ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

24 травня 2022 року Справа № 903/208/21

Господарський суд Волинської області у складі:

головуючого судді Гарбара Ігоря Олексійовича

секретар судового засідання Коваль Олександр Миколайович

за участю представників сторін:

від позивача: н/з

від відповідача-1: н/з

від відповідача-2: Ковальчук О.В. довіреність №0-3-0.62-2/62-22 від 04.01.2022,

від Кабінету Міністрів України: Савчук Г.Р. службове посвідчення №007983 від 27.01.2021

від третіх осіб: н/з

взяв участь прокурор відділу Волинської обласної прокуратури: Присяжнюк І.Б. - службове посвідчення №059361 від 25.01.2021

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку у приміщенні Господарського суду Волинської області справу №903/208/21 за позовом заступника керівника Волинської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Волинської обласної державної адміністрації до Ковельської районної державної адміністрації, Головного управління Держгеокадастру у Волинській області, треті особи, які не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Державне підприємство Старовижівське лісове господарство, Кабінет міністрів України, Державне підприємство «Ковельське лісове господарство», про визнання незаконними та скасування розпорядження Старовижівської районної державної адміністрації, визнання незаконним та скасувати п. 528 додатку до розпорядження, усунення перешкоди у здійсненні Волинською обласною державною адміністрацією права розпорядження земельною ділянкою площею 28,3294 га, шляхом скасування її державної реєстрації в Державному земельному кадастрі, усунення перешкоди у здійсненні Волинською обласною державною адміністрацією права розпорядження земельною ділянкою шляхом скасування рішення державного реєстратора, визнання незаконним та скасувати п. 198 додатку до наказу Головного управління Держгеокадастру у Волинській області,

ВСТАНОВИВ:

23.03.2021 заступник керівника Волинської обласної прокуратури звернувся з позовом в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до Старовижівської районної державної адміністрації, Головного управління Держгеокадастру у Волинській області, в якому просить:

- визнати незаконним та скасувати розпорядження Старовижівської районної державної адміністрації від 26.12.2013 № 318 Про затвердження технічних документацій із землеустрою щодо інвентаризації земель сільськогосподарського призначення, які перебувають у державній власності за межами населених пунктів на території Старовижівського району в частині затвердження такої документації щодо земельної ділянки площею 28,3294 га з кадастровим номером :05:000:0093;

- визнати незаконним та скасувати п. 528 додатку до розпорядження першого заступника голови Старовижівської районної адміністрації від 26.10.2016 № 351 Про внесення змін до розпорядження голови районної державної адміністрації від 26.12.2013 № 318;

- усунути перешкоди у здійсненні Кабінетом Міністрів України права розпорядження земельною ділянкою площею 28,3294 га, кадастровий номер шляхом скасування її державної реєстрації в Державному земельному кадастрі :05:000:0093;

- усунути перешкоди у здійсненні Кабінетом Міністрів України права розпорядження земельною ділянкою шляхом скасування рішення державного реєстратора Центру надання адміністративних послуг Старовижівської районної державної адміністрації Мрочко М.І. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 04.09.2017, індексний номер 36889327, яким проведено державну реєстрацію за Головним управлінням Держгеокадастру у Волинської області права власності: державна на земельну ділянку площею 28,3294 га з кадастровим номером :05:000:0093 та цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з одночасним припиненням речових прав Головного управління Держгеокадастру у Волинській області, а саме: права власності - державна на земельну ділянку площею 28,3294 га з кадастровим номером :05:000:0093 та цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачами норм земельного законодавства.

Ухвалою суд від 29.03.2021 прийняти позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Залучено до участі в справі, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Державне підприємство «Старовижівське лісове господарство» (т.1, а.с.150-151).

13.04.2021 відповідач-2 надіслав на адресу суду відзив на позовну заяву, в якому просить суд залишити позов без розгляду , відмовити в задоволенні позову (т.1, а.с.153-166).

16.04.2021 заступник керівника Волинської обласної прокуратури подав із додатками документів про заміну відповідача Старовижівську районну державну адміністрацію на Ковельську районну державну адміністрацію Волинської області (т.1, а.с.167-183).

19.04.2021 на адресу суду від ДП "Старовижівське лісове господарство" надійшло письмове пояснення від 18.04.2021 на позовну заяву із засвідченням третьою особою наявності, на її переконання, підстав для задоволення позовних вимог (т.1, а.с.184-190).

19.04.2021 заступник керівника Волинської обласної прокуратури надіслав до суду відповідь на відзив (т.1, а.с.191-213).

Представник позивача 27.04.2021 подала відповідь на відзиви, в якій просить продовжити строк для подачі відповіді на відзив ГУ Держгеокадастру (т.1, а.с.214-225).

Протокольною ухвалою від 27.04.2021 суд клопотання заступника керівника обласної прокуратури задовольнив, замінив відповідача-1 Старовижівську районну державну адміністрацію на належного відповідача Ковельську районну державну адміністрацію. Зобов`язав прокурора направити позовну заяву з додатками на юридичну адресу Ковельської районної державної адміністрації. Строк для подання відповіді на відзив продовжив та приєднав до матеріалів справи. Відклав розгляд справи в підготовчому судовому засіданні на 25.05.2021 о 12:30 год. (т.1, а.с.246-247).

26.04.2021 представник відповідача-2 надіслала на адресу суду заперечення (т.1, а.с.250-267).

29.04.2021 заступник керівника Волинської обласної прокуратури надіслав на адресу суду докази направлення позовної заяви з додатками на юридичну адресу Ковельської районної державної адміністрації (т.2, а.с.1-6).

18.05.2021 від відповідача-1 надійшла заява, в якій вказав, що Ковельська районна державна адміністрація є лише правонаступником Старовижівської районної державної адміністрації та безпосередньо не приймала (не видавала) оскаржувані розпорядження. У разі задоволення позову просить не покладати на Ковельську районну державну адміністрацію обов`язку по сплаті судового збору (т.2, а.с.7).

Додаткові письмові пояснення ДП "Старовижівське лісове господарство" від 20.05.2021 стосовно пред`явлених прокурором позовних вимог та з додатками (електронна копія Проекту організації та розвитку лісового господарства ДП "Старовижівське лісове господарство" 2013 рік) надійшли до суду 21.05.2021 (т.2, а.с.8-21).

