ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

25 травня 2022 року справа № 903/933/21

Господарський суд Волинської області у складі судді Войціховського Віталія Антоновича, за участі секретаря судового засідання Ведмедюка Михайла Петровича,

за присутності в судовому засіданні:

від Ківерцівської міської ради: Ковальчук О.М. голова Ківерцівської міської ради, Сафулько С.Ф. представник, адвокат (договір про надання правової допомоги №1/19-10/21 від 19.10.2021р., ордер серії АС №1015787 від 22.11.2021р., довіреність від 19.11.2021р.)

від Луцької РВА: Рогатюк Я.В. начальник юридичного відділу апарату райдержадміністрації (довіреність від 02.07.2021р. №1481/26/2-21, посадова інструкція від 18.01.2021р., розпорядження від 14.06.2021р., положення про юридичний відділ від 14.06.2021р. №98)

від третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: не з`явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку у приміщенні Господарського суду Волинської області в порядку загального позовного провадження матеріали справи

за позовом Ківерцівської міської ради, м. Ківерці

до відповідача: Луцької районної військової державної адміністрації (Луцької районної державної адміністрації Волинської області), м. Луцьк

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача:

Державний реєстратор Городищенської сільської ради Луцького району Волинської області Олімпіюк Сергій Володимирович, с. Городище

Фонд державного майна України, м. Київ

Луцька районна рада, м. Луцьк

про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо реєстрації права державної власності на об`єкт нерухомого майна із одночасним припиненням іншого речового права (права власності) на об`єкт нерухомого майна та одночасним встановленням іншого речового права - визнання права власності на об`єкт нерухомого майна

встановив: 15 листопада 2021 року Ківерцівська міська рада звернулась до господарського суду з позовом від 11.11.2021р. до Луцької районної державної адміністрації про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора Городищенської сільської ради Луцького району Волинської області Олімпіюка С.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №43634228 від 19.08.2021р. та про визнання права власності на адміністративне приміщення загальною площею 1202,7 кв.м., що розташоване по вул. Незалежності, 20, у м. Ківерці (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 218) за Ківерцівською міською радою.

З підстав, визначених в ухвалі від 19.11.2021р., позовну заяву було залишено без руху із встановленням позивачу строку на усунення допущених недоліків позову. Із заявою про усунення допущених недоліків з долученням відповідних матеріалів позивач звернувся до суду 22.11.2021р.

При цьому 22 листопада 2021 року судом була зареєстрована також заява Ківерцівської міської ради від 19.11.2021р. про зміну предмету позову із поданням відповідної уточненої позовної заяви, в котрих позивач просив суд прохальну частину позовної заяви викласти в наступній редакції:

1. Скасувати рішення державного реєстратора Городищенської сільської ради Луцького району Волинської області Олімпіюка Сергія Володимировича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 60001530 від 26.08.2021 року щодо реєстрації за Луцькою районною державною адміністрацією () права державної власності на об`єкт нерухомого майна адміністративну будівлю /А-3/ (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 218), загальною площею 1202,7 кв.м за адресою: Волинська область, м. Ківерці, вул. Незалежності, 20 (номер запису про право власності: 43634228), із одночасним припиненням іншого речового права (права власності) Луцької районної державної адміністрації (Волинська область, м. Луцьк, вул. Ковельська, 53, ) на об`єкт нерухомого майна (адміністративну будівлю /А-3/, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 218), загальною площею 1202,7 кв.м за адресою: Волинська область, м. Ківерці, вул. Незалежності, 20 (номер запису про право власності 43634228) та одночасним встановленням іншого речового права - визнання за Ківерцівською міською радою (Волинська область, Луцький район, м. Ківерці, вул. Шевченка, 14, ) права власності на адміністративну будівлю /А-3/ (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 218), загальною площею 1202,7 кв.м за адресою: Волинська область, м. Ківерці, вул. Незалежності, 20.

2. Стягнути з Луцької районної державної адміністрації на користь Ківерцівської міської ради судові витрати в розмірі 17 270 грн., в тому числі, 15 000 грн. на правову допомогу і 2 270 грн. за сплату судового збору.

Ухвалою суду від 23.11.2021р. за вказаним первісно поданим позовом (без надання правової оцінки заяві позивача про уточнення позовних вимог) було відкрито провадження у справі, постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження, розгляд справи в підготовчому судовому засіданні призначено на 14.12.2021р., за ініціативою суду залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, Державного реєстратора Городищенської сільської ради Луцького району Волинської області Олімпіюка Сергія Володимировича, запропоновано сторонам/учасникам судового процесу вчинити певні дії та надати суду відповідні додаткові матеріали.

08 грудня 2021 року судом було зареєстровано письмові пояснення Державного реєстратора Городищенської сільської ради Луцького району Волинської області Олімпіюка С.В. від 01.12.2021р. №19/01.09/2-21/1 та клопотання про розгляд справи без участі реєстратора. В письмових поясненнях третя особа позовні вимоги не визнає, вважає їх безпідставними та необґрунтованими, просить суд відмовити в задоволені позову. Засвідчує, що підставами для задоволення позовних вимог про скасування реєстраційної дії є не здійснення державним реєстратором відмови в державній реєстрації прав за наявності відповідних передбачених законом підстав. В даному випадку передбачених законом підстав для відмови у вчиненні реєстраційної дії не було, що не спростовується доводами позовної заяви та матеріалами справи, відтак, відсутні і підстави для задоволення позовних вимог.

13.12.2021р. на адресу суду від Луцької районної державної адміністрації надійшов відзив від 09.12.2021р. №2969/26/2-21 на позовну заяву в якому відповідач, долучаючи до матеріалів справи обгрунтовуючі докази, засвідчує на наявності обставин, що виключають задоволення позовних вимог.

Також 13.12.2021р. судом було зареєстровано клопотання Луцької РДА від 06.12.2021р. №2933/26/2-21 про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Фонду державного майна України.

Відображеною в протоколі судового засідання від 14.12.2021р. ухвалою судом (за участі представників сторін) було задоволено клопотання позивача про зміну предмету позову, постановлено здійснювати подальший розгляд справи виходячи із наступної позовної вимоги:

- скасування рішення державного реєстратора Городищенської сільської ради Луцького району Волинської області Олімпіюка Сергія Володимировича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 60001530 від 26.08.2021 року щодо реєстрації за Луцькою районною державною адміністрацією (код СДРПОУ 04051425) права державної власності на об`єкт нерухомого майна адміністративну будівлю /А - 3/ (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 218), загальною площею 1202,7 кв.м за адресою Волинська область, м. Ківерці, вул. Незалежності, 20 (номер запису про право власності: 43634228), із одночасним припиненням іншого речового права (права власності) Луцької районної державної адміністрації (Волинська область, м. Луцьк, вул. Ковельська, 53, ) на об`єкт нерухомого майна (адміністративну будівлю /А - З/, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 218), загальною площею 1202,7 кв.м за адресою Волинська область, м. Ківерці, вул. Незалежності, 20 (номер запису про право власності: 43634228) та одночасним встановленням іншого речового права визнання за Ківерцівською міською радою (Волинська область, м. Ківерці, вул. Шевченка, буд. 14, ) права власності на адміністративну будівлю /А - 3/ (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 218), загальною площею 1202,7 кв.м за адресою Волинська область, м. Ківерці, вул. Незалежності, 20.

Ухвалою від 14.12.2022р. було продовжено строк проведення підготовчого провадження у справі на тридцять днів до 23.02.2022р., розгляд справи в підготовчому судовому засіданні відкладено на 20.01.2022р., залучено до участі в справі, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Фонд державного майна України.

21.12.2021р. до суду від позивача надійшли письмові заперечення від 21.01.2021р. на письмові пояснення Державного реєстратора Городищенської сільської ради Луцького району Волинської області Олімпіюка С.В. від 01.12.2021р. №19/01.09/2-21/1.

