ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

"23" травня 2022 р.м. Одеса справа № 916/2786/20

Господарський суд Одеської області у складі судді Петренко Н.Д.

за участю секретаря судового засідання Петрова О.О.

розглянувши заяву відповідача - товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ГЕРЦ" про зміну порядку виконання рішення у порядку ст. 331 ГПК України /вх. № 2-321/22 від 11.05.2022 року/ у справі № 916/2786/20

за позовом: Заступника керівника Одеської обласної прокуратури /, адреса - 65026, м. Одеса, вул. Пушкінська, 3, e-mail: od.gp.gov.ua/ в інтересах держави в особі:

1. Комунального підприємства "Теплопостачання міста Одеси" /, адреса - 65029, м. Одеса, вул. Балківська, 1-б, e-mail: /

2. Одеської міської ради /, адреса - 65004, м. Одеса, пл. Думська, 1, e-mail: /

до відповідача: товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ГЕРЦ" /, адреса - 65014, м. Одеса, вул. Єврейська, 2-а, e-mail: /

про стягнення безпідставно утриманих грошових коштів у розмірі 37 514 949,08 грн.

за участі представників сторін:

прокурор: Кривельова Т.М., посвідчення № 059098, дата видачі : 11.01.21;

від позивача1: адвокат Чехлов Ю.В., довіреність у матеріалах справи;

від позивача2: Варбаногло Г.А (в порядку самопредставництва), посвідчення № 849;

від відповідача: адвокат Горобець В.В. за ордером ВН № 1145922, дата видачі : 25.04.22.

ВСТАНОВИВ:

В провадженні судді Господарського суду Одеської області Петренко Н.Д. перебувала справа № 916/2786/20 за позовом заступника керівника Одеської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Комунального підприємства "Теплопостачання міста Одеси", Одеської міської ради до товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ГЕРЦ" про стягнення безпідставно утриманих грошових коштів у розмірі 37 514 949,08 грн.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 02.04.2022 року, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 29.07.2021 року, стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ГЕРЦ" на користь Комунального підприємства "Теплопостачання міста Одеси" безпідставно утримані грошові кошти у розмірі 37 513 862,09 грн та судовий збір у розмірі 562 707,35 грн.

Постановою Верховного Суду від 15.12.2021 року скасовано постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 29.07.2021 та рішення Господарського суду Одеської області від 02.04.2021 у справі № 916/2786/20; позов заступника керівника Одеської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Комунального підприємства "Теплопостачання міста Одеси" та Одеської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ГЕРЦ" про стягнення безпідставно утриманих грошових коштів залишено без розгляду; стягнуто з Комунального підприємства "Теплопостачання міста Одеси" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ГЕРЦ" судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 562 707,93 грн; стягнуто з Одеської міської ради на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ГЕРЦ" судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 562 707,93 грн. Доручено Господарському суду Одеської області видати відповідні накази.

10.01.2022 року на виконання постанови Верховного Суду від 15.12.2021 року Господарським судом Одеської області видано відповідні накази.

11.05.2022 року на адресу суду надійшла заява відповідача - товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ГЕРЦ" про зміну порядку виконання рішення у порядку ст. 331 ГПК України /вх. № 2-332/22/ у справі № 916/2786/20, в якій відповідач просить стягнути з Одеської міської ради за рахунок коштів міста Одеси в особі Виконавчого комітету Одеської міської ради, як безпосереднього виконавчого органу Одеської міської ради, який наділений правом розпоряджатись коштами місцевого бюджету, на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ГЕРЦ" судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 562 707,93 грн.

Ухвалою суду від 12.05.2022 року прийнято до провадження заяву відповідача товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ГЕРЦ" про зміну порядку виконання рішення у порядку ст. 331 ГПК України /вх. № 2-321/22 від 11.05.2022 року/ у справі № 916/2786/20; розгляд заяви призначено на 23.05.2022 р. о 11:00 год. 20.05.2022 року на адресу суду надійшли заперечення позивача2 Одеської міської ради на /вх. № 8433/22/ на заяву про зміну порядку виконання рішення, в яких міська рада просить відмовити у задоволенні заяви.