24.05.2021 заступник керівника Волинської обласної прокуратури звернувся в суд з клопотанням про зміну предмету позову (т.2, а.с.22-49), в якому просить:

- визнати незаконним та скасувати розпорядження Старовижівської районної державної адміністрації від 26.12.2013 № 318 Про затвердження технічних документацій із землеустрою щодо інвентаризації земель сільськогосподарського призначення, які перебувають у державній власності за межами населених пунктів на території Старовижівського району в частині затвердження такої документації щодо земельної ділянки площею 28,3294 га з кадастровим номером :05:000:0093;

- визнати незаконним та скасувати п. 528 додатку до розпорядження першого заступника голови Старовижівської районної адміністрації від 26.10.2016 № 351 Про внесення змін до розпорядження голови районної державної адміністрації від 26.12.2013 № 318;

- усунути перешкоди у здійсненні Кабінетом Міністрів України права розпорядження земельною ділянкою площею 28,3294 га, кадастровий номер шляхом скасування її державної реєстрації в Державному земельному кадастрі :05:000:0093;

- усунути перешкоди у здійсненні Кабінетом Міністрів України права розпорядження земельною ділянкою шляхом скасування рішення державного реєстратора Центру надання адміністративних послуг Старовижівської районної державної адміністрації Мрочко М.І. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 04.09.2017, індексний номер 36889327, яким проведено державну реєстрацію за Головним управлінням Держгеокадастру у Волинської області права власності: державна на земельну ділянку площею 28,3294 га з кадастровим номером :05:000:0093 та цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з одночасним припиненням речових прав Головного управління Держгеокадастру у Волинській області, а саме: права власності - державна на земельну ділянку площею 28,3294 га з кадастровим номером :05:000:0093 та цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва;

- визнати незаконним та скасувати п.198 додатку до наказу Головного управління Держгеокадастру у Волинській області від 23.10.2019 №3-1956/15-19-СГ від 23.10.2019 «Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність» щодо передачі земельної ділянки площею 28,3294 га з кадастровим номером :05:000:0093 у комунальну власність Старовижівської селищної ради.

Протокольною ухвалою від 25.05.2021 суд заперечення представника відповідача-2, докази направлення прокурором позовної заяви з додатками на юридичну адресу Ковельської районної державної адміністрації; заяву від відповідача-1 та додаткові письмові пояснення ДП "Старовижівське лісове господарство" від 20.05.2021 прийнято та приєднано до матеріалів справи. Для надання можливості представника ознайомитись з заявою прокурора про зміну предмета позову, з ініціативи суду продовжено строк розгляду справи у підготовчому судовому засіданні на 30 днів та відкладено розгляд справи (т.2, а.с.51).

25.05.2021 прокурор у справі подав до суду пояснення на заперечення відповідача-2 (т.2, а.с.54-97).

04.06.2021 Головне управління Держгеокадастру у Волинській області направило на адресу суду додаткові пояснення та клопотання про зупинення провадження у справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи №359/3373/16-ц (т.2, а.с.98-106).

Ухвалою суду від 08.06.2021 провадження у справі №903/208/21 зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи №359/3373/16-ц (т.2, а.с.115-117).

15.06.2021 заступник керівника Волинської обласної прокуратури подав до суду заяву про забезпечення позову, в якій просить суд забезпечити позов заступника керівника Волинської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до Ковельської районної державної адміністрації, Головного управління Держгеокадастру у Волинській області про визнання незаконними та скасування розпоряджень Старовижівської райдержадміністрації, наказу Головного управління Держгеокадастру у Волинській області, усунення перешкод у здійсненні права розпорядження земельною ділянкою площею 28,3294 га з кадастровим номером :05:000:0093 шляхом скасування рішень про державну реєстрацію права та обтяжень з одночасним припиненням речових прав на нерухоме майно, державної реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі наступним заходом забезпечення позову:

- зупинити, до набрання законної сили рішенням у даній справі, дію п. 198 додатку до наказу Головного управління Держгеокадастру у Волинській області від 23.10.2019 № 3-1956/15-19-СГ від 23.10.2019 «Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність» щодо земельної ділянки площею 28,3294 га з кадастровим номером :05:000:0093, шляхом заборони будь-яким суб`єктам державної реєстрації (державним реєстраторам, нотаріусам усіх нотаріальних округів та іншим суб`єктам) проводити реєстраційні дії на підставі п. 198 вказаного наказу (т.2, а.с.119-133).

Ухвалою від 29.06.2021 провадження у справі №903/208/21 поновлено для розгляду заяви про забезпечення позову. Заяву прокурора про забезпечення позову задоволено. Зупинено до набрання законної сили рішенням у даній справі, дію п. 198 додатку до наказу Головного управління Держгеокадастру у Волинській області від 23.10.2019 № 3-1956/15-19-СГ від 23.10.2019 Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність щодо земельної ділянки площею 28,3294 га з кадастровим номером :05:000:0093, шляхом заборони будь-яким суб`єктам державної реєстрації (державним реєстраторам, нотаріусам усіх нотаріальних округів та іншим суб`єктам) проводити реєстраційні дії на підставі п. 198 вказаного наказу. Провадження у справі зупинено (т.2, а.с.134-139).

29.11.2021 відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) надіслав постанову про закінчення виконавчого провадження №65955622 від 28.07.2021 та оригінал ухвали від 29.06.2021 (т.2, а.с.141-147).

08.12.2021 заступник керівника обласної прокуратури надіслав до суду:

- клопотання, в якому просить суд поновити провадження у справі (т.2, а.с.148-151).

-клопотання про заміну учасника справи Кабінет Міністрів України його правонаступником Волинської обласною державною адміністрацією (т.2, а.с.153-166).

Ухвалою суду від 20.12.2021 провадження у справі №903/208/21 поновлено. Замінено позивача Кабінет Міністрів України його правонаступником Волинською обласною державною адміністрацією. Зобов`язано Кабінет Міністрів України протягом трьох днів з дня отримання ухвали суду про заміну позивача його правонаступником надіслати всі документи по даній справі Волинській обласній державній адміністрації, про що докази надати суду (т.2, а.с.168-170).

21.12.2021 уповноважена особа Кабінету міністрів України надіслала до суду заперечення проти клопотання Волинської обласної прокуратури про заміну Кабінету міністрів України на Волинську обласну державну адміністрацію (т.2, а.с.172-176).

30.12.2021 прокурор надіслав на адресу суду заяву про зміну предмету позову, в якій просить суд пункти 1-6 прохальної частини позову вважати викладеними у такій редакції та розглядати позов з урахуванням зміни його предмету за цією заявою:

« 1. Визнати незаконним та скасувати розпорядження Старовижівської районної державної адміністрації від 26.12.2013 № 318 «Про затвердження технічних документацій із землеустрою щодо інвентаризації земель сільськогосподарського призначення, які перебувають у державній власності за межами населених пунктів на території Старовижівського району» в частині затвердження такої документації щодо земельної ділянки площею 28,3294 га з кадастровим номером :05:000:0093.

2. Визнати незаконним та скасувати п. 528 додатку до розпорядження першого заступника голови Старовижівської районної адміністрації від 26.10,2016 № 351 «Про внесення змін до розпорядження голови районної державної адміністрації від 26.12.2013 № 318».

3. Усунути перешкоди у здійсненні Волинською обласною державною адміністрацією права розпорядження земельною ділянкою площею 28,3294 га, кадастровий номер :05:000:0093 шляхом скасування її державної реєстрації в Державному земельному кадастрі.

4. Усунути перешкоди у здійсненні Волинською обласною державною адміністрацією права розпорядження земельною ділянкою шляхом скасування рішення державного реєстратора Центру надання адміністративних послуг Старовижівської районної державної адміністрації Мрочко М.І. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 04.09.2017, індексний номер 36889327, яким проведено державну реєстрацію за Головним управлінням Держгеокадастру у Волинської області права власності: державна на земельну ділянку площею 28,3294 га з кадастровим номером :05:000:0093 та цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з одночасним припиненням речових прав Головного управління Держгеокадастру у Волинській області, а саме: права власності - державна на земельну ділянку площею 28,3294 га з кадастровим номером :05:000:0093 та цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

5. Визнати незаконним та скасувати п. 198 додатку до наказу Головного управління Держгеокадастру у Волинській області від 23.10.2019 № 3-1956/15-19-СГ від 23.10.2019 «Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність» щодо передачі земельної ділянки площею 28,3294 га з кадастровим номером :05:000:0093 у комунальну власність Старовижівської селищної ради.