Також 21.12.2021р. до суду від позивача надійшла відповідь на відзив Луцької районної державної адміністрації на позовну заяву.

Ухвалою, постановленою за результатами проведеного 20.01.2022р. підготовчого судового засідання (відображена в протоколі засідання суду), було відкладено підготовче судове засідання у справі на 07.02.2022р., запропоновано сторонам/учасникам вчинити ряд дій та надати суду відповідні матеріали, встановлено останнім для цього відповідні строки.

27 січня 2022 року судом було зареєстровано письмові пояснення Фонду державного майна України від 27.01.2022р. стосовно позовних вимог. У визначених поясненнях третя особа засвідчує, що дії Фонду щодо внесення даних до Єдиного реєстру об`єктів державної власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.04.2004р. №467, залежать виключно від дій суб`єктів управління та ґрунтуються на поданій суб`єктом управління до Фонду інформації про об`єкти державної власності. На даний час в Реєстрі обліковується нерухоме державне майно, зокрема, адміністративна будівля площею 1202,7 кв.м. у м. Ківерці Волинської області по вул. Незалежності, 20, яке перебуває на балансі Луцької районної державної адміністрації. При цьому третя особа просить суд здійснювати розгляд справи за відсутності представника Фонду державного майна України, за результатами розгляду справи ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

03 лютого 2022 року судом було зареєстровано клопотання Луцької районної державної адміністрації від 03.02.2022р. №346/26/2-22 про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Волинської обласної державної адміністрації.

Ухвалою від 07.02.2022р., постановленою за результатами проведеного підготовчого судового засідання (відображена в протоколі засідання суду), у задоволенні клопотання Луцької районної державної адміністрації про залучення Волинської обласної державної адміністрації до участі у справі у якості третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, було відмовлено, закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 21.02.2022р.

Про процесуальні дії, вчинені в підготовчому судовому засіданні 07.02.2022р., Державний реєстратор Городищенської сільської ради Луцького району Волинської області Олімпіюк С.В. та Фонд державного майна України були повідомлені ухвалою від 07.02.2022р. (з врахуванням ухвали від 08.02.2022р. про виправлення описки).

До початку проведення у справі судового засідання по розгляду справи по суті, зокрема, 14 лютого 2022 року, до суду надійшло та було зареєстровано клопотання Ківерцівської міської ради про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Луцької районної ради.

На визначеній стадії судового процесу присутнім в судовому засіданні представником позивача було заявлене усне клопотання (заперечуване усними поясненнями представника відповідача) про поновлення пропущеного процесуального строку для подання заяви про залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача.

Ухвалою від 21.02.2022р., постановленою до початку судового засідання по розгляду справи по суті (відображена в протоколі судового засідання) пропущений позивачем процесуальний строк для вчинення відповідної процесуальної дії було поновлено у зв`язку з чим постановлено ухвалу (відображена в протоколі засідання суду) про повернення до стадії підготовчого судового засідання у даній справі, зокрема, з метою розгляду відповідного клопотання Ківерцівської міської ради про залучення Луцької районної ради до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача.

Також в судовому засіданні 21.02.2022р. судом, з огляду на вищезазначені процесуальні дії, подальше встановлення сторонам/учасникам судового процесу обов`язку направити на адресу Луцької районної ради матеріали позовної заяви, відзиву на позовну заяву, заяв, письмових пояснень, заперечень, наданих останніми суду під час підготовчого судового провадження у даній справі, встановлення для третьої особи строку для ознайомлення з відповідними матеріалами та визначення можливості надати суду свої письмові пояснення, з метою дотримання принципу змагальності сторін, подальшого об`єктивного, неупередженого та своєчасного розгляду справи по суті, було постановлено ухвалу (мотивація викладена в протоколі засідання суду) про вихід за межі визначених ГПК України строків поновленого судом підготовчого провадження у справі із призначенням відповідного підготовчого засідання суду на більш пізню дату.

Ухвалою від 21.02.2022р. до участі у справі, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, було залучено Луцьку районну раду, відкладено розгляд справи в підготовчому судовому засіданні на 15.03.2022р., зобов`язано сторін вчинити дії, спрямовані на направлення Луцькій районній раді позовні матеріали, а також матеріали, сформовані під час підготовчого судового провадження у даній справі, запропоновано третій особі надати суду письмові пояснення стосовно позицій сторін/учасників провадження у даній справі.

Ухвалою від 15.03.2022р., з огляду на введення 24 лютого 2022 року на всій території України відповідно до Указу Президента України №64/2022, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" воєнного стану, розгляд справи в підготовчому судовому засіданні було відкладено на 21.04.2022р.

14 квітня 2022 року судом були зареєстровані додаткові письмові пояснення Луцької РВА від 14.04.2022р. №1123/26/2-22 по суті справи з обґрунтовуючими документами. Поруч із засвідченням додаткових обставин, що, на думку сторони, підтверджують безпідставність позовних вимог, відповідачем висловлюються заперечення щодо розподілу у справі судових витрат позивача.

19 квітня 2022 року на адресу суду від Ківерцівської міської ради надійшли заперечення від 19.04.2022р. на додаткові письмові пояснення позивача від 14.04.2022р.

За участі представників сторін, в підготовчому судовому засіданні, як це відображено в протоколі засідання суду від 21.04.2022р., було постановлено ухвали про долучення до матеріалів справи додаткових письмових пояснень Луцької РВА від 14.04.2022р. №1123/26/2-22 та заперечень Ківерцівської міської ради від 19.04.2022р. на додаткові пояснення позивача, закрито підготовче провадження у справі та призначено останню до судового розгляду по суті на 16.05.2022р. Про визначену процесуальну дію залучених до участі у справі третіх осіб було повідомлено ухвалою від 21.04.2022р.

04 травня 2022 року до суду від Луцької РВА надійшли письмові пояснення від 29.04.2022р. №1265/26/2-22 на заперечення відповідача по суті справи.

16 травня 2022 року до суду із клопотанням про долучення доказів, що підтверджують понесення витрат на правову допомогу, звернулась Ківерцівська міська рада.

Як це відображено в протоколі судового засідання від 16.05.2022р., відповідною ухвалою суду до початку розгляду справи по суті визначені вище клопотання позивача та письмові пояснення відповідача були долучені до матеріалів справи.

За наслідками проведеного 16.05.2022р. за участю представників сторін судового засідання судом на стадії судових дебатів було оголошено перерву до 25.05.2022р.

При цьому присутнім в судовому засіданні представником позивача з посиланнями на обставини, викладені у позовній заяві, запереченнях від 21.12.2021р. на пояснення третьої особи державного реєстратора, відповіді від 21.12.2021р. на відзив відповідача на позовну заяву, у письмових запереченнях від 31.01.2022р. щодо пояснень Фонду державного майна України, а також у запереченнях міської ради від 19.04.2022р. на додаткові письмові пояснення відповідача по суті справи пред`явлені до відповідача вимоги було підтримано із засвідченням на тому, що державна реєстрація нерухомого майна: адміністративної будівлі загальною площею 1202,7 кв.м за адресою: Волинська область, м. Ківерці, вул. Незалежності, 20, за Луцькою районною державною адміністрацією була здійснена з порушенням положень законодавчих актів, зазначене адміністративне приміщення з моменту прийняття виконавчим комітетом Ківерцівської районної ради народних депутатів Волинської області 23.01.1992р. рішення №5 "Про розмежування майна між суб`єктами комунальної власності" перебувало у комунальній власності і було незаконно зареєстроване за відповідачем, Луцька РДА без належних правових підстав та не маючи необхідних правовстановлюючих документів, незаконно здійснила державну реєстрацію нерухомого майна, визначена реєстрація порушує право позивача на володіння, користування та розпорядження належним йому майном. Відповідно, порушені права позивача підлягають захисту в судовому порядку шляхом визнання відповідних прав, припинення дій, які їх порушують, відновлення становища, яке існувало до порушення прав.