При цьому позивач2 просить у випадку задоволення даної заяви відстрочити виконання такої ухвали до закінчення строку дії воєнного стану в Україні.

В обґрунтування своїх заперечень відповідач посилається на те, що запропонований стягувачем порядок виконання рішення не є таким в розумінні ст. 331 ГПК України, оскільки у заяві відповідача, на думку позивача2, мова йде фактично про заміну сторони у справі - Одеської міської ради на Виконавчий комітет Одеської міської ради. Одеська міська рада принципово наголошує на тому, що виконавчий комітет Одеської міської ради не тільки не є відповідачем у справі, а взагалі не є учасником у даній справі.

Одеська міська рада звертає увагу, що ані Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», ані БК України не передбачено, що можуть утворюватися такі «взаємопов`язані органи місцевого самоврядування», які хоч і є «різними юридичними особами та мають самостійні права та обов`язки, компетенцію та повноваження», проте автоматично «відповідають за зобов`язаннями один одного».

Одеська міська рада зазначає, що у разі задоволення вказаної заяви, негайне виконання даної ухвали стане правовою підставою для перерозподілу видатків місцевого бюджету за рахунок зменшення видатків на фінансування діяльності військової адміністрації.

23.05.2022 року на адресу суду надійшли заперечення Комунального підприємства "Теплопостачання міста Одеси" /вх. № 8586/22/, в яких позивач1 просить відмовити у задоволенні заяви про зміну порядку виконання рішення. В обґрунтування своїх заперечень позивач1 вказує, що Одеська міська рада та Виконавчий комітет Одеської міської ради є різними самостійними юридичними особами. Позивач1 вважає, що зміна способу виконання рішення, яку відповідач просить здійснити, суперечить вимогами чинного законодавства та фактично призведе до зміни рішення, оскільки відбудеться зміна боржника у зобов`язанні.

У судовому засіданні прокурор просила відмовити у задоволенні заяви.

Представник позивача1 у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні заяви з підстав, викладених у запереченнях.

Представник позивача2 у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні заяви з підстав, викладених у запереченнях. Також представник наголосила, що у разі задоволення даної заяви відстрочити виконання такої ухвали до закінчення строку дії воєнного стану в Україні.

Представник відповідача у судовому засіданні підтримав вимоги заяви про зміну порядку виконання рішення та просив її задовольнити, пояснивши, що відповідач не в змозі виконати наказ Господарського суду Одеської області від 10.01.2022 року, виданий на виконання постанови Верховного Суду від 15.12.2021 року.

Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, вислухавши представників сторін, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення заяви, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 129-1 Конституції України, судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Частиною 1 статті 18 Господарського процесуального кодексу України, також визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Згідно з частиною другою статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Відповідно до ст. 326 Господарського процесуального кодексу України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 № 18-рп/2012). Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012 № 11-рп/2012).

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 331 Господарського процесуального кодексу України, за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Поняття "спосіб і порядок" виконання судового рішення мають спеціальне значення, яке розраховане на виконавче провадження. Спосіб виконання судового рішення - це спосіб реалізації та здійснення способу захисту, встановленого статтею 16 Цивільного кодексу України. Для зміни способу виконання судового рішення необхідним є з`ясування питання чи не призведе така зміна способу виконання до зміни первісно обраного позивачем способу захисту своїх прав та інтересів, оскільки змінюючи спосіб виконання судового рішення, суд не може змінювати останнє по суті.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі № 713/1062/17 та постанові Верховного Суду України від 25.11.2015 року у справі № 6-1829цс15.

Таким чином, в основу судового акту про зміну способу і порядку виконання рішення суду має бути покладений обґрунтований висновок про наявність обставин, що ускладнюють чи роблять неможливим його виконання.

Статтею 1 Закону України „Про виконавче провадження" встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України „Про виконавче провадження", у виконавчому документі зазначаються резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень.

Згідно з ч. 3 ст. 33 Закону України „Про виконавче провадження", за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення або роблять його неможливим, сторони, а також виконавець за заявою сторін або державний виконавець з власної ініціативи у випадку, передбаченому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення.

