РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ

06.06.2022Справа № 910/16406/21
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді - Приходько І.В.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні справу

за позовом ВІЙСЬКОВОЇ ЧАСТИНИ 3078 НАЦІОНАЛЬНОЇ ГВАРДІЇ УКРАЇНИ

до ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "АЛЬКОР-ЕКСІМ"

про стягнення 8 746,2 грн.,

без виклику учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
ВІЙСЬКОВА ЧАСТИНА 3078 НАЦІОНАЛЬНОЇ ГВАРДІЇ УКРАЇНИ звернулась до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "АЛЬКОР-ЕКСІМ" про стягнення пені за порушення строків поставки товару за договором №89/В33-2020 від 24.07.2020 у розмірі 8 746,2 грн.

В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на порушення відповідачем зобов`язань з поставки товару згідно з умовами Договору.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.10.2021 вказану позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення її недоліків у десять днів з дня вручення цієї ухвали.

Згідно з пунктом 1 частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України, справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Частиною 1 статті 247 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що малозначні справи розглядаються у порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до частини 1 статті 250 Господарського процесуального кодексу України, питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.11.2021 (після усунення недоліків) прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

20.12.2021 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

04.01.2022 від позивача надійшла відповідь на відзив.

13.01.2022 від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:
Між Військовою частиною 3078 Національної гвардії України (за договором - замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю Алькор-Ексім (за договором - учасник) 24.07.2020 року укладено Договір №89/В33-2020 (далі - Договір), згідно умов п.п. 1.1., 1.2 якого, учасник зобов`язується у визначені Договором строки поставити замовникові якісні товари, зазначені у специфікації, яка є невід`ємною частиною цього Договору (Додаток №1), а замовник - прийняти і оплатити такі товари. Найменування (номенклатура, асортимент) Продукція борошномельно-круп`яної промисловості - за кодом ДК 021:2015-15610000-7 (крупа гречана 1 ґатунку). Кількість товару за Договором: 50 001 кг.

Пунктом 2.1 Договору встановлено, що якість товару, що поставляється учасником, повинна відповідати вимогам чинних нормативно-правових актів та ДСТУ 7697:2015 та Технічному опису (Додаток №2 Договору). Товар за показниками безпечності, придатності та якості повинен відповідати документам та одиниці товару, в тому числі щодо виробника, які були надані замовнику під час проведення процедури закупівлі. Товар, який учасник зобов`язується передати замовнику, має відповідати вимогам до його якості на момент його передачі замовнику, а також, протягом строку його придатності. Разом з товаром учасник повинен передати замовнику документи, що підтверджують безпечність та якість харчових продуктів, у тому числі забезпечують їх простежуваність, відповідно до Закону України «Про основні принципи та вимоги до безпечності та якості харчових продуктів» від 23.12.1997 №771/97-ВР, та інші необхідні документи, які належать до передачі разом з товаром відповідно до чинного законодавства України. Пакування товару повинне відповідати діючим стандартам, технічним умовам та забезпечувати зберігання споживацьких властивостей товару під час його транспортування та зберігання. Маркування товару повинно відповідати вимогам Закону України «Про інформацію для споживачів щодо харчових продуктів» від 16.12.2018 №2639-VIII та Закону України «Про основні принципи та вимоги до безпечності та якості харчових продуктів».

Згідно з п. 3.1 Договору, контроль за станом виконання договірних зобов`язань учасником здійснюють замовник, представники замовника (відповідні посадові особи військової частини, які уповноважені на вчинення дій визначених цим Договором).

Відповідно до п. 4.1 Договору, ціна договору складає 1 695 033,90 грн., у тому числі податок на додану вартість (далі по тексту - ПДВ) 20%: - 282 505,65 грн.