6. Судовий збір стягнути з відповідачів на користь Волинської обласної прокуратури (вул. Винниченка, 15, м. Луцьк, 43025, код СДРПОУ 02909915) в сумі 11 350 гривень судових витрат, зарахувавши його на р/р UА0004945, МФО 820172, ДКСУ м. Київ» (т.2, а.с.178-193).

05.01.2022 Головне управління Держгеокадастру у Волинській області надіслало на електронну адресу суду додаткові письмові пояснення, в яких просить суд застосувати строк позовної давності та відмовити в задоволенні позову (т.2, а.с.195-200).

Протокольною ухвалою суду від 11.01.2022 суд прийняв та приєднав до матеріалів справи заяву про зміну предмету позову, розгляд справи продовжувати з новим предметом позову. Закрив підготовче провадження у справі та призначив розгляд справи по суті на 15.02.2022 о 10:45год. (т.2, а.с.204-205).

21.01.2022 уповноважена особа Кабінету міністрів України, надіслала до суду заяву з процесуальних питань, в якій просить суд розглянути питання щодо передачі Волинською обласною прокуратурою Волинській державній адміністрації документів по даній справі (т.2, а.с.209-215).

Ухвалою суду від 24.01.2022 зобов`язано Волинську обласну прокуратуру протягом трьох днів з дня отримання ухвали суду надіслати всі документи по даній справі Волинській обласній державній адміністрації, про що докази надати суду (т.2, а.с.216-217).

28.01.2022 заступник керівника обласної прокуратури надіслав до суду докази надіслання Волинській обласній державній адміністрації копії позовної заяви з додатками, а також відзиви, пояснення та клопотання, та документи, які були скеровані сторонами до суду (т.2, а.с.220-225).

11.02.2022 ДП «Ковельське лісове господарство» надіслало на електронну адресу суду письмові пояснення, в яких вказало, що позовні вимоги підтримує повністю та просить їх задовольнити. Розгляд справи просить проводити без участі представника (т.2, а.с.226-234).

Протокольною ухвалою суду від 15.02.2022 постановленою за результатами проведеного судового засідання по розгляду справи по суті, судом було постановлено повернутися до стадії підготовчого судового засідання у даній справі, зокрема, з метою залучення до участі у справі третіх осіб, а також з огляду на ту обставину, що відповідно до положень ГПК України залучення до участі у справі третіх осіб можливі лише на стадії підготовчого судового провадження. Суд закрив підготовче провадження у справі та призначив розгляд справи по суті на 01.03.2022 о 10:00 год. (т.2, а.с.250-251).

Ухвалою від 15.02.2022 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Кабінет Міністрів України, Державне підприємство «Ковельське лісове господарство» (т.2, а.с.254-257).

Ухвалою суду від 01.03.2022 розгляд справи відкладено на 29.03.2022 (т.2, а.с.265-266).

Протокольною ухвалою від 29.03.2022 суд відклав розгляд справи по суті поза межами строків встановлених ГПК України на 24.05.2022 о 10:30 год. (т.3, а.с.3).

У судовому засіданні учасники справи дали свої пояснення, доводи, висловили свою думку з питань, які виникли під час розгляду справи з посиланням на заяви по суті спору.

Згідно ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, учасником якої є Україна, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору (§ 66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі "Смірнова проти України").

Враховуючи, що норми ст. 74 ГПК України щодо обов`язку суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п. 4 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що ним, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та вважає за можливе розгляд справи проводити за наявними в ній матеріалами.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, господарський суд прийшов до наступного висновку.

Наказом ГУ Держгеокадастру у Волинській області від 19.11.2013 №58 надано дозвіл ДП "Волинський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою", переможцю конкурсних торгів, на розробку технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної власності за межами населених пунктів Волинської області, орієнтовною площею 91341,8 га, згідно додатку №2 (том 1, а.с. 49-50).

Розпорядженням Старовижівської районної державної адміністрації від 26.12.2013 №318 «Про затвердження технічних документацій із землеустрою щодо інвентаризації земель сільськогосподарського призначення, які перебувають у державній власності за межами населених пунктів на території Старовижівського району» затверджено відповідні технічні документації із землеустрою щодо інвентаризації земель згідно з додатком (т.1, а.с.27).

Пунктом 12 додатку до переліку сільських та селищних рад на території яких затверджуються технічні документації із землеустрою щодо інвентаризації земель сільськогосподарського призначення віднесено Нововижівську сільську раду та зазначено загальну площу земель 444,8165 га. (т.1, а.с.28)

Серед вказаних земельних ділянок на території Нововижівської сільської ради за межами населених пунктів проведено інвентаризацію земельної ділянки площею 28,3294 га з кадастровим номером :05:000:0093.

Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-021 земельна ділянка з кадастровим номером :05:000:0093 зареєстрована у вказаному кадастрі 04.12.2013 із зазначенням її цільового призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та категорії земель - землі сільськогосподарського призначення (т.1, а.с.32).

Розпорядженням Старовижівської районної державної адміністрації Волинської області від 26.10.2016 №351 "Про внесення змін до розпорядження голови районної державної адміністрації від 26.12.2013 №318" додаток до розпорядження голови районної державної адміністрації від 26.12.2013 № 318 Про затвердження технічних документацій із землеустрою щодо інвентаризації земель сільськогосподарського призначення, які перебувають у державній власності за межами населених пунктів на території Старовижівського району викладено у новій редакції, зокрема п. 528 визначено цільове призначення земельної ділянки з кадастровим номером :05:000:0093 - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (т. 1, а.с. 37-41).

04.09.2017 державним реєстратором Центру надання адміністративних послуг Старовижівської районної державної адміністрації Мрочко І.В. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 36889327 від 04.09.2017, відповідно до якого внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про земельну ділянку з кадастровим номером :05:000:0093 із зазначенням форми власності - державна та власника - Держава Україна в особі Головного управління Держгеокадастру у Волинській області (т.1, а.с.47).

Згідно листа Головного управління Держгеокадастру у Волинській області від 06.01.2021 № 10-3-0.2-101/2-21 вбачається, що земельна ділянка станом на 05.01.2021 не передана у комунальну власність територіальних громад, договір оренди земельної ділянки не укладався (т.1, а.с.48).

Згідно Плану лісонасаджень Старовижівського лісництва державного підприємства «Старовижівське лісове господарство», який є складовою частиною Проекту організації та розвитку лісового господарства ДП «Старовижівське лісове господарство», земельна ділянка з кадастровим номером :05:000:0093, належить до земель лісового фонду та з користування державного підприємства не вилучалась. Базове лісовпорядкування проведено Українською лісовпорядною експедицією Українського лісовпорядного проектного виробничого об`єднання ВО «Укрдержліспроект» у 2012 році, за результатами якого було схвалено вищезазначений проект. ДП «Старовижівське ЛГ» земельні ділянки, що охоплені матеріалами лісовпорядкування, були передані згідно рішення Волинської обласної ради від 18.08.2000 № 13/2 та розпорядження цієї ж ради від 05.09.2000 № 100-р (т.1, а.с.95-100).