Присутня в засіданні суду 16.05.2022р. представник відповідача, посилаючись на обставини, викладені у відзиві від 09.12.2021р. на позовну заяву, додаткових поясненнях від 14.04.2022р., а також у поясненнях на заперечення по суті справи від 29.04.2022р., щодо позову заперечила, засвідчивши, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суди повинні враховувати положення ч. 2 ст. 328 ЦК України, якою встановлюється презумпція правомірності набуття прав власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку а о незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття.

Право власності виникає за наявності певних юридичних фактів, які передбачено цивільним законодавством. Усі підстави набуття права власності поділяються на первісні (право власності у суб`єкта виникає вперше) та похідні способи набуття права власності (зміна власника). До похідних способів належить набуття права в порядку правонаступництва при реорганізації (ліквідації) юридичної особи.

Державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація права не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Ківерцівська РДА була реорганізована шляхом приєднання до Луцької РДА на підставі розпорядження Кабінету Міністрів України від 16.12.2020р. "Про реорганізацію та утворення районних державних адміністрацій" та постанови Кабінету Міністрів України від 16.12.2020р. №1321 "Про затвердження Порядку здійснення заходів щодо утворення та реорганізації районних державних адміністрацій, а також правонаступництва щодо майна, прав та обов`язків районних державних адміністрацій, що припиняються".

Відповідно до п. 8 Порядку здійснення заходів щодо утворення та реорганізації районних державних адміністрацій, а також правонаступництва щодо майна, прав та обов`язків районних державних адміністрацій, що припиняються, перехід майна, майнових прав та обов`язків райдержадміністрацій, що припиняються, до райдержадміністрацій новоутворених районів здійснюється з дня затвердження передавального акта комісії з реорганізації.

Передавальний акт Ківерцівської РДА до Луцької РДА був затверджений розпорядженням голови Волинської ОДА від 02.04.2021р. №161 "Про затвердження передавальних актів".

З метою визначення переліку об`єктів нерухомого майна державної власності Луцькою РДА 01.03.2021р. було надіслано лист №397/18/2-21 до РВ ФДМУ по Львівській, Закарпатській та Волинській областях про надання інформації про наявність у Єдиному реєстрі об`єктів державної власності відомостей про нерухоме майно, право власності на яке оспорюється, на котрий отримано відповідь від 11.03.2021р. №04-03-246 про те, що у сфері управління відділення (на території Волинської області) відсутні об`єкти нерухомого майна, які розташовані за запитуваними адресами.

Луцька РДА 23.03.2021р. за №563/19/2-21 надіслала запит до ФДМУ про надання витягу з Єдиного реєстру об`єктів державної власності про нерухоме майно, яке перебуває на балансі Ківерцівської РДА, відділу фінансів та відділу освіти та культури районної державної адміністрації.

У відповіді від 29.06.2021р. за №10-15-14594 ФДМУ зазначив, що в Реєстрі обліковується нерухоме державне майно за місцезнаходженням: м. Ківерці, вул. Незалежності, 20, однак відомості стосовно майна до Фонду надані не в повному обсязі форми №26, затвердженої наказом ФДМУ від 03.02.20006р. №197 "Про затвердження форм надання відомостей про об`єкти державної власності" та рекомендував відповідно до п.п. 2 п. 10 Порядку та умов користування Єдиним реєстром об`єктів державної власності вжити заходів щодо формування та надання до Фонду оновлених відомостей про вищезазначене майно в установленому порядку відповідно до вищевказаних нормативно-правових актів з метою внесення змін до Реєстру.

Луцька РДА листом від 29.06.2021р. №1436/17/2-21 звернулась до Управління економічного розвитку та торгівлі Волинської ОДА з проханням внести відомості про державне майно згідно вище визначеної форми до АС "Юридичні особи", а 13.07.2021р. із листом №1624/22/2-21 до Фонду державного майна України з проханням надати витяги з Єдиного реєстру об`єктів державної власності.

ФДМУ 27.09.2021р. листом №10-15-22474 надав Луцькій РДА витяги з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо окремого державного нерухомого майна, котре виступає предметом спору у даній справі. На підставі отриманих витягів та відомостей ФДМУ за даними Єдиного реєстру об`єктів державної власності Луцька РДА здійснила державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомості адміністративну будівлю площею 1202,7 м.кв. у м. Ківерці, вул. Незалежності, 20 (витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26.08.2021р.№271839328).

На переконання відповідача, Луцька РДА діяла в правовому полі, в межах повноважень, у спосіб, передбачені Конституцією та Законами України, розпочала вчиняти дії щодо державної реєстрації майна лише після затвердження передавальних актів на підставі відомостей ФДМУ за даними Єдиного реєстру об`єктів державної власності від 29.06.2021р. №10-15-14594, що були сформовані на підставі даних, поданих Ківерцівською РДА суб`єкту управління майном Волинській ОДА.

Щодо посилань позивача на рішення Ківерцівської міської ради від 05.02.2021р. №5/2 "Про надання згоди на безоплатне прийняття нерухомого майна державної власності до комунальної власності Ківерцівської територіальної громади", відповідачем засвідчується, що рішення виконавчого комітету Ківерцівської районної ради народних депутатів Волинської області від 23.01.1992р. №5 "Про розмежування майна між суб`єктами комунальної власності", прийняте на виконання рішення виконкому Волинської обласної ради народних депутатів від 24.12.1991р. №260 "Про розмежування майна між суб`єктами комунальної власності", відповідно до якого, до переліку майна, що передається у власність районів в частині "Майно і фінанси виконкомів місцевих рад народних депутатів" до передачі належав "майновий комплекс виконкому міської Ради народних депутатів, його відділів і управлінь, бюджет міст обласного підпорядкування". Майновий комплекс належав до іншого переліку переліку майна, що передається у власність міст обласного підпорядкування, що спростовує доводи позивача що спірне майно є комунальною власністю відповідних територіальних громад сіл, селищ, міста колишнього Ківерцівського району Волинської області.

Зауважується відповідачем і те, що згідно ст. 33 Закону України "Про власність" (в редакції станом на 07.02.1991р.), управління державним майном від імені народу (населення адміністративно-територіальної одиниці) здійснює відповідно Верховна Рада Української PCP і місцеві Ради народних депутатів Української PCP, а також уповноважені ними державні органи.

Розпорядженням Представника Президента України від 04.05.1992р. №12 унормовано правонаступництво виконавчого комітету Ківерцівської районної Ради народних депутатів та передано майно в управління Ківерцівській РДА, відтак, майно не вибувало з державної власності.

Окрім того, відповідно до рішення Ківерцівської районної ради від 23.02.2012р. №11/40 "Про управління об`єктами спільної власності територіальних громад сіл, селищ і міста району", до затвердженого переліку об`єктів, що відносились до районної комунальної власності, не включено приміщення, у якому розташовувалась Ківерцівська РДА.

Доказом того, що спірне майно належить до державної власності, виступає договір оренди від 20.08.2004р., укладений між Ківерцівською РДА та Ківерцівською районною радою.

На думку відповідача, вищевикладене свідчить, що Луцька РДА набула право власності на адміністративне приміщення в установленому Законом порядку. В свою чергу, Ківерцівська РДА відкрито володіла і користувалася цим майном з 1992 року і до моменту реорганізації (приєднання до Луцької РДА), позивач у вказаний період не заявляв будь-яких вимог щодо неправомірного володіння і користування цим приміщенням.

Присутні в судовому засіданні 25.05.2022р. на стадії судових дебатів представники сторін підтримали пред`явлені позовні вимоги та висловили заперечення стосовно останніх.