Дата та місце поставки товару зазначається у письмовій заявці. Строк поставки товару за цим Договором складає 14 календарних днів з моменту отримання учасником письмової заявки замовником, але не пізніше дати, вказаної в ній. Не пізніше 7 числа кожного місяця учасник (представник учасника) прибуває до замовника для отримання письмової заявки. Заявка вручається під особистий підпис учаснику (представнику учасника) або у разі не прибуття вищезазначених осіб, надсилається учаснику рекомендованим листом із повідомленням про вручення чи цінним листом з описом вкладеного, направленим на адресу учасника, зазначену в розділі 14 Договору. У заявці зазначається найменування товару, місце поставки товару, кількість товару та інша необхідна інформація для поставки товару. У випадку коригування інформації яка зазначена у заявці, замовник має право здійснити таке корегування засобами зв`язку з обов`язковим письмовим підтвердженням в подальшому. В разі відсутності письмового підтвердження таке коригування вважається недійсним (п. 6.1 Договору).

Пунктом 6.2 Договору передбачено, що доставка товару на склад замовника, проводиться за рахунок коштів учасника (або транспортом учасника) на умовах DDP (в редакції Incoterms 2010), згідно з положеннями Договору, встановленими нормами відвантаження у тарі та упаковці, яка забезпечує збереження товару під час транспортування, вантажно-розвантажувальних робіт і зберігання в межах термінів, установлених діючими стандартами.

При передачі товару учасник повинен направити уповноваженого представника (який діє на підставі довіреності чи іншого належного документа, що посвідчує повноваження цієї особи), котрий має право підпису на необхідних документах, в тому числі на право участі у відборі зразків (проб), підписання відповідних актів та який зобов`язаний передати всю необхідну документацію на товар, а замовник прийняти товар і підписати всі необхідні документи, що підтверджують передачу товару (п. 6.3 Договору).

Замовник розпочинає приймання товару при наявності у представника учасника, особи, яка бере участь у обігу товару, супровідних документів, що підтверджують безпечність та якість харчових продуктів, у тому числі забезпечують їх простежуваність, у відповідності до Закону України Про основні принципи та вимоги до безпечності харчових продуктів від 23.12.1997 № 771/97-ВР та документів, вказаних у п.6.4 Договору (п. 6.4.1 Договору).

У п. 6.5 Договору сторони погодили, що право власності на товар переходить від учасника до замовника після прийняття товару на склад замовника, факт якого засвідчується підписами уповноважених на це осіб учасника та замовника на відповідній видатковій накладній.

Пунктом 11.1 Договору встановлено, що Договір набирає чинності з дня його підписання сторонами і діє до 31.12.2020 року, а в частині взаєморозрахунків - до їх повного виконання.

Згідно Специфікації (Додаток №1 до Договору), сторони погодили найменування товару.

Згідно Технічного опису (Додаток №2 до Договору), сторони погодили технічні вимоги до товару.

Як зазначено позивачем, відповідно до умов п. 6.1 Договору 03.09.2020 року ним вручено уповноваженому представнику відповідача під підпис, заявку від 03.09.2020 року №78/5/7-1925 про необхідність поставки у строк не пізніше 17.09.2020 року товару у кількості 50000 кг на склад позивача. Однак, товар, визначений заявкою від 03.09.2020 року №78/5/7-1925, поставлено відповідачем з порушенням строку поставки, а саме: 23000 кг товару було поставлено 24.09.2020 року згідно видаткової накладної №450 від 24.09.2020 року; 10 000 кг товару було поставлено 30.09.2020 згідно видаткової накладної №456 від 30.09.2020 року.

За порушення строків поставки товару позивачем нараховано відповідачу пеню згідно ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України та п. 8.3 Договору. Так, за розрахунком позивача загальний розмір пені складає 8 746,20 грн.

З метою досудового врегулювання спору, позивачем на адресу відповідача направлено претензію від 10.11.2020 року №78/6-2621 про сплату пені за порушення строку поставки товару. Однак, вказані претензії залишено відповідачем без відповіді та реагування, що стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Заперечуючи проти позову відповідач зазначив, що товар було поставлено відповідачем завчасно (16.09.2020), зважаючи на значні обсяги постачання продукції згідно заявок позивача на одну дату поставки 17.09.2020, оскільки окрім крупи гречаної в той самий день також відбувалася поставка рису і борошна (сумарно 160 000 кг).