Згідно рішення Старовижівської селищної ради Старовижівського району Волинської області від 11.01.2019 №1/24 почато процедуру реорганізації Нововижівської сільської ради шляхом приєднання до Старовижівської селищної ради. Визначено, що Старовижівська селищна рада є правонаступником всього майна, прав та обов`язків Нововижівської сільської ради (том 1, а.с. 74-76).

Рішенням Волинської обласної ради №13/2 від 18.08.2000 надано дозвіл на складання проектів відведення земель лісового фонду, які знаходяться у користуванні колишніх колективних сільськогосподарських підприємств (том 1, а.с. 81-82).

Розпорядженням Волинської обласної ради від 05.09.2000 №100-р з метою покращення управління державним лісовим фондом області, забезпечення охорони захисту, використання і відтворення лісів колишніх сільськогосподарських підприємств та на виконання рішення обласної ради від 18.08.2000 №13/2 "Про передачу земель лісового фонду, які перебували у користуванні колишніх колективних сільськогосподарських підприємств" вирішено Державному лісогосподарському об`єднанню "Волиньліс" прийняти під охорону та забезпечити використання і відтворення лісів колишніх колективних сільськогосподарських підприємств загальною площею 38968,5 га згідно з додатками до рішення від 18.08.2000 №13/2 (том 1, а.с. 80).

Як вбачається з листа ДП «Старовижівське лісове господарство» від 22.01.2021 № 01-7/48-21, земельна ділянка з кадастровим номером :05:000:0093, площею 28,24 га, що розташована за межами населених пунктів Старовижівської селищної ради (ОТГ) (колишня Нововижівська сілська рада) Старовижівського району повністю накладається на землі державного лісового фонду ДП «Старовижівське ЛГ» (квартал 36 виділ 2, квартал 53 виділ 21) Старовижівського лісництва (т.1, а.с.84-85).

Інформація про накладення земельної ділянки з кадастровим номером :05:000:0093 на земельні ділянки державного лісового фонду ДП «Старовижівське ЛГ» підтверджується також листом ВО «Укрдержліспроект» від 21.01.2021 №22, адресованого ДП «Старовижівський лісгосп».

Згідно листа Секретаріату КМУ від 12.02.2021 КМУ рішень про зміну цільового призначення спірної земельної ділянки, що перебувала у постійному користуванні ДП "Старовижівське лісове господарство", розташована за межами населених пунктів на території Нововижівської та Седлищенської сільських рад Старовижівського району Волинської області не приймалось. Про зазначений факт стало відомо із запиту Волинської обласної прокуратури (том 1, а.с. 103).

З аналізу зазначеного розпорядження вбачається, що дії Старовижівської районної державної адміністрації спрямовані на вилучення земельних ділянок лісового фонду та зміну цільового призначення на землі сільськогосподарського призначення.

Статтею 14 Конституції України визначено, що земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охороною держави.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 55 Земельного кодексу України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства.

До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках.

Водночас, у ст. 5 Лісового кодексу України зазначено, що до земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, на яких розташовані полезахисні лісові смуги.

Згідно ч. 1 ст. 57 Земельного кодексу України земельні ділянки лісового фонду за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються у постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, а на умовах оренди - іншим підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані лісогосподарські підрозділи, для ведення лісового господарства, спеціального використання лісових ресурсів і для потреб мисливського господарства, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних, туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо.

Відповідно до ч. 2 ст. 84 Земельного кодексу України право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, державних органів приватизації відповідно до Закону.

Статтями 7, 8 Лісового кодексу України визначено, що ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України.

За статтями 45, 47, 48, 54 Лісового кодексу України облік лісів включає збір та узагальнення відомостей, які характеризують кожну лісову ділянку за площею, кількісними та якісними показниками. Основою ведення обліку лісів є матеріали лісовпорядкування.

Лісовпорядкування включає комплекс заходів, спрямованих на забезпечення ефективної організації та науково обґрунтованого ведення лісового господарства, охорони, захисту, раціонального використання, підвищення екологічного та ресурсного потенціалу лісів, культури ведення лісового господарства, отримання достовірної і всебічної інформації про лісовий фонд України.

Лісовпорядкування є обов`язковим на всій території України та ведеться державними лісовпорядними організаціями за єдиною системою в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади з питань лісового господарства.

Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерного дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо, регламентується галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Держлісгоспом СРСР 11.12.1986, планшети лісовпорядкування відносяться до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення.

Згідно з п. 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України визначено, що до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Отже, системний аналіз наведених норм законодавства дозволяє дійти висновку про те, що при вирішенні питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно враховувати положення пункту 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постановах: від 24 грудня 2014 року № 6-212цс14, від 25 січня 2015 року у справі № 6-224цс14, від 23 грудня 2015 року № 6-377цс15 та Верховного Суду у постанові від 13.06.2018 №278/1735/15-ц.

З ч.ч. 1, 2, 6, 7 ст. 20 Земельного кодексу України вбачається, що віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення.

Відповідно до ч. ч. 4, 8 ст. 122 Земельного кодексу України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин (Держгеокадастр України відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 №15) та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. Кабінет Міністрів України передає земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування у випадках, визначених статтею 149 цього Кодексу, та земельні ділянки дна територіального моря.

Згідно ч. 9 ст. 149 Земельного кодексу України Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси для нелісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення та суб`єктів господарювання залізничного транспорту загального користування у зв`язку з їх реорганізацією шляхом злиття під час утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», крім випадків, визначених частинами п`ятою восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу.

Враховуючи викладене, вилучати земельні ділянки державної власності лісогосподарського призначення для нелісогосподарських потреб мав право виключно Кабінет Міністрів України.

З інформації Секретаріату Кабінету Міністрів України від 10.02.2021 №4073//0/2-21 (т.1, а.с.103) вбачається, що Кабінет Міністрів України рішень про зміну цільового призначення земельної ділянки з кадастровим номером :05:000:0093 не приймав. Про факт зміни цільового призначення вищезазначеної земельної ділянки, що фактично перебуває у постійному користуванні державного підприємства «Старовижівське лісове господарство», розташованої за межами населенного пункту на території Старовижівської селищної ради (колишня - Нововижівська сільська рада Старовижівськогс району), стало відомо із запиту Волинської обласної прокуратури від 05.02.2021 № 15-264вих-21.

Вирішення питання про вилучення земель лісогосподарського призначення та зміну їх цільового призначення регулюється ст.ст. 20, 122, 149, 150 Земельного кодексу України та є виключною компетенцією Кабінету Міністрів України (в редакції станом на 05.12.2013).

Однак, документи, на підставі яких головою Старовижівської районної державної адміністрації та його першим заступником видавались спірні розпорядження не містять жодних рішень Кабінету Міністрів України.

Відтак, спірну земельну ділянку неправомірно віднесено (інвентаризовано) до земель сільськогосподарського призначення та в подальшому передано Старовижівській селищній раді.