Залучені до участі у справі треті особи в судове засідання 25.05.2022р. своїх представників не направили, хоча належним чином повідомлялись про дату, час та місце проведення засідання суду.

Поруч з цим, на даній стадії судового процесу представником позивача було засвідчено, що Ківерцівська міська рада на стягненні з відповідача витрат, пов`язаних із оплатою наданої правової допомоги на суму 15 000 грн. не наполягає, відмовляється від раніше поданого на адресу суду клопотання про розподіл судових витрат в цій частині.

Клопотання сторони про відмову від відшкодування судових витрат було прийняте та задоволене судом про що постановлену відображену в протоколі судового засідання від 25.05.2022р. ухвалу.

Також присутнім в засіданні представником позивача, з посиланнями на положення Закону України "Про судовий збір", було заявлене усне клопотання про повернення Ківерцівській міські раді з Державного бюджету України 7 961,75 грн. надмірно сплаченого при поданні позовної заяви до суду судового збору.

Поруч з цим, 25.05.2022р. до суду за електронним підписом представника Луцької районної ради, адвоката Ясинської Н.Є. (ордер на надання правничої допомоги серії АС №1038900 від 25.05.2022р., Свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ВА №1194 від 24.01.2020р.) надійшло клопотання від 25.05.2022р. про відкладення судового засідання. Визначеному клопотанню третьої особи правова оцінка судом не надавалась, зокрема, з огляду на ту обставину, що останнє надійшло до суду та було зареєстроване після початку судового засідання у справі та проголошення вступної і резолютивної частин рішення суду.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення присутніх в судовому засіданні представників сторін, суд, оцінюючи подані докази за своїм переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному й об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов висновку про підставність пред`явлених позовних вимог.

При цьому, оцінюючи позицію сторін, викладену останніми у наданих суду заявах та поясненнях, досліджуючи матеріали справи, надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи, спростовуючи та відхиляючи, а також підтримуючи ту чи іншу позицію сторін, викладену в обґрунтування пред`явленого позову та у заперечення позовних вимог, суд засвідчує наступне:

В силу ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Здійснюючи правосуддя, суд забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України, водночас, визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань і це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч. 5 ст. 55 Конституції України).

Конституція України визначає Україну як правову державу, в якій визнається і діє принцип верховенства права. Одним з основних фундаментальних елементів цього принципу є юридична визначеність (legal certainty). Юридичні норми мають бути чіткими, ясними і недвозначними, оскільки інше не може забезпечити їх однакове застосування.

За змістом п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997р. №475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Висловлювання "судом, встановленим законом" зводиться не лише до правової основи самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини" від 12.07.2001р. зазначено, що право на доступ до суду, гарантоване п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

У відповідності до ст.7 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним відповідно до закону. Іноземці, особи без громадянства та іноземні юридичні особи мають право на судовий захист в Україні нарівні з громадянами і юридичними особами України. Судова система забезпечує доступність правосуддя для кожної особи відповідно до Конституції та в порядку, встановленому законами України. кожному гарантується захист його прав, свобод та законних інтересів незалежним і безстороннім судом, утвореним відповідно до закону. Кожен має право на участь у розгляді своєї справи у визначеному процесуальним законом порядку в суді будь-якої інстанції.

Таким чином, конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об`ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі ст.13 Конвенції про захист прав людини і основних свобод.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Згідно ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 12 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

За приписами ст. 86 ЦК УРСР (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, що пов`язується із постановою Кабінету Міністрів України №311 від 05.11.1991р. "Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю"), право власності це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності в Україні охороняється законом. Держава забезпечує стабільність правовідносин власності. Власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна. Усі форми власності є рівноправними. Відносини власності регулюються Законом України "Про власність", цим Кодексом, іншими законодавчими актами.

Згідно ст. 128 ЦК УРСР (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, що пов`язується із постановою Кабінету Міністрів України №311 від 05.11.1991р. "Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю"), право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речей набувачеві, а так само здача транспортній організації для відправки набувачеві і здача на пошту для пересилки набувачеві речей, відчужених без зобов`язання доставки. До передачі речей прирівнюється передача коносаменту або іншого розпорядчого документа на речі.

За приписами ст. 2 Закону України "Про власність" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, що пов`язується із постановою Кабінету Міністрів України №311 від 05.11.1991р. "Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю"), право власності це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності в Україні охороняється законом. Держава забезпечує стабільність правовідносин власності. Кожен громадянин в Україні має право володіти, користуватися і розпоряджатися майном особисто або спільно з іншими. Власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна. Всі форми власності є рівноправними. Власність в Україні існує в різних формах. Україна створює рівні умови для розвитку всіх форм власності та їх захисту.

За приписами ст. 31 Закону України "Про власність", до державної власності в Україні належать загальнодержавна (республіканська) власність і власність адміністративно-територіальних одиниць (комунальна власність).

Статтею 32 Закону України "Про власність" унормовано, що суб`єктом права загальнодержавної (республіканської) власності є держава в особі Верховної Ради України. Суб`єктами права комунальної власності є адміністративно-територіальні одиниці в особі обласних, районних, міських, селищних, сільських Рад народних депутатів.

Згідно із ст. 33 Закону України "Про власність", управління державним майном від імені народу (населення адміністративно-територіальної одиниці) здійснює відповідно Верховна Рада України і місцеві Ради народних депутатів України, а також уповноважені ними державні органи. Державні органи, уповноважені управляти державним майном, вирішують питання створення підприємств і визначення цілей їх діяльності, реорганізації і ліквідації, здійснюють контроль за ефективністю використання і схоронністю довіреного їм державного майна та інші правомочності відповідно до законодавчих актів України.

Відповідно ст. 34 ЗУ "Про власність", загальнодержавну (республіканську) власність складають: земля, майно, що забезпечує діяльність Верховної Ради України та утворюваних нею державних органів; майно Збройних Сил, органів державної безпеки, прикордонних і внутрішніх військ; оборонні об`єкти; єдина енергетична система; системи транспорту загального користування, зв`язку та інформації, що мають загальнодержавне (республіканське) значення; кошти республіканського бюджету; республіканський національний банк, інші державні республіканські банки та їх установи і створювані ними кредитні ресурси; республіканські резервні, страхові та інші фонди; майно вищих і середніх спеціальних навчальних закладів; майно державних підприємств; об`єкти соціально-культурної сфери або інше майно, що становить матеріальну основу суверенітету України і забезпечує її економічний та соціальний розвиток. У загальнодержавній (республіканській) власності може перебувати також інше майно, передане у власність України іншими державами, а також юридичними особами і громадянами.

Об`єктами права комунальної власності є майно, що забезпечує діяльність відповідних Рад і утворюваних ними органів; кошти місцевих бюджетів, державний житловий фонд, об`єкти житлово-комунального господарства; майно закладів народної освіти, культури, охорони здоров`я, торгівлі, побутового обслуговування; майно підприємств; місцеві енергетичні системи, транспорт, системи зв`язку та інформації, включаючи націоналізоване майно, передане відповідним підприємствам, установам, організаціям; а також інше майно, необхідне для забезпечення економічного і соціального розвитку відповідної території. У комунальній власності перебуває також майно, передане у власність області, району чи іншої адміністративно-територіальної одиниці іншими суб`єктами права власності.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з нормою ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. (ст. 328 ЦК України).

Стаття 346 ЦК України визначає підстави припинення права власності. Так, право власності припиняється у разі: 1) відчуження власником свого майна; 2) відмови власника від права власності; 3) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; 4) знищення майна; 5) викупу пам`яток культурної спадщини; 6) примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; 8) звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; 9) реквізиції; 10) конфіскації; 11) припинення юридичної особи чи смерті власника.

Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019р. у справі №48/340, від 12.03.2019р. у справі №911/3594/17, від 19.01.2021р. у справі №916/1415/19. Наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про право іпотеки чи іншого речового права створює презумпцію належності права особі, яка ним володіє внаслідок державної реєстрації (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021р. у справі №522/1528/15-ц).

Отже, особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння нею таким майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності.

З огляду на викладене володіння нерухомим майном, яке посвідчується державною реєстрацією права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Натомість право володіння як складова права власності неправомірним (незаконним) бути не може. Право володіння, як складова права власності на нерухоме майно завжди належить власникові майна.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами ст. 143 Конституції України і ст. 327 ЦК України, територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності.

Відповідно до ч. 5 ст. 16, ч. 8 ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів; об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Однією із засад державної реєстрації прав є внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015р. за №1127 затверджено Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Цей порядок визначає умови, підстави та процедуру проведення відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державної реєстрації речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень.

Станом на даний час діють норми ст. 182 ЦК України, відповідно до яких право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації, а порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено, що державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", загальними засадами державної реєстрації прав є, серед іншого, гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження.

Приписами ч. 1 ст. 5 Закону встановлено, що у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення.

Відповідно до ч. ч. 2, 5 ст. 12 Закону, записи, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. Відомості Державного реєстру прав вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою, доки їх не скасовано у порядку, передбаченому цим Законом.

Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, зареєстрованих у Державному реєстрі прав, вчиняються на підставі відомостей, що містяться в цьому реєстрі.

Нормами ч. 7 ст. 18 Закону визначено, що державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам.

Як передбачено ч. 1 ст. 27 Закону, державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: 1) укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката; 2) свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 3) свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 4) виданого нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікатів; 5) свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дубліката; 6) свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дубліката; 7) рішення про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління чи господарського відання, прийнятого власником нерухомого майна чи особою, уповноваженою управляти таким майном; 8) державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року; 9) рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно; 10) ухвали суду про затвердження (визнання) мирової угоди; 11) заповіту, яким установлено сервітут на нерухоме майно; 12) рішення уповноваженого законом органу державної влади про повернення об`єкта нерухомого майна релігійній організації; 13) рішення власника майна, уповноваженого ним органу про передачу об`єкта нерухомого майна з державної у комунальну власність чи з комунальної у державну власність або з приватної у державну чи комунальну власність; 13-1) договору, яким встановлюється довірча власність на нерухоме майно, та акта приймання-передачі нерухомого майна, яке є об`єктом довірчої власності; 14) інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно.

За приписами ст. 143 Конституції України і ст. 327 ЦК України, територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності.

Відповідно до ч. 5 ст. 16, ч. 8 ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів; об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Як встановлено судом, спірне майно нежитлове приміщення адміністративної будівлі площею 1202,7 кв.м. у м. Ківерці Волинської області по вул. Незалежності, 20, належить на праві комунальної власності територіальній громаді міста Ківерці на підставі актів цивільного законодавства, зокрема, в силу приписів Конституції України, Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", постанови Кабінету Міністрів України №311 від 05.11.1991 "Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю", рішення виконавчого комітету Волинської обласної ради народних депутатів від 24.12.1991р. №260 "Про розмежування майна між суб`єктами комунальної власності" та рішення виконавчого комітету Ківерцівської районної Ради народних депутатів 23.01.1992р. №5 "Про розмежування майна між суб`єктами комунальної власності".

Відповідно до п. 10 Розділу V "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", з набранням чинності цим Законом майно, яке до прийняття Конституції України у встановленому порядку передане державою до комунальної власності адміністративно-територіальних одиниць та набуте ними на інших законних підставах, крім майна, що відчужене у встановленому порядку, є комунальною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст.

Суд констатує, що до 1991 року (в період дії законодавства Української PCP) всі об`єкти нерухомого майна на території України перебували в державній власності (крім тих, які перебували у особистій власності).

За Конституцією УРСР 1978 року обласні, районні, міські, районні в містах, селищні та сільські Ради народних депутатів входили в систему органів державної влади України. Відповідно, у загальнодержавній (республіканській) власності перебувало, в тому числі, і спірне майно адміністративна будівля загальною площею 1202,7 кв.м. за адресою: м. Ківерці, вул. Незалежності, 20.

З розпадом Союзу PCP та створенням українського національного законодавства, постало питання розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю.

05 листопада 1991 року, на виконання постанов Верховної Ради УРСР від 08.12.1990р. "Про порядок введення в дію Закону Української PCP "Про місцеві Ради народних депутатів Української PCP та місцеве самоврядування" та від 26.03.1991р. "Про введення в дію Закону Української PCP "Про власність", Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову №311 "Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно- територіальних одиниць (комунальною) власністю", котрою також було затверджено перелік державного майна України, що передається у власність адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності).

До Переліку державного майна, яке передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності), увійшов, в тому числі, житловий та нежитловий фонд місцевих рад народних депутатів, житлово-експлуатаційні, житлово-комунальні, ремонтно-будівельні та інші організації, пов`язані з обслуговуванням та експлуатацією цього житлового фонду,

Саме визначеною постановою Кабінету Міністрів України і було передано в комунальну власність міських рад житловий та нежитловий фонд місцевих рад народних депутатів.

Пунктом 3 постанови від 05.11.1991р. №311 визначено, що розмежування майна між власністю областей, міст Києва та Севастополя і власністю районів, міст обласного підпорядкування, районів міст Києва та Севастополя провадиться облвиконкомами, Київським і Севастопольським міськвиконкомами з участю виконкомів нижчестоящих Рад народних депутатів; розмежування майна між власністю районів, міст обласного підпорядкування та власністю інших адміністративно- територіальних одиниць провадиться виконкомами районних і міських Рад народних депутатів з участю виконкомів районних у містах, міських районного підпорядкування, селищних і сільських Рад народних депутатів.

З наведеного слідує, що розмежування майна між власністю області, районами, містами обласного підпорядкування проводилось облвиконкомами, а розмежування майна між власністю району, міста обласного підпорядкування та власністю інших (менших) адміністративно-територіальних одиниць провадилось саме виконкомами районних і міських Рад народних депутатів.

На виконання постанови №311 від 05.11.1991р., 24 грудня 1991 року рішенням виконавчого комітету Волинської обласної ради народних депутатів №260 "Про розмежування майна між суб`єктами комунальної власності", з огляду на пропозиції міськрайвиконкомів, було затверджено переліки майна, яке передається у власність області, районів та міст обласного підпорядкування.

Відповідно до п.п. 3.1.-3.3 зазначеного рішення, державне майно, крім майна, яке належить до обласної власності, є загальнодержавною (республіканською) власністю. Розмежування майна між власністю районів та власністю інших адміністративно-територіальних одиниць провадиться виконкомами районних рад народних депутатів з участю виконкомів міських (районного підпорядкування), селищних і сільських рад народних депутатів. Передача державного майна, яке перебуває у віданні міністерств і відомств України, інших органів, уповноважених управляти державним майном, до складу комунальної власності , а також від однієї адміністративно-територіальної одиниці до іншої здійснюється безоплатно стосовно до порядку, передбаченого постановою Ради Міністрів УРСР від 28.04.1980р. №385 "Про порядок передачі підприємств, об`єднань, організацій, установ, будинків і споруд".

Згідно переліку майна, що передається у власність міст обласного підпорядкування, затвердженого рішенням Волинського облвиконкому від 24.12.1991р. №260, у власність міст обласного підпорядкування було передано майнові комплекси виконкомів районних рад народних депутатів у Волинській області, їх відділів та управлінь, районні бюджети.

Майновий комплекс виконавчого комітету Ківерцівської районної ради народних депутатів, його відділів і управлінь, районний бюджет включав, зокрема, і адміністративне приміщення (будівля) загальною площею 1202,7 кв.м., що розташоване по вул. Незалежності, 20, у м. Ківерці.