Проте, позивач, виходячи з відсутності фізичної можливості прийняти на територію автомобільний транспорт у кількості 6 вантажних авто, через вже наявну значну кількість транспортних одиниць в т.ч. і інших постачальників, запустив на територію лише 3 вантажних автомобілі відповідача. Інші авто залишилися чекати своєї черги на в`їзд на територію позивача. Однак, комісією позивача було відібрано зразки крупи гречаної та рису і направлено їх на лабораторні дослідженні відділу (лабораторії) ветеринарно-санітарної експертизи.

Відповідач зазначає, що за результатами випробувань незалежної лабораторії, що були отримані лише 23.09.2020, продукцію, зокрема рис, було визнано такою, що відповідає вимогам ГОСТ. Це дало змогу починаючи з 23.09.2020 продовжити приймання продукції позивачем, в т.ч. крупи гречаної, яка фактично з 16.09.2020 знаходилася завантаженою в автомобілі за адресою доставки, що вказана у заявці.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, враховуючи наступне.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 626 ЦК України).

Частиною 1 ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України), суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Статтею 712 ЦК України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передані у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж. якщо інше не встановлено договором. законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки. у тому числі договору поставки товару для державних потреб.

Згідно ч. 1 ст. 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передані (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Так, судом встановлено, що господарські зобов`язання між сторонами виникли на підставі укладеного Договору №89/ВЗЗ-2020 та Додатків до нього, який за своєю правовою природою є договором поставки.

Суд враховує, що договір поставки товару за своєю правовою природою відноситься до двосторонніх, консенсуальних, оплатних договорів, укладення якого зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов`язків. У даних правовідносинах обов`язку продавця (постачальника) з передачі у власність (поставки) покупцю товару відповідає обов`язок покупця з прийняття та оплати цього товару.

З огляду на природу та характер правовідносин, зміст заявлених вимог та доводів сторін, спірним є питання порушення відповідачем вимог ст. 44 Закону України Про основні принципи та вимоги до безпечності та якості харчових продуктів під час транспортування товару транспортними засобами за Договором та правомірності нарахування позивачем відповідачу пені.

Згідно ст. 673 ЦК України, продавець повинен передати покупцеві товар, якість якого відповідає умовам договору купівлі-продажу. У разі відсутності в договорі купівлі-продажу умов щодо якості товару продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, придатний для мети, з якою товар такого роду звичайно використовується.

Якщо продавець при укладенні договору купівлі-продажу був повідомлений покупцем про конкретну мету придбання товару, продавець повинен передати покупцеві товар, придатний для використання відповідно до цієї мети. У разі продажу товару за зразком та (або) за описом продавець повинен передати покупцеві товар, який відповідає зразку та (або) опису.

Якщо законом встановлено вимоги щодо якості товару, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, який відповідає цим вимогам. Продавець і покупець можуть домовитися про передання товару підвищеної якості порівняно з вимогами, встановленими законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 674 ЦК України, відповідність товару вимогам законодавства підтверджується способом та в порядку, встановленими законом та іншими нормативно-правовими актами.

Пунктом 2.1 Договору визначено, що якість товару, який поставляється учасником, повинна відповідати вимогам чинних нормативно-правових актів, ДСТУ 7697:2015 та Технічному опису (Додаток 2 до Договору).

Позивачем не заперечується той факт, що поставлений відповідачем товар повністю відповідав вимогам чинних но чинних нормативно-правових актів, ДСТУ 7697:2015 та Технічному опису. Жодних зафіксованих претензій по кількості та якості товару позивачем так само висловлено не було.

Суд погоджується з доводами позивача про те, згідно з п. 6.5. Договору право власності на товар переходить від учасника до замовника після прийняття товару на склад замовника, факт якого засвідчується підписами уповноважених на це осіб учасника та замовника на відповідній видатковій накладній.

Одночасно із цим суд зауважує, що принципово важливим у даному випадку є той факт, що відповідач здійснив поставку товару за обумовленою адресою навіть на один день раніше договірного строку, що безпосередньо підтвердив позивач у відповіді на відзив.

Крім цього, відповідач забезпечив наявність супровідних документів, що підтверджують безпечність та якість харчових продуктів, у тому числі забезпечують їх простежуваність, у відповідності до Закону України «Про основні принципи та вимоги до безпечності харчових продуктів» від 23.12.1997 № 771/97-ВР та документів, вказаних у п.6.4 Договору. Тоді як наявність такого роду документів фактично надавало право позивачеві розпочати та закінчити приймання усієї партії товару ще 16.09.2020, про що зазначено у п. 6.4.1. Договору.