Крім того, згідно ст. 17, ч. 1 ст. 20, ч. 5 ст. 122 та ч. 6 ст. 149 Земельного кодексу України районні державні адміністрації не наділені повноваженнями щодо вилучення та зміни цільового призначення земель лісогосподарського призначення державної власності для не лісогосподарських потреб. До прийняття незаконних розпоряджень Старовижівською районною державною адміністрацією від 26.12.2013 № 318 «Про затвердження технічних документацій із землеустрою щодо інвентаризації земель сільськогосподарського призначення, які перебувають у державній власності за межами населених пунктів на території Старовижівського району» в частині затвердження такої документації щодо спірної земельної ділянки та від 26.10.2016 № 351 «Про внесення змін до розпорядження голови районної державної адміністрації від 26.12.2013 № 318» рішення уповноваженим органом держави на підставі ст. 149 Земельного кодексу України не приймались.

Відповідно до ст. 21 Земельного кодексу України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для: а) визнання недійсними рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; б) визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; ц) відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною.

Таким чином, оспорювані розпорядження голови Старовижівської районної державної адміністрації та його першого заступника прийняті в порушення вимог ст, ст. 6, 14, 19 Конституції України, ст. ст. 3,15-2, 17, 20, 56, 57, 84,122, 14І, 142, 149 Земельного кодексу України, ст. ст. 31,33, 57 Лісового кодексу України, оскільки землі лісогосподарського призначення не можуть передаватись у користування для інших потреб без їх вилучення у постійних користувачів.

Відповідно до ст. ст. 162, 163 Земельного кодексу України охорона земель - це система правових, організаційних, економічних та інших заходів, спрямованих на раціональне використання земель, запобігання необгрунтованому вилученню земель сільськогосподарського і лісогосподарського призначення, захист від шкідливого антропогенного впливу, відтворення і підвищення родючості ґрунтів, продуктивності земель лісогосподарського призначення, забезпечення особливого режиму використання земель природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення.

Завданням охорони земель є забезпечення збереження та відтворення земельних ресурсів, екологічної цінності природних і набутих якостей земель.

В порушення вимог законодавства щодо раціонального використання земель Старовижівською районною державною адміністрацією здійснено зміну цільового призначення та вилучення земель лісогосподарського призначення за відсутності на те повноважень, визначених чинним законодавством.

Згідно ст. 393 Цивільного кодексу України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди.

Статтею 21 Цивільного кодексу України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до ст. 155 Земельного кодексу України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Положення ст. 152 Земельного кодексу України визначають, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням прав володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

За ст. 43 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» розпорядження голови державної адміністрації, що суперечать Конституції України, законам України, рішенням Конституційного Суду України, іншим актам законодавства скасовуються Президентом України, головою місцевої державної адміністрації вищого рівня або в судовому порядку.

Таким чином, розпорядження Старовижівської районної державної адміністрації від 26.12.2013 № 318 «Про затвердження технічних документацій із землеустрою щодо інвентаризації земель сільськогосподарського призначення, які перебувають у державній власності за межами населених пунктів на території Старовижівського району» в частині затвердження такої документації щодо земельної ділянки площею 28,3294 га з кадастровим номером :05:000:0093, п. 528 додатку до розпорядження першого заступника голови Старовижівської районної адміністрації від 26.10.2016 № 351 Про внесення змін до розпорядження голови районної державної адміністрації від 26.12.2013 № 318, п.198 додатку до наказу Головного управління Держгеокадастру у Волинській області від 23.10.2019 №3-1956/15-19-СГ від 23.10.2019 Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність щодо передачі земельної ділянки площею 28,3294 га з кадастровим номером :05:000:0093 у комунальну власність Старовижівської селищної ради, підлягають визнанню незаконними та скасуванню в порядку, визначеному ст.ст. 16, 21, 393 Цивільного кодексу України та ст.ст. 152, 155 Земельного кодексу України.

Щодо вимоги про усунення перешкод у здійсненні права розпорядження майном шляхом скасування рішень державного реєстратора про державну реєстрацію прав та скасування державної реєстрації прав на земельну ділянку, судом враховано таке.

Згідно з частиною другою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, а за змістом статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Право власності держави або територіальної громади на обмежені в обороті об`єкти установлене законом, тому не потребує доказування правового титулу.

У разі протиправного вибуття об`єктів із земель лісового фонду відповідне порушення, ураховуючи їх правовий титул, необхідно розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави.

У такому разі позовну вимогу про усунення перешкод у здійсненні права розпорядження майном (земельною ділянкою) слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки, яка має закріплений у законодавстві статус обмежено оборотоздатної.

Отже, правопорушення у даній справі є триваючим.

Земельна ділянка із кадастровим номером :05:000:0093 наразі зареєстрована на праві власності за Головним управлінням Держгеокадастру у Волинській області, проте в силу закону вона не може належати до земель сільськогосподарського призначення, тому права держави на реалізацію усіх правомочностей щодо земельної ділянки лісогосподарського призначення, а саме користування і розпорядження нею, підлягають захисту шляхом про усунення перешкод у здійсненні права розпорядження цією земельною ділянкою шляхом скасування рішень державного реєстратора про державну реєстрацію прав та скасування державної реєстрації прав на земельну ділянку.

Такі висновки узгоджуються із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постановах від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц, від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц та від 07.04.2020 у справі № 372/1684/14-ц.

За змістом статей 3, 15, 16 ЦК України правовою підставою для звернення до господарського суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. За результатами розгляду такого спору має бути визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що у такий спосіб буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Так, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі державна реєстрація прав) це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.(п.1 ч.1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», надалі в тексті Закон).

Державний реєстратор, згідно ст.11 Закону, самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону (у редакції, чинній із 16.01.2020) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Судове рішення, згідно зі ст.26 Закону, має одночасно містити вимогу про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та визнання, зміну чи припинення речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Поряд з цим, п. 3 ч.1 ст. 346 Цивільного кодексу України право власності припиняється у разі припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі.

На день розгляду справи, згідно з даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно земельна ділянка площею 28,3294 га з кадастровим номером :05:000:0093 зареєстрована на праві власності за Головним управлінням Держгеокадастру у Волинській області.

Державна реєстрація проведена на підставі рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 04.09.2017, індексний номер 36889327.

Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-021 земельна ділянка з кадастровим номером :05:000:0093 зареєстрована у вказаному кадастрі 04.12.2013 із зазначенням її цільового призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та категорії земель - землі сільськогосподарського призначення (т.1, а.с.32).

Оскільки державна реєстрація речових прав на нерухоме майно є офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, відповідний запис формально наділяє відповідача певними юридичними правами щодо земельної ділянки і одночасно позбавляє відповідних прав законного власника державу в особі Волинської обласної державної адміністрації.

Незважаючи на реєстрацію у Державному земельному кадастрі та Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно спірної земельної ділянки як землі сільськогосподарського призначення та невірного визначення її розпорядника - Головного управління Держгеокадастру у Волинській області, земельна ділянка з кадастровим номером не вибула з власності Держави.