23 січня 1992 року на виконання постанови Кабінету Міністрів України №311 від 05.11.1991р. "Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю" та рішення виконавчого комітету Волинської обласної ради народних депутатів від 24.12.1991р. №260 "Про розмежування майна між суб`єктами комунальної власності", виконавчим комітетом Ківерцівської районної ради народних депутатів Волинської області було прийняте рішення №5 "Про розмежування майна між суб`єктами комунальної власності" та було затверджено переліки майна, яке передається у власність району, міської, селищних та сільських Рад народних депутатів.

Відповідно до розпорядження представника Президента України від 04 травня 1992 року №12, у зв`язку із утворенням Ківерцівської районної державної адміністрації припинено діяльність виконавчого комітету Ківерцівської районної ради народних депутатів. Ківерцівська районна державна адміністрація є правонаступником виконавчого комітету Ківерцівської районної ради народних депутатів щодо прийнятих ним рішень, взятих зобов`язань та покладених на нього законодавством обов`язків. При цьому, майно виконавчого комітету Ківерцівської районної Ради народних депутатів, а також майно, що належить до комунальної власності району, було передано в управління Ківерцівської районної державної адміністрації, яке перебувало в неї на балансі до припинення діяльності.

В подальшому Ківерцівська районна державна адміністрація Волинської області була реорганізована шляхом приєднання до Луцької районної державної адміністрації Волинської області на підставі розпорядження Кабінету Міністрів України від 16 грудня 2020 року №1635-р "Про реорганізацію та утворення районних державних адміністрацій" та постанови Кабінету Міністрів України від 16 грудня 2020 року №1321 "Про затвердження Порядку здійснення заходів щодо утворення та реорганізації районних державних адміністрацій, а також право наступництва щодо майна, прав та обов`язків районних державних адміністрацій, що припиняються".

Правонаступникові майна, прав та обов`язків Ківерцівської районної державної адміністрації Луцькій районній державній адміністрації, відповідно до передавальних актів, затверджених розпорядженням голови Волинської обласної державної адміністрації від 02 квітня 2021 року №3161, передано до сфери управління державне майно.

В подальшому, Фондом державного майна України спірне адміністративне приміщення площею 1202,7 кв.м. по вул. Незалежності, 20, у м. Ківерці було включено до Єдиного реєстру об`єктів державної власності про нерухоме майно за інвентарним номером 01010001 про що вчинено відповідний запис 04051394.1.АААААА213.

Державним реєстратором Городищенської сільської ради Луцького району Волинської області Олімпіюком С.В. в подальшому було зареєстровано право державної власності на вказаний об`єкт за Луцькою районною державною адміністрацією.

Ківерцівська міська рада неодноразово зверталася до Фонду державного майна України, Ківерцівської районної державної адміністрації та її правонаступника Луцької районної державної адміністрації, інших органів державної влади з вимогою повернути спірне майно. Відсутність відповідного вирішення визначеного питання зумовило подальше звернення позивача до суду з відповідним позовом.

Відповідно до ст. 142 Конституції України, матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, ресурси що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.

Згідно ч. 2 ст. 2 ЦК України, територіальні громади є учасниками цивільних відносин, та можуть виступати суб`єктами права власності (ч. 1 ст. 318 ЦК України).

У відповідності до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим законно, якщо інше не випливає із закону незаконність набуття права власності не встановлено судом.

Відповідно до ч. 2 ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб`єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом.

Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Пунктом 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що з набранням чинності цим Законом майно, яке до прийняття Конституції України у встановленому законодавством порядку передане державою до комунальної власності адміністративно-територіальних одиниць та набуте ними на інших законних підставах, крім майна, що відчужене у встановленому Законом порядку, є комунальною власністю відповідних територіальних громад сіл, селищ, міст.

Майно, передане до комунальної власності областей і районів, а також набуте на інших законних підставах, є спільною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст, управління яким відповідно до Конституції України здійснюють районні і обласні ради або уповноважені ними органи.

Правонаступник Ківерцівської районної ради Ківерцівського району, ліквідованого постановою Верховної Ради України, після припинення відповідних районних рад як юридичних осіб, але не пізніше 01.07.2021р., зобов`язаний передати у комунальну власність територіальних громад усі об`єкти спільної власності територіальних громад району, які знаходяться на території цих територіальних громад, відповідно до розмежування видатків між бюджетами, встановлених Бюджетним кодексом України.

Як вбачається з рішення виконавчого комітету Ківерцівської районної ради народних депутатів Волинської області №5 від 23.01.1992р. "Про розмежування майна між суб`єктами комунальної власності", майно виконкому Ківерцівської районної Ради народних депутатів, його відділів та управління, районний бюджет, було включено до переліку майна, що передається у власність району.

Викладене свідчить про те, що спірне майно є комунальною власністю відповідних територіальних громад сіл, селищ, міст колишнього Ківерцівського району Волинської області, оскільки було передано у власність району, нині Ківерцівська міська рада.

Відповідно ч. 10 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в України", акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Зважаючи, що рішення виконавчого комітету Ківерцівської районної ради народних депутатів Волинської області №5 від 23.01.1992р. "Про розмежування майна між суб`єктами комунальної власності" предметом судових розглядів не виступало та в судовому порядку не скасоване, відтак, є чинним на даний час, суд вважає, що спірне адміністративне приміщення на момент розформування Ківерцівської районної ради перебувало у комунальній власності відповідних територіальних громад сіл, селищ, міст колишнього Ківерцівського району Волинської області і мало було бути переданим правонаступнику, відповідно до п. 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".

Як це вбачається з п.2 рішення Луцької районної ради Волинської області від 15.12.2020р. №1/9 "Про початок реорганізації Горохівської, Ківерцівської. Рожищенської, Маневицької районних рад Волинської області шляхом приєднання до Луцької районної ради Волинської області", Луцька районна рада є правонаступником всього майна, прав та обов`язків Горохівської, Ківерцівської, Рожищенської районних рад та Маневицької районної ради з урахуванням приписів п.п. 13-14 п. 6-2 "Прикінцевих та перехідних положень" Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".

В свою чергу, Луцька районна рада, після припинення Ківерцівської районної ради як юридичної особи, але не пізніше 01 липня 2021 року, була зобов`язана передати у комунальну власність територіальних громад усі об`єкти спільної власності територіальних громад району, які знаходяться на території цих територіальних громад, зокрема, і адміністративне приміщення площею 1202,7 кв.м. по вул. Незалежності, 20, у м. Ківерці, власником яких була ліквідована Ківерцівська районна рада та які були передані в управління Ківерцівської районної державної адміністрації.

Однак, всупереч викладеному, як встановлено судом, вказане адміністративне приміщення було віднесене до державної власності, а згодом зареєстроване на праві власності за Луцькою районною державною адміністрацією.

Хоча спірне майно згідно п. 2 розпорядження представника Президента України від 04 травня 1992 року №12 було передано в управління Ківерцівської районної державної адміністрації, однак, право управління майном, надане Ківерцівській районній державній адміністрації не давало їй повноважень його передавати у державну власність чи на баланс Луцької районної державної адміністрації, оскільки майно є комунальною власністю і розпоряджатись останнім могла лише Ківерцівська районна рада. Перебування майна, у тому числі приміщень, споруд, будинків, на балансі установи не є ознакою його права власності. При цьому право управління майном та право власності на майно не є тотожними поняттями, відмінність останніх пояснюється тим, що законодавець у ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" окремо зазначив, що районні ради від імені територіальних громад сіл, селищ міст здійснюють лише управління об`єктами їхньої спільної власності, а територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно.