Таким чином, фактичне надання товару у розпорядження покупця (з можливістю доступу до товару, його огляду, перевірки, оцінки, відібранням необхідних проб тощо) відбулося завчасно, а саме 16.09.2020. Тоді як подальші зволікання у прийнятті товару та додаткові перевірки відбувалися з ініціативи саме позивача. Однак, той факт, що позивач мав законне та передбачене договором право здійснювати такого роду перевірки (лабораторні дослідження), не свідчить про наявність вини відповідача у тому, що остаточне прийняття всієї партії товару відбулося вже після 17.09.2020. При цьому, судом враховано той факт, що результати проведених позивачем перевірок не виявили невідповідність продукції договірним вимогам, проте обумовили очікування завантаженого продукцією транспорту своєї черги для прийняття товару.

Згідно ч. 1 ст. 614 ЦК України, особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Тобто, позивачем не доведено вини відповідача у порушенні договірних строків поставки всього запланованого об`єму товару, а отже не доведено того факту, що відповідач порушив умови Договору, що є підставою для застосування до нього штрафних санкцій.

Як зауважував Конституційний Суд України у Рішенні від 11 липня 2013 року

№ 7-рп/2013, межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності.
Суд зауважує, що позивачем підтверджений факт доставки товару відповідачем у місце приймання раніше обумовленого строку, у зв`язку із чим в даному випадку покладення на відповідача штрафних санкцій жодним чином не відповідає критеріям справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності договірних правовідносин.

Суд зазначає, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України ).

Відповідно до п.3 ч. 4 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

При цьому, суд зазначає, що до господарського суду має право звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Тобто в контексті цієї норми має значення лише суб`єктивне уявлення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту. Виключно суб`єктивний характер заінтересованості як переконаності в необхідності судового захисту суб`єктивного матеріального права чи законного інтересу може підтверджуватися при зверненні до суду лише посиланням на таку необхідність самої заінтересованої особи. Саме тому суд не вправі відмовити у прийнятті позовної заяви з тих лише підстав, що не вбачається порушення матеріального права чи законного інтересу позивача, або заявник без належних підстав звернувся до суду в інтересах іншої особи.

Разом з тим, на позивача покладений обов`язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими до суду доказами, тобто, довести, що права та інтереси позивача дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

Обов`язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Частинами 3, 4 статті 13 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами належними та допустимими доказами, поданими у відповідності до приписів чинного процесуального законодавства.

Суд звертає увагу позивача, що відповідно до положень ч. 4 ст. 74 ГПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Суд зазначає, що позивач, заявляючи позов та обираючи спосіб захисту повинен дбати про те, щоб резолютивна частина рішення, в якій остаточно закріплюється висновок суду щодо вимог позивача, могла бути виконана в процесі виконавчого провадження у справі, адже у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

У відповідності до ст. 7 Господарського процесуального кодексу України , правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин. Наведена норма кореспондується зі ст. 46 Господарського процесуального кодексу України , в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення передбачають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права

Відтак, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і у пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 №15-рп/2004 у справі №1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30.01.2003 №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

У п. 26 рішення від 15.05.2008 Європейського суду з прав людини у справі "Надточій проти України" суд нагадує, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.

За приписами ст. ст. 3 , 15 , 16 ЦК України , які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду спору має бути встановлено не лише наявність підстав на які позивач посилається в обґрунтування своїх позовних вимог, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Враховуючи наведене, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, надавши оцінку всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку, що позов не є достатньо обґрунтованим, оскільки позивачем належними, достовірними та допустимими доказами не доведено правомірності та законності позовних вимог, так само як і фактів порушення власних прав та інтересів відповідачем у справі.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, з покладенням судового збору на позивача в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

На підставі викладеного, керуючись статтями 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 240-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:
1. У задоволенні позову відмовити.

2. Судовий збір покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 06.06.2022.

Суддя І.В. Приходько