Оскільки Старовижівською райдержадміністрацією та Головним управлінням Держгеокадастру у Волинській області порушені інтереси держави у сфері охорони лісів шляхом незаконної зміни цільового призначення спірної земельної ділянки, що обумовила фактичну втрату як для Держави, так і народу України, такого явища як лісова екосистема, відтак належним способом захисту є негаторний позов. Вказаний спосіб захисту здатен забезпечити усунення порушень прав власника - Держави, які не пов`язані з позбавленням її володіння спірною земельною ділянкою.

Зважаючи на те, що у Державному земельному кадастрі в вимог чинного законодавства не правильно визначено категорію землі та її цільове призначення, відновити становище, яке існувало до порушення, можливо лише в порядку ст. 16 Цивільного кодексу України, усунувши перешкоди у розпорядженні земельною ділянкою шляхом скасування її державної реєстрації у Державному земельному кадастрі.

Враховуючи положення статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» для забезпечення державі реальної та безперешкодної можливості реалізувати усі правомочності власника щодо спірної земельної ділянки із кадастровим номером :05:000:0093, необхідно усунути перешкоди у здійсненні права розпорядження майном шляхом скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 04.09.2017, індексний номер 36889327.

Доводи відповідача про законність розпорядження Старовижівської районної державної адміністрації від 26.12.2013 № 318 «Про затвердження технічних документацій із землеустрою щодо інвентаризації земель сільськогосподарського призначення, які перебувають у державній власності за межами населених пунктів на території Старовижівського району» в частині затвердження такої документації щодо земельної ділянки площею 28,3294 га з кадастровим номером :05:000:0093 спростовуються таким.

Статтею 14 Конституції України визначено, що земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охороною держави.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З ч.ч. 1, 2, 6, 7 ст. 20 Земельного кодексу України вбачається, що віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення.

Відповідно до ч. ч. 4, 8 ст. 122 Земельного кодексу України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин (Держгеокадастр України відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 №15) та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. Кабінет Міністрів України передає земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування у випадках, визначених статтею 149 цього Кодексу, та земельні ділянки дна територіального моря.

Згідно ч. 9 ст. 149 Земельного кодексу України Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси для нелісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення та суб`єктів господарювання залізничного транспорту загального користування у зв`язку з їх реорганізацією шляхом злиття під час утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», крім випадків, визначених частинами п`ятою восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу.

Враховуючи викладене, вилучати земельні ділянки державної власності лісогосподарського призначення для нелісогосподарських потреб має право виключно Кабінет Міністрів України.

Відтак, спірну земельну ділянку неправомірно віднесено (інвентаризовано) до земель сільськогосподарського призначення та в подальшому зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно як земельну ділянку сільськогосподарського призначення із зазначенням її розпорядника - Головне управління Держгеокадастру у Волинській області.

Вирішення питання про вилучення земель лісогосподарського призначення та зміну їх цільового призначення регулюється ст.ст. 20, 122, 149, 150 Земельного кодексу України та є виключною компетенцією Кабінету Міністрів України.

Водночас, документи, на підставі яких головою Старовижівської районної державної адміністрації та його першим заступником видавались спірні розпорядження не містять жодних рішень Кабінету Міністрів України.

Такі ж документи відсутні при прийнятті наказу Головного управління Держгеокадастру у Волинській області щодо передачі зазначеної земельної ділянки з державної власності у комунальну.

Крім того, згідно ст. 17, ч. 1 ст. 20, ч. 5 ст. 122 та ч. 6 ст. 149 Земельного кодексу України районні державні адміністрації не наділені повноваженнями щодо вилучення та зміни цільового призначення земель лісогосподарського призначення державної власності для нелісогосподарських потреб.

Прийняття незаконних розпоряджень Старовижівською районною державною адміністрацією від 26.12.2013 № 318 «Про затвердження технічних документацій із землеустрою щодо інвентаризації земель сільськогосподарського призначення, які перебувають у державній власності за межами населених пунктів на території Старовижівського району» в частині затвердження такої документації щодо спірної земельної ділянки та від 26.10.2016 № 351 «Про внесення змін до розпорядження голови районної державної адміністрації від 26.12.2013 № 318», яким визначено кадастровий номер земельної ділянки, в подальшому зумовило незаконну реєстрацію у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно земельної ділянки сільськогосподарського призначення із зазначенням її розпорядника - Головне управління Держгеокадастру у Волинській області, у зв`язку із чим, спірна земельна ділянка втратила статус земель лісогосподарського призначення.

При цьому, рішення уповноваженим органом держави на підставі ст. 149 Земельного кодексу України не приймались, що і стало підставою для пред`явлення позову прокуратурою та захисту інтересів держави.

Щодо заперечень Головного управління Держгеокадастру у Волинській області з приводу належності спірної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення слід зазначити таке.

Згідно Плану лісонасаджень Старовижівського лісництва державного підприємства «Старовижівське лісове господарство», який є складовою частиною Проекту організації та розвитку лісового господарства ДП «Старовижівське лісове господарство», земельна ділянка з кадастровим номером :05:000:0093, належить до земель лісового фонду та з користування державного підприємства не вилучалась. Базове лісовпорядкування проведено Українською лісовпорядною експедицією Українського лісовпорядного проектного виробничого об`єднання ВО «Укрдержліспроект» у 2012 році, за результатами якого було схвалено вищезазначений проект. ДП «Старовижівське ЯГ» земельні ділянки, що охоплені матеріалами лісовпорядкування, були передані згідно рішення Волинської обласної ради від 18.08.2000 № 13/2 та розпорядження цієї ж ради від 05.09.2000 № 100-р.

Як вбачається з листа ДП «Старовижівське лісове господарство» від 22.01.2021 № 01-7/48-21, земельна ділянка з кадастровим номером :05:000:0093, площею 28,24 га, що розташована за межами населених пунктів Старовижівської селищної ради (ОТГ) (колишня Нововижівська сільська рада) Старовижівського району повністю накладається на землі державного лісового фонду ДП «Старовижівське ЛГ» (квартал 36 виділ 2, квартал 53 виділ 21) Старовижівського лісництва.

Інформація про накладення земельної ділянки з кадастровим номером :05:000:0093 на земельні ділянки державного лісового фонду ДП «Старовижівське ЛГ» підтверджується також листом ВО «Укрдержліспроект» від 21.01.2021 № 22, адресованого ДП «Старовижівський лісгосп».

З аналізу зазначеного розпорядження вбачається, що дії Старовижівської районної державної адміністрації спрямовані на вилучення земельних ділянок лісового фонду та зміну цільового призначення на землі сільськогосподарського призначення.

Згідно з п. 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України визначено, що до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Отже, суд дійшов висновку, що при вирішенні питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно враховувати положення п. 5 Прикінцевих положень ЛК України.

Відтак, письмовими доказами належності спірної земельної ділянки до земель лісового фонду є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Доводи відповідача-2 про не надання можливості Кабінету Міністрів України пред`явити позов самостійно або ж оскаржити підстави для представництва є необгрунтованими з огляду на те, що позивач мав достатньо часу для оскарження підстав для представництва.