З наведеного слідує, що під час реорганізації в 2020р. Ківерцівська районна державна адміністрація протиправно не повернула Ківерцівській районній раді спірне приміщення, що, в подальшому призвело до неправомірного включення Фондом державного майна адміністративного приміщення до складу державної власності та незаконної реєстрації державним реєстратором права державної власності за Луцькою державною районною адміністрацією.

При цьому, визначальним є те, що факт перебування спірного нерухомого майна на балансі у інших, аніж належного власника, осіб не є підставою для набуття такими особами права власності на відповідне майно, в тому числі, і для здійснення державної реєстрації прав державної власності.

Відтак, сам факт управління спірним майном Ківерцівською районною державною адміністрацією та факт його перебування у останньої на балансі не є підставою для включення цього майна до складу державного та в подальшому його реєстрації за Луцькою РДА.

Статтею 5 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень", який регулює відносини, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно всіх форм власності, їх обмежень та правочинів щодо нерухомості, передбачено, що у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення чи зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення.

Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно є юридичним фактом, який полягає в офіційному визнанні та підтвердженні державою набутого особою речового права на нерухомість та є елементом в юридичному складі (сукупності юридичних фактів), який призводить до виникнення речових прав. При цьому, реєстрація права власності, хоча і є необхідною умовою, з якою чинне законодавство пов`язує виникнення речових прав на нерухоме майно, однак реєстраційні дії є похідними від юридичних фактів, на підставі яких виникають, припиняються чи переходять речові права, тобто, державна реєстрація сама по собі не є способом набуття права власності.

Суть реєстрації прав офіційне визнання і підтвердження фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, які вже мали місце на підставі рішень відповідних органів, договорів чи інших правовстановлюючих документів, шляхом внесення відповідних записів до реєстру, а не безпосереднє створення таких фактів зазначеними записами.

Подібна правова позиція є усталеною та міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 27.06.2018р. у справі №921/403/17-г/6, від 08.08.2019р. у справі №909/472/18, від 29.04.2020р. у справі №911/1455/19 та від 10.06.2020р. у справі №906/585/19.

Оскільки законодавство, яке діяло на момент виникнення такого права власності, в тому числі ЦК УРСР, не передбачало обов`язкової реєстрації права власності, державна реєстрація права комунальної власності на спірне майно не була проведена за Ківерцівською районною радою.

Як вже було зазначено, у зв`язку із набранням чинності з 01.01.2004р. положень ЦК України, останнім було визначено, що право власності на нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації цього права.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень.

За визначених обставин, відсутність реєстрації права власності на спірне нерухоме майно не є підставою вважати, що територіальна громада в особі Ківерцівської районної ради не набула права власності на таке майно з моменту прийняття 23.01.1992р. рішення виконавчого комітету Ківерцівської районної ради народних депутатів Волинської області №5 "Про розмежування майна між суб`єктами комунальної власності", яким здійснено розмежування майна та визначено, що спірне майно є власністю виконавчого комітету Ківерцівської районної Ради народних депутатів.

Відтак, Ківерцівська районна рада була протиправно позбавлена права комунальної власності на адміністративне приміщення площею 1202,7 кв.м. по вул. Незалежності, 20, у м. Ківерці, що виникло до набрання чинності Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", а вказане спірне приміщення мало бути переданим Ківерцівській міській територіальній громаді в особі Ківерцівської міської ради в силу п. 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".

В аспекті заперечень відповідача на пред`явлений позов, зокрема, в частині правомірності набуття Луцькою РДА права власності на спірне майно з огляду на включення об`єкта нерухомості до передавального акту Ківерцівської РДА до правонаступника Луцької РДА, затвердженого розпорядженням голови Волинської ОДА від 02.04.2021р. №161 "Про затвердження передавальних актів", судом констатується, що відповідно до ч. 2 ст. 107 ЦК України, після закінчення строку для пред`явлення вимог кредиторами та задоволення чи відхилення цих вимог комісія з припинення юридичної особи складає передавальний акт (у разі злиття, приєднання або перетворення) або розподільчий баланс (у разі поділу), який має містити положення про правонаступництво щодо майна, прав та обов`язків юридичної особи, що припиняється шляхом поділу, стосовно всіх її кредиторів та боржників, включаючи зобов`язання, які оспорюються сторонами.

Відповідно, факт включення спірного майна в передавальний акт не є свідченням того, що дане майно набуто правомірно та на нього не може бути заявлено вимогу. У передавальному акті від Ківерцівської РДА до Луцької РДА не зазначено, що приміщення адміністрації передається у власність. Сам факт перебування майна у користуванні ніяким чином не надає такому суб`єкту права власності.

При цьому судом приймається до уваги, що відповідно до відповіді від 29 червня 2021 року №10-15-14594 Фонд державного майна України зазначив, що в Реєстрі обліковується нерухоме державне майно за місцезнаходженням: Волинська обл., м. Ківерці, вул. Незалежності, 20, однак відомості стосовно майна, зазначеного у запиті, до Фонду надані не в повному обсязі.

Зважаючи на те, що форма №26, на яку посилається Луцька РДА, була затверджена наказом Фонду державного майна України ще від 03.02.2006р. №197 "Про затвердження форм надання відомостей про об`єкти державної власності", зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 04.04.2006р. за №380/12254, то це свідчить, що Ківерцівською РДА не надавалось жодних даних і не вносилось будь-яких доповнень до зазначеного реєстру з 2006 року аж по день її ліквідації, оскільки спірне майно не перебувало у її власності, а лише було на балансі Ківерцівської РДА, оскільки власником майна була ліквідована Ківерцівська районна рада.

Саме органи, уповноважені управляти об`єктами державної власності, ведуть облік об`єктів державної власності, які належать до сфери їх управління та підлягають внесенню до Реєстру; здійснюють контроль за повнотою даних Реєстру та їх відповідністю встановленим вимогам; передають щоквартально до Фонду державного майна України інформацію для внесення змін до Реєстру.

Відтак, приймаючи до уваги ту обставину, що такі відомості не передавалися до Фонду державного майна України, відповідно витяг на нерухоме майно наданий не міг бути.

При цьому суд звертає увагу на ту обставину, відповідно до котрої відомості про спірне нерухоме майно вносились до реєстру саме за зверненням відповідача, так як останній листом від 29.06.2021р. №1436117/2-21 звернувся до Управління економічного розвитку та торгівлі Волинської обласної державної адміністрації (як суб`єкта управління) про внесення відомостей про державне майно, а 13.07.2021р. відповідно із листом №1624/22/2-21 до Фонду державного майна України з проханням надати витяги з Єдиного реєстру об`єктів державної власності.

При цьому із листа Луцької РДА №1436/17/2-21, адресованого Управлінню економічного розвитку та торгівлі Волинської ОДА 29.06.2021р., вбачається, що будь-які правовстановлюючі документи, що підтверджують право власності Ківерцівської РДА, як попереднього власника спірного майна, відсутні, що, на думку суду підтверджує обставину, за котрої спірне майно не перебувало у власності Ківерцівської РДА, як попередника прав Луцької РДА, а перебувало лише на його балансі.

Стосовно тверджень відповідача про передачу Фондом державного майна України 27.09.2021р. за №10-15-22474 Луцькій РДА витягів з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо окремого державного нерухомого майна, на підставі яких Луцька районна державна адміністрація в подальшому здійснила державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна: адміністративну будівлю площею 1202,7 кв.м. у м. Ківерці, по вул. Незалежності, 20 (витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26.08.2021р. №271839328), судом, з огляду на не доведення даної обставини стороною відповідача, не встановлено які документи подавала Луцька РДА 19.08.2021р. для здійснення реєстрації спірного майна та обставин, за яких проводилась державна реєстрація нерухомого майна 26.08.2021р., зокрема, з огляду на те, що документи, на підставі яких було здійснено реєстрацію, були надані відповідачу лише 27.09.2021р.