Господарський суд зауважує, що необхідною та обов`язковою умовою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є факт існування обставин, що ускладнюють виконання судового рішення або роблять його неможливим.

В п. 7.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" від 17 жовтня 2012 року № 9 вказано, що підставою для зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. Проте, вирішуючи питання про зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Суд вказує, що відповідні роз`яснення, по суті, не протирічать встановленим чинним Господарським процесуальним кодексом України правилам щодо питання розгляду заяв про зміну способу та порядку виконання рішення суду.

Господарським судом встановлено, що Управління Державної казначейської служби України у м. Одесі Одеської області листом вих. № 04-15-08/350 від 14.04.2022 року повернено ТОВ «ФК «Герц» без виконання заяву товариства вих. № 22/02-23/01 від 23.02.2022 року стосовно виконання наказу Господарського суду Одеської області від 10.01.2022 року по справі № 916/2786/20 про стягнення з Одеської міської ради судового збору за подання касаційної скарги у розмірі 562 707,93 грн. Оскільки, Одеська міська рада // не має відкритих реєстраційних рахунків. Рахунки цієї установи, з яких можливо було здійснити безспірне списання в управління Казначейства або будь-якому іншому територіальному органі Казначейства відсутні.

Суд зазначає, що статтями 1, 2 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" встановлено, що місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи. Виконавчі органи рад створюються сільськими, селищними, міськими, районними в містах (у разі їх створення) радами для здійснення виконавчих функцій і повноважень місцевого самоврядування у межах, визначених цим та іншими законами.

На підставі ч. 1, 2 ст. 11 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи. Виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади.

Згідно з ч. 1, 8 ст. 51 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", виконавчим органом сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради є виконавчий комітет ради, який утворюється відповідною радою на строк її повноважень. Виконавчий комітет ради є підзвітним і підконтрольним раді, що його утворила, а з питань здійснення ним повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольним відповідним органам виконавчої влади.

На підставі ч. 2 ст. 64 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", сільські, селищні, міські, районні в містах (у разі їх створення) ради та їх виконавчі органи самостійно розпоряджаються коштами відповідних місцевих бюджетів, визначають напрями їх використання.

Статтею 2 Бюджетного Кодексу України визначено, що головні розпорядники бюджетних коштів - бюджетні установи в особі їх керівників, які відповідно до статті 22 цього Кодексу отримують повноваження шляхом встановлення бюджетних призначень.

Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 22 Бюджетного кодексу України, за бюджетними призначеннями, визначеними іншими рішеннями про місцеві бюджети, головними розпорядниками бюджетних коштів можуть бути виключно місцеві державні адміністрації, виконавчі органи та апарати місцевих рад (секретаріат Київської міської ради), структурні підрозділи місцевих державних адміністрацій, виконавчих органів місцевих рад в особі їх керівників.

Частиною 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до ч.1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини, право на суд, захищене ст. 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (див. рішення у справі "Горнсбі проти Греції" (Hor№sby v. Greece), від 19.03.1997 р., п. 40, Reports of Judgme№ts a№d Decisio№s 1997-II). Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці (див. рішення від 07.06.2005 р. у справі "Фуклев проти України", заява № 71186/01, п. 84). На державі лежить позитивне зобов`язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною як в теорії, так і на практиці (рішення від 17.05.2005 р. у справі "Чіжов проти України" п. 40, заява N 6962/02). Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у п. 1 ст. 6 Конвенції. Насамкінець, Суд повторює, що сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності (див. рішення у справі "Comi№gersoll S. A." проти Португалії", заява № 35382/97, п. 23, ECHR 2000-IV).

Окрім того, вирішуючи справу "Шмалько проти України" Європейський суд з прав людини в п. 43 свого рішення від 20.07.2004р. дійшов наступного висновку: "Суд наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду однієї зі сторін. Було б незрозуміло, як би стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і, водночас, не передбачала виконання судових рішень. Якщо тлумачити статтю 6 як таку, що стосується виключно доступу до судового органу та судового провадження, то це могло б призводити до ситуацій, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду".