Кабінет Міністрів України проти подання прокурором позову в його інтересах не заперечував, не висловлював ініціативи щодо звернення до суду з власним позовом на захист інтересів держави, свою позицію щодо порушення інтересів держави жодним чином не висловив, обмежившись лише скеруванням листа прокуратури області до Міністерства юстиції України, Держлісагентства та Держгеокадастру (лист № 4080/0/2-21 від 10.02.2021), про наміри самостійно звернутися з позовом чи ініціювати проведення перевірки щодо виявлених прокуратурою фактів не заявив, водночас не спростував й твердження прокурора щодо виявлених порушень законодавства.

Прокурором надано час та можливість позивачу самостійно звернутися до суду за захистом інтересів держави. Прокурором інформовано позивача про наявні порушення вимог законодавства листом від 05.02.2021 №15-264вих-21.

18.03.2021 на адресу Волинської обласної прокуратури надійшла інформація Міністерства юстиції України з приводу того, що ефективним відновленням порушенням інтересів держави у даному випадку можливе шляхом звернення органів прокуратури до суду в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України.

Разом з тим, інтереси держави потребували невідкладного захисту, зважаючи на значимість їх порушення та можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу.

Установлено, що земельні ділянки, цільове призначення яких змінено на землі сільськогосподарського призначення, мають лісогосподарське призначення та перебувають у постійному користуванні державного лісогосподарського підприємства. В результаті винесення спірних розпоряджень Старовижівської районної державної адміністрації відбулася незаконна зміна цільового призначення землі та вилучення їх з постійного користування ДП «Старовижівського ЛГ».

Незаконна зміна цільового призначення земель лісового фонду та вилучення їх з користування належного землекористувача, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу, лісів - національного багатства України та лісів як джерела задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах становили саме ті обставини, які потребували невідкладного захисту з огляду на їх значимість.

Не вжиття заходів до усунення наявних порушень, могло привести до знищення лісу, відтак бездіяльність Позивача зумовлювала настання невідворотних негативних наслідків.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 зазначила, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, мас обгрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необгрунтованим.

Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного суду від 12.10.2020 у справі № 916/1033/20, від 08.10.2020 у справі № 904/5912/18.

Враховуючи викладене, прокурор набув право на представництво, оскільки уповноважений орган - Кабінет Міністрів України, незважаючи на очевидний характер порушення, не здійснює належним чином захист інтересів держави та самостійно до суду з позовом не звернувся.

Щодо заяви відовідача-2 про залишення позову без розгляду (т.1, а.с.53-160), судом враховано наступне.

Тлумачення пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, свідчить, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частини 2 статті 129 Конституції України).

З наведеного можна дійти висновку, що наявність інтересів держави повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом.

Аналіз частини 3 статті 23 Закону України Про прокуратуру дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; 2) у разі відсутності такого органу.

Тобто, участь прокурора в судовому процесі можлива за умови, крім іншого, обґрунтування підстав для звернення до суду, а саме має бути доведено нездійснення або неналежне здійснення захисту інтересів держави у спірних правовідносинах суб`єктом влади, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, або підтверджено відсутність такого органу (частини 3, 4 статті 53 Господарського процесуального кодексу України, частина 3 статті 23 Закону України Про прокуратуру).

Підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного суб`єкта владних повноважень про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від суб`єкта владних повноважень, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.

Крім того, наявність у прокурора таких повноважень жодним чином не суперечить системі європейських цінностей та не порушує інституту основоположних прав та свобод людини. На підтвердження цього твердження в Рекомендаціях Комітету міністрів Державам-учасницям щодо ролі прокурорів поза межами кримінального судочинства від 19.09.2012 визначено, що якщо національна правова система визначає обов`язки та повноваження державних прокурорів за межами системи кримінального правосуддя, їхньою місією має бути представництво загальних або громадських інтересів, захист прав людини та основних свобод, а також підтримка верховенства права.

Стаття 53 ГПК України встановлює, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру», який набрав чинності 15 липня 2015 року. Ця стаття визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом (частина перша). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (далі - компетентний орган), а також у разі відсутності такого органу (частина третя). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци перший - третій частини четвертої). У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження (частина сьома).

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим (постанова Великої Палати Верховного Суду №912/2385/18 від 26.05.2020).

Повноваження прокурора на звернення до суду підтверджені матеріалами справи, зокрема листами Кабінету міністрів України, Міністерства юстиції України. .

Звернення прокурора до суду спрямоване на забезпечення дотримання встановленого Конституцією України принципу верховенства права, задоволення суспільних потреб у відновленні законності при вирішенні питання щодо розпорядження землями лісового призначення.

Господарським судом досліджено та встановлено, що у матеріалах справи наявні докази дотримання прокурором частини 4 статті 23 Закону України Про прокуратуру щодо попереднього повідомлення відповідного суб`єкта владних повноважень про звернення з даним позовом до суду.

Таким чином, суд вважає доведеними та обґрунтованими підстави подачі позову прокурором, а тому заява Головного управління Держгеокадастру у Волинській області про залишення позову без розгляду до задоволення не підлягає.

Щодо заяви відповідача-2, про застосування до позовних вимог строку позовної давності, слід зазначити таке.

В обгрунтування заяви, відповідач-2 вказує, що ні заступником прокурора Волинської області, ні представником Кабінету Міністрів України не вказано та не доведено належними доказами, коли Кабінету Міністрів України, в інтересах якого подано позов, стало чи могло стати відомо про порушення його прав, а тому твердження позивача щодо поважності пропуску строку позовної давності є безпідставними, що має наслідком застосування строків позовної давності до спірних правовідносин.

Вважає, що з огляду на статус держави та її органів як суб`єктів владних повноважень положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які пред`являються від імені держави і спрямовані на захист права державної власності або іншого речового права держави, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади.

На такі позови поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, а на підставі частини першої стати 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб`єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення своїх прав і законних інтересів.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред`явлення позовної вимоги як безпосередньо особою, право якої порушене, так тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

На віндикаційні позови держави в особі органів державної влади поширюється загальна позовна давність. Для уникнення дискримінаційної переваги цих суб`єктів порівняно з іншими суб`єктами права вони мають нести ризик застосування наслідків спливу, позовної давності для оскарження виданих ними правових актів. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 359/2421/15ц та від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17.

Вважає, що Кабінет Міністрів України був повідомлений про пред`явлення прокуратурою позову в його інтересах листом від 04.03 І2021 № 15-433вих-21, а позов подано 22.03.2021 за № 15-547вих-21.

Статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частинами 3 та 4 статті 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За змістом ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) та усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 152 ЗК України). Наведені способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою (частина друга статті 152 ЗК України).

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). У вказаному позові незважаючи на реєстрацію у Державному земельному кадастрі та Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно спірної земельної ділянки як землі сільськогосподарського призначення та невірного визначення її розпорядника - Головного управління Держгеокадастру у Волинській області, земельна ділянка з кадастровим номером не вибула з власності Держави.

Таким чином, інтереси держави у сфері захисту лісів та земель лісогосподарського призначення у вказаній справі не можуть бути захищені шляхом обрання такого способу захисту як віндикаційний позов, оскільки Держава залишається фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, відтак позовна вимога про витребування майна у самої себе не є ефективним способом захисту.