При цьому суд звертає увагу на ту обставину, що зі змісту витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що власником спірного майна є Луцька РДА, хоча, як слідує з позиції відповідача, майно є і було державним.

Стосовно тверджень відповідача про те, що згідно рішення виконавчого комітету Ківерцівської районної ради народних депутатів Волинської області від 23.01.1992р. №5 "Про розмежування майна між суб`єктами комунальної власності", прийнятого на виконання рішення виконавчого комітету Волинської обласної ради народних депутатів від 24.12.1991р. №260 "Про розмежування майна між суб`єктами комунальної власності", майновий комплекс виконкому районної Ради народних депутатів, його відділів і управлінь, районний бюджет належав до іншого переліку переліку майна, що передається у власність міст обласного підпорядкування, суд зазначає, що 05.11.1991р. Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову №311 "Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю", якою затверджено перелік державного майна України, що передається у власність адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності). Пунктом 3 постанови визначено, що розмежування майна між власністю областей, міст Києва та Севастополя і власністю районів, міст обласного підпорядкування, районів міст Києва та Севастополя провадиться облвиконкомами, Київським і Севастопольським міськвиконкомами з участю виконкомів нижчестоящих Рад народних депутатів; розмежування майна між власністю районів, міст обласного підпорядкування та власністю інших адміністративно-територіальних одиниць провадиться виконкомами районних і міських Рад народних депутатів з участю виконкомів районних у містах, міських районного підпорядкування, селищних і сільських Рад народних депутатів.

З наведеного вбачається, що розмежування майна між власністю області, районами, містами обласного підпорядкування проводилось облвиконкомами, а розмежування майна між власністю району, міста обласного підпорядкування та власністю інших (менших) адміністративно- територіальних одиниць проводилось саме виконкомами районних і міських Рад народних депутатів.

На виконання постанови КМУ №311 від 05.11.1991р., 24 грудня 1991 року рішенням виконавчого комітету Волинської обласної ради народних депутатів №260 "Про розмежування майна між суб`єктами комунальної власності" було затверджено перелік майна, яке передається у власність області, районів та міст обласного підпорядкування. Відповідно до п. 3.2. зазначеного рішення, розмежування майна між власністю районів та власністю інших адміністративно-територіальних одиниць провадиться виконкомами районних рад народних депутатів з участю виконкомів міських/районного підпорядкування, селищних і сільських рад народних депутатів. Згідно переліку майна, що передається у власність міст обласного підпорядкування, затвердженого рішенням Волинського облвиконкому від 24.12.1991р. №260, у власність міст обласного підпорядкування було передано майновий комплекс виконкому Ківерцівської районної ради народних депутатів, його відділів і управлінь, районний бюджет. Майновий комплекс виконкому районної ради народних депутатів, його відділів і управлінь, районний бюджет включав, зокрема, спірне адміністративне приміщення площею 1202,7 кв.м.

При цьому, 23 січня 1992 року на виконання постанови Кабінету Міністрів України №311 від 05.11.1991р. "Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю" та рішення виконавчого комітету Волинської обласної ради народних депутатів від 24.12.1991р. №260 "Про розмежування майна між суб`єктами комунальної власності", виконавчим комітетом Ківерцівської районної ради народних депутатів Волинської області було прийняте рішення №5 "Про розмежування майна між суб`єктами комунальної власності" та було, відповідно, затверджено переліки майна, яке передається у власність району, міської, селищних та сільських Рад народних депутатів. Зокрема, до переліку майна, що передається у власність району, було включено майно виконкому Ківерцівської районної Ради народних депутатів, його відділів та управління, районний бюджет.

З викладеного вбачається, що спочатку майновий комплекс виконкому районної Ради народних депутатів, його відділів і управлінь, районний бюджет був переданий у власність міст обласного підпорядкування. Проте, виконавчим комітетом Ківерцівської районної ради народних депутатів Волинської області 23.01.1992р. було прийняте рішення №5 "Про розмежування майна між суб`єктами комунальної власності", згідно якого адміністративне приміщення площею 1202,7 кв.м., що розташоване по вул. Незалежності, 20, у м. Ківерці (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 218) було передано у власність району, тим самим розмежовано власність району та міста обласного підпорядкування.

Відповідно ч. 10 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в України", акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Зважаючи на те, що рішення виконавчого комітету Ківерцівської районної ради народних депутатів Волинської області №5 від 23.01.1992р. "Про розмежування майна між суб`єктами комунальної власності" не скасоване і є чинним, спірне приміщення, на момент припинення Ківерцівської районної ради перебувало у комунальній власності відповідних територіальних громад сіл, селищ, міст колишнього Ківерцівського району і повинно було бути переданим правонаступнику відповідно до п. 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".

На думку суду, викладена обставина свідчить про те, що спірне майно не вибувало із комунальної власності, а було в подальшому протиправно набуто у власність Луцькою РДА, що, в свою чергу, спростовує твердження Відповідача про правомірність реєстрації спірного майна за останнім на праві державної власності.

Стосовно доводів відповідача, що розпорядженням Представника Президента України від 04 травня 1992 року №12 унормовано правонаступництво виконавчого комітету Ківерцівської районної Ради народних депутатів та передано майно в управління Ківерцівської районної державної адміністрації, а тому майно не вибувало з державної власності, і, відповідно, майно є державним, судом засвідчується, що спірне майно згідно п. 2 розпорядження представника Президента України від 04 травня 1992 року №12 було передано в управління Ківерцівської районної державної адміністрації, однак, право управління майном, надане Ківерцівській районній державній адміністрації не давало останній повноважень передавати його у державну власність чи на баланс Луцької районної державної адміністрації, оскільки майно є комунальною власністю і розпоряджатись останнім могла лише Ківерцівська районна рада.

При цьому суд акцентує увагу на відмінності понять щодо балансоутримувача та власника майна. В даному аспекті судом врахована правова позиція Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду, висловлену у постанові від 06.09.2019р. у справі №910/7364/18, відповідно до котрої саме власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (частина перша статті 317 Цивільного кодексу України), які він може реалізовувати на власний розсуд. Тобто, лише власник має право на визначення юридичної долі свого майна, у тому числі й шляхом надання майна іншим особам, а також повернення (вилучення) цього майна від відповідних суб`єктів.

Аналогічна за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.01.2019р. у справі №910/12224/17.

При цьому, перебування майна, у тому числі приміщень, споруд, будинків, на балансі установи не є ознакою його права власності. Баланс і власність це різні поняття. Баланс є формою бухгалтерського обліку, визначення складу і вартості майна та не визначає підстав знаходження майна у власності підприємства.

Вирішуючи спір, суд наголошує на тій обставині, що статтею 12 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено, що Державний реєстр прав містить відомості про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про зареєстровані права власності на об`єкти незавершеного будівництва та їх обтяження, а також про взяття на облік безхазяйного нерухомого майна і ціну (вартість) нерухомого майна та речових прав на нього чи розмір плати за користування нерухомим майном за відповідними правочинами, відомості та електронні копії документів, подані у паперовій формі, або документи в електронній формі, на підставі яких проведено реєстраційні дії, а також документи, сформовані за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав під час проведення таких реєстраційних дій, та відомості реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем, отримані державним реєстратором шляхом безпосереднього доступу до них чи в порядку інформаційної взаємодії таких систем з Державним реєстром прав.

Відомості, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії (ч. 2 ст. 12 Закону).

Правовий аналіз вищенаведених норм дає підстави для висновку, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно є юридичним фактом, який полягає в офіційному визнанні та підтвердженні державою набутого особою речового права на нерухомість та є елементом в юридичному складі (сукупності юридичних фактів), який призводить до виникнення речових прав. При цьому реєстрація права власності хоча і є необхідною умовою, з якою закон пов`язує виникнення речових прав на