Також, як зазначив Конституційний Суд України в пункті 3 мотивувальної частини рішення від 25.04.2012 року № 11-рп/2012, за практикою Європейського суду з прав людини право на виконання судового рішення є складовою права на доступ до суду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина судового розгляду (Рішення у справі "Шмалько проти України" від 20 липня 2004 року). Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Пунктом 1.1. Положення про Виконавчий комітет Одеської міської ради, визначено, що Виконавчий комітет Одеської міської ради є виконавчим органом Одеської міської ради, який створюється радою на період її повноважень відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Статуту територіальної громади міста Одеси та Регламенту ради.

За таких обставин, враховуючи вищезазначене, а також приймаючи до уваги, що розпорядження Одеською міською радою коштами місцевого бюджету відбувається через Виконавчий комітет Одеської міської ради, а також враховуючи, що Одеська міська рада, не є розпорядником коштів місцевого бюджету м. Одеси та не має рахунків в органах державного Казначейства, суд вважає за необхідне змінити порядок виконання рішення, шляхом стягнення з Одеської міської ради на користь ТОВ «ФК «ГЕРЦ» судового збору за рахунок місцевого бюджету з рахунку розпорядника бюджетних коштів місцевого бюджету міста Одеси - Виконавчого комітету Одеської міської ради.

Вказаний висновок суду узгоджується із правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 14.05.2020 року у справі № 916/1952/17.

Здійснюючи контроль за виконанням судового рішення господарський суд враховує, що фінансові ресурси, власником яких виступає Одеська міська рада, закріплено за виконавчим органом Одеської міської ради, який і є розпорядниками коштів бюджету міської ради, отже суд вважає, що заявником як стягувачем обрано правильний та ефективний спосіб для захисту свого права на стягнення грошової винагороди за виконання обов`язків розпорядника майна Товариства з обмежено відповідальністю «ФК «ГЕРЦ» з Одеської міської ради

В даному випадку неможливість стягнення з Одеської міської ради на користь ТОВ «ФК «ГЕРЦ» судового збору за подання касаційної скарги у розмірі 562 707,93 грн, пов`язана з відсутністю відповідного рахунку, з якого можливе здійснити стягнення та який одночасно наявний у її виконавчого органу - Виконавчого комітету Одеської міської ради.

У зв`язку із чим, заява відповідача товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ГЕРЦ" про зміну порядку виконання рішення у порядку ст. 331 ГПК України /вх. № 2-321/22 від 11.05.2022 року/ у справі № 916/2786/20 підлягає задоволенню, так як обґрунтована та доведена.

Стосовно вимоги позивача2 про відстрочення виконання постанови Верховного Суду від 15.12.2021 року у справі № 916/2786/20 до закінчення дії воєнного стану в Україні, господарський суд зазначає наступне.

За правилами ст. 331 ГПК України, за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення. Підставою для відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує:

1) ступінь вини відповідача у виникненні спору;

2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан;

3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Положеннями ч. 5 ст. 331 ГПК України визначено, що розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

У ч. 1 ст. 33 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 року № 1404-VIII, який діє з 05.10.2016 року, передбачено, що за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо), сторони мають право звернутися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання рішення.

Отже, у ГПК України та спеціальному законі, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, не встановлений вичерпний перелік обставин, що ускладнюють або роблять неможливим виконання рішення, і на підставі яких суд може прийняти рішення про надання відстрочки.

Тобто, перелік "обставин, що ускладнюють або роблять неможливим виконання рішення" у національному законодавстві є доволі нечітким. Відповідно, суд, який приймав рішення, має широкі дискреційні повноваження щодо підстав для надання відстрочки/розстрочки виконання рішення, і у кожному конкретному випадку за своїм внутрішнім переконанням оцінює наявні у справі докази і вирішує питання про наявність чи відсутність обставин для вчинення таких процесуальних дій.

У той же час, зважаючи на те, що 1) виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п. 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 року № 18-рп/2012); 2) невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п. 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012 року № 11-рп/2012); 3) відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини (надалі - Суд) право на суд, захищене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція), було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (див. рішення у справі "Горнсбі проти Греції" (Hor№sby v. Greece), від 19 березня 1997 року, п. 40, Reports of Judgme№ts a№d Decisio№s 1997-II); 4) за певних обставин затримка з виконанням судового рішення може бути виправданою, але затримка не може бути такою, що спотворює сутність гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції права (див. рішення у справі "Іммобільяре Саффі" проти Італії" , № 22774/93, п. 74, ECHR 1999-V), а також беручи до уваги, те, що існування заборгованості, підтверджене обов`язковими та такими, що підлягають виконанню, судовими рішеннями, надає особі, на чию користь воно було винесено, "легітимні сподівання" на те, що заборгованість буде йому сплачено та така заборгованість становить "майно" цієї особи у розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції (див. рішення у справі "Пономарьов проти України" від 3 квітня 2008 року, заява № 3236/03, п. 43), Вищий господарський суд України у постанові від 14 грудня 2016 року у справі № 922/796/15 вказує, що з метою недопущення порушення гарантованих Конституцією України та Конвенцією права на справедливий суд та права на повагу до приватної власності суд, який надає відстрочку/розстрочку у виконанні рішення, у кожному конкретному випадку повинен встановити: 1) чи затримка у виконанні рішення зумовлена особливими і непереборними обставинами; 2) чи передбачена домовленістю сторін чи у національному законодавстві компенсація "потерпілій стороні" за затримку виконання рішення, ухваленого на його користь судового рішення, та індексації присудженої суми; 3) чи не є період виконання рішення надмірно тривалим для стягувача, як "потерпілої сторони"; 4) чи дотримано справедливий баланс інтересів сторін у спорі.

Тобто, у цьому контексті для виправдовування затримки виконання рішення суду недостатньо лише зазначити про відсутність у боржника коштів. Обов`язково мають враховуватися і інтереси іншої сторони спору, на користь якої прийнято рішення.

Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці (рішення від 7 червня 2005 року у справі "Фуклев проти України", заява № 71186/01, п. 84). Саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у п. 1 ст. 6 Конвенції. Насамкінець, Суд повторює, що сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності (рішення у справі "Comi№gersoll S. A." проти Португалії", заява № 35382/97, п. 23, ECHR 2000-IV).

Отже, виходячи із наведеного, в основу судового рішення про надання відстрочки або розстрочки виконання рішення суду має бути покладений обґрунтований висновок про наявність обставин, що ускладнюють або роблять неможливим його виконання. З цією метою, під час вирішення питання про відстрочку або розстрочку виконання рішення, суди повинні врахувати матеріальні інтереси обох сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи. При цьому, господарський суд повинен враховувати можливі негативні наслідки для боржника при виконанні рішення у встановлений строк чи попередньо встановленим способом, але перш за все повинен враховувати такі ж наслідки і для стягувача при затримці виконання рішення та не допускати їх настання.

Згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини несвоєчасне виконання рішення суду може бути мотивоване наявністю певних обставин, відстрочка виконання рішення суду не повинна шкодити сутності права, гарантованого частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, згідно з якою "кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру…", а у системному розумінні даної норми та національного закону, суд не повинен перешкоджати ефективному поновленню у правах, шляхом виконання судового рішення, тобто довготривале невиконання рішення суду може набути форми порушення права на справедливий судовий розгляд, що не може бути виправдано за конкретних обставин справи. До того ж довготривале невиконання рішення суду порушує право на повагу до власності та на вільне володіння власністю у зв`язку з тим, що рішення набуває ознак довготривалого невиконання.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що межі виправданої затримки виконання рішення суду залежать, зокрема, від складності виконавчого провадження, суми та характеру, що визначено судом. Стосовно системності виконання названий Суд підкреслює, що присудження грошових коштів не надає пом`якшення у виконавчому провадженні, а, отже, сама можливість надання відстрочки/розстрочки виконання судового акта повинна носити виключний характер.

Як зазначено у підпункті 7.2 пункту 7 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 № 9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. При цьому слід мати на увазі, що згоди сторін на вжиття заходів, передбачених статтею 121 ГПК України, ця стаття не вимагає, і господарський суд законодавчо не обмежений будь-якими конкретними термінами відстрочки чи розстрочки виконання рішення. Проте, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Необхідно зазначити, щоу зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Вказаний Указ затверджено Верховною Радою України Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-IX.

Указом Президента України від 14.03.2022 року № 133/2022 строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 годин 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб, який затверджений Законом України " Про продовження строку дії воєнного стану в Україні".

Указом Президента України від 18.04.2022 року № 259/2022 строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб, який затверджено відповідним Законом України.

Згідно Указу Президента України від 17 травня 2022 року № 341/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб, який затверджений Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" від 22.05.2022 року № 2263-IX.

Таким чином, станом на теперішній час продовжено строк дії воєнного стану в Україні до 23.08.2022 року.

Крім того, ТПП України на підставі ст. ст. 14,14-1 Закону України "Про торгово - промислові палати в Україні" від 02.12.1997 № 671/97-ВР, Статуту ТПП України, засвідчила форс - мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні".

Тобто, ТПП України підтвердила, що обставини з 24.02.2022 до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами, як для суб`єктів господарювання так і населення.

Відповідно до ч. 6 ст. 4 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», фінансування діяльності військових адміністрацій із виконання повноважень органів місцевого самоврядування здійснюється за рахунок коштів відповідних місцевих бюджетів, виконання інших функцій - за рахунок коштів Державного бюджету України.

Видатки на забезпечення діяльності військових адміністрацій населених пунктів здійснюється за кодом 0160 «Керівництво і управління у відповідній сфері у містах (місті Києві), селищах, селах, територіальних громадах (постанова КМУ від 01.04.2022 року № 397).

За таких обставин, господарський суд погоджується із доводами позивача2, що негайне виконання ухвали суду про зміну порядку виконання рішення стане правовою підставою для перерозподілу видатків місцевого бюджету за рахунок зменшення видатків на фінансування діяльності військової адміністрації.

Відповідно до ч. 7 ст. 331 ГПК України, про відстрочення або розстрочення виконання судового рішення, або відмову у вчиненні відповідних процесуальних дій постановляється ухвала, яка може бути оскаржена. У необхідних випадках ухвала надсилається установі банку за місцезнаходженням боржника або державному виконавцю, приватному виконавцю.

З урахуванням вказаного, приймаючи до уваги викладене, суд приходить до висновку про наявність підстав у розумінні ст. 331 ГПК України для відстрочення до 23.08.2022 року Одеській міській раді виконання постанови Верховного Суду від 15.12.2021 року у справі № 916/2786/20 в частині стягнення з Одеської міської ради на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ГЕРЦ" судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 562 707,93 грн, з урахуванням цієї ухвали про зміну порядку виконання рішення.

Керуючись ст.ст. 234, 235, 254-255, 331 Господарського процесуального кодексу України суд

УХВАЛИВ:

1. Заяву відповідача товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ГЕРЦ" про зміну порядку виконання рішення у порядку ст. 331 ГПК України /вх. № 2-321/22 від 11.05.2022 року/ у справі № 916/2786/20 - задовольнити.

2. Стягнути з Одеської міської ради /, адреса - 65026, м. Одеса, пл. Думська, 1/ за рахунок коштів міста Одеси в особі Виконавчого комітету Одеської міської ради /, адреса - 65026, м. Одеса, пл. Думська, 1/, як безпосереднього виконавчого органу Одеської міської ради, який наділений правом розпоряджатись коштами місцевого бюджету, на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ГЕРЦ" /, адреса - 65014, м. Одеса, вул. Єврейська, 2-а, e-mail: / судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 562 707,93 грн /п`ятсот шістдесят дві тисячі сімсот сім гривень 93 копійки/.

3. Відстрочити до 23.08.2022 року Одеській міській раді /, адреса - 65026, м. Одеса, пл. Думська, 1/ виконання постанови Верховного Суду від 15.12.2021 року у справі № 916/2786/20 в частині стягнення з Одеської міської ради на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ГЕРЦ" судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 562 707,93 грн, з урахуванням цієї ухвали від 23.05.2022 року у справі № 916/2786/20.

Ухвала складена та підписана 30.05.2022 року.

Ухвала набрала законної сили 23.05.2022 року та може бути оскаржена в порядку, встановленому ст. 254, 255 ГПК України.

Суддя Петренко Наталія Дмитрівна