Поряд з цим, оскільки Старовижівською райдержадміністрацією та Головним управлінням Держгеокадастру у Волинській області порушені інтереси держави у сфері охорони лісів шляхом незаконної зміни цільового призначення спірної земельної ділянки, що обумовила фактичну втрату як для Держави, так і народу України, такого явища як лісова екосистема, відтак належним способом захисту є негаторний позов. Вказаний спосіб захисту здатен забезпечити усунення порушень прав власника - Держави, які не пов`язані з позбавленням її володіння спірною земельною ділянкою.

З урахуванням зазначеного, не є релевантною справа № 359/3373/16-ц за позовом першого заступника прокурора Київської області, який діє в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України та Державного підприємства «Бориспільське лісове господарство» до Щасливської сільської ради Бориспільського району Київської області, фізичних осіб, Товариства з обмеженою відповідальністю «Березова роща», Товариства з обмеженою відповідальністю «Сілквей комунікейшн», Товариства з обмеженою відповідальністю «Зелена садиба» про визнання недійсними рішень органу місцевого самоврядування, державних актів на право власності на земельні ділянки, свідоцтв про право власності на земельні ділянки, рішень про державну реєстрацію права власності на ці об`єкти нерухомого майна, договорів іпотеки та витребування земельних ділянок із чужого незаконного володіння.

У справі № 359/3373/16-ц земельні ділянки лісогосподарського призначення вибули із власності держави та перебували у власності фізичних та юридичних осіб.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц зазначила, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна.

У справі № 903/208/21 власником майна, незважаючи на порушення вимог чинного законодавства, продовжує залишатись держава, відтак у цій справі такий спосіб захисту як витребування майна, не є належним способом захисту. Таким чином, справа № 903/208/21 не є подібною до справи 359/3373/16-ц.

Отже, враховуючи вищевикладне, заява про застосування строку позовної давності до задоволення не підлягає.

Оскільки спір до розгляду суду доведено з вини відповідачів, то витрати по сплаті судового збору в сумі 11350 грн. 00 коп. відповідно до ст. 130 ГПК України слід віднести на них.

Разом з тим, ухвалою від 29.06.2021 заяву прокурора про забезпечення позову задоволено. Зупинено до набрання законної сили рішенням у даній справі, дію п. 198 додатку до наказу Головного управління Держгеокадастру у Волинській області від 23.10.2019 № 3-1956/15-19-СГ від 23.10.2019 Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність щодо земельної ділянки площею 28,3294 га з кадастровим номером :05:000:0093, шляхом заборони будь-яким суб`єктам державної реєстрації (державним реєстраторам, нотаріусам усіх нотаріальних округів та іншим суб`єктам) проводити реєстраційні дії на підставі п. 198 вказаного наказу. Провадження у справі зупинено (т.2, а.с.134-139).

За подання зазначеної заяви Волинською обласною прокуратурою сплачено судовий збір у сумі 1135 гривень (оригінал платіжного доручення від 10.06.2021 № 1422 знаходиться в матеріалах справи, т.2, а.с.130).

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 129-130 ГПК України.

Відповідно до п.п. 1, 2 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки спір до розгляду суду доведено з вини відповідачів, то витрати по сплаті судового збору за заяву про забезпечення позову в сумі 1135 грн. 00 коп. відповідно до ст.130 ГПК України слід віднести на них.

Отже, оскільки спір до розгляду суду доведено з вини відповідачів, то витрати по сплаті судового збору в сумі 11350,00 грн. (за подачу позову до суду) та 1135,00 грн. (за заяву про забезпечення позову) відповідно до ст. 130 ГПК України порівну слід віднести на них.

Відповідно до ч. 1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно зі ст.78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Частинами 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, виходячи з предмету та підстав даного позову, необхідним є встановлення і доведення обставин, які передусім, свідчать про продовження позивачем користування земельною ділянкою. Більш того, доведення таких обставин належними і допустимими доказами покладається саме на позивача у справі.

Між тим, позивачем не надано до суду належних і допустимих доказів, які надають можливість встановити обставини коритсування земельною ділянкою після закінчення дії договору.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Проте, якщо подання сторони є вирішальним для результату проваджень, воно вимагає конкретної та прямої відповіді ("Руїс Торіха проти Іспанії").

Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами ("Ван де Гурк проти Нідерландів)".

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті ("Гірвісаарі проти Фінляндії").

Згідно ж із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже, вказані рішення Європейського суду з прав людини суд застосовує у даній справі як джерело права.

Керуючись ст. ст. 129, 232, 236-242 ГПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Визнати незаконним та скасувати розпорядження Старовижівської районної державної адміністрації від 26.12.2013 № 318 Про затвердження технічних документацій із землеустрою щодо інвентаризації земель сільськогосподарського призначення, які перебувають у державній власності за межами населених пунктів на території Старовижівського району в частині затвердження такої документації щодо земельної ділянки площею 28,3294 га з кадастровим номером :05:000:0093.

3. Визнати незаконним та скасувати п. 528 додатку до розпорядження першого заступника голови Старовижівської районної адміністрації від 26.10.2016 № 351 Про внесення змін до розпорядження голови районної державної адміністрації від 26.12.2013 № 318.

4. Усунути перешкоди у здійсненні Волинською обласною державною адміністрацією права розпорядження земельною ділянкою площею 28,3294 га, кадастровий номер :05:000:0093 шляхом скасування її державної реєстрації в Державному земельному кадастрі.

5. Усунути перешкоди у здійсненні Волинською обласною державною адміністрацією права розпорядження земельною ділянкою шляхом скасування рішення державного реєстратора Центру надання адміністративних послуг Старовижівської районної державної адміністрації Мрочко М.І. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 04.09.2017, індексний номер 36889327, яким проведено державну реєстрацію за Головним управлінням Держгеокадастру у Волинської області права власності: державна на земельну ділянку площею 28,3294 га з кадастровим номером :05:000:0093 та цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з одночасним припиненням речових прав Головного управління Держгеокадастру у Волинській області, а саме: права власності - державна на земельну ділянку площею 28,3294 га з кадастровим номером :05:000:0093 та цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

6. Визнати незаконним та скасувати п.198 додатку до наказу Головного управління Держгеокадастру у Волинській області від 23.10.2019 №3-1956/15-19-СГ від 23.10.2019 Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність щодо передачі земельної ділянки площею 28,3294 га з кадастровим номером :05:000:0093 у комунальну власність Старовижівської селищної ради.

7. Стягнути з Головного управління Держгеокадастру у Волинській області (вул. Винниченка, 67, м. Луцьк, ) на користь Волинської обласної прокуратури (м. Луцьк, вул. Винниченка, 15, ) 6242,50 грн. (шість тисяч двісті сорок дві гривні п`ятдесят копійок) витрат по сплаті судового збору.

8. Стягнути з Ковельської районної державної адміністрації (вул. Незалежності, 73, м. Ковель, ) на користь Волинської обласної прокуратури (м. Луцьк, вул. Винниченка, 15, ) 6242,50 грн. (шість тисяч двісті сорок дві гривні п`ятдесят копійок) витрат по сплаті судового збору.

9. В задоволенні заяви представника Головного управління Держгеокадастру у Волинській області про залишення позову без розгляду - відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Північно-західного апеляційного господарського суду відповідно до ст. 255-256, п. 17.5 Перехідних положень ГПК України.

Повний текст рішення складено 30.05.2022.

Суддя І. О. Гарбар