі, наявності обмежень повноважень ректора, які би перешкоджали надати згоду на припинення права університету на постійне користування спірною земельною ділянкою, позивачем не доведено.

За таких обставин та на підставі добровільної відмови університету міською радою було прийнято оспорюване рішення, яке згідно приписів ст. 59, 73 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», є правовим актом органу місцевого самоврядування прийнятим у межах його компетенції та обов`язковим для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території та визнається незаконним у судовому порядку.

Підставами визнання судом акту недійсним є невідповідність акту вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов`язковою умовою визнання акту недійсним є також порушення, у зв`язку з його прийняттям, прав та охоронюваних законом інтересів - позивача у справі.

Судовим розглядом справи встановлено, що оспорюване рішення міської ради відповідає вимогам чинного законодавства, а його прийняття відповідає визначеній законом компетенції міської ради; при розгляді справи не доведено порушення прав позивача з прийняттям оспорюваного рішення, оскільки припинення права користування частиною наданої університету земельної ділянки оспорюваним рішення здійснено у зв`язку з добровільною відмовою останнього від такого права. При цьому суд приймає до уваги, що згідно приписів наведених у ст. 12 ЦК України особа, в т.ч. університет як юридична особа, учасник цивільних відносин, здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд, може відмовитися від свого майнового права.

За наведеного суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання недійсним та скасування оспорюваного у справі рішення, відтак у задоволенні позову належить відмовити.

Щодо застосування позовної давності у справі, про що заявлено відповідачем у справі, то суд констатує, що, оскільки застосування позовної давності можливе лише за наявності порушення відповідачем прав позивача, чого не встановлено у даній справі, то у позові належить відмовити саме з підстав необґрунтованості позовних вимог.

За змістом ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати за подання позову покладаються на позивача.

З огляду на викладене та керуючись ст. ст. 2, 13, 73, 74, 80, 86, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України,

СУД УХВАЛИВ:

1.У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Судові витрати за подання позову покласти на позивача.

Відповідно до приписів ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції в порядку та строки, встановлені статтями 254-257 Господарського процесуального кодексу України. Повний текст рішення складено 31.05.2022.

Суддя Ушак І.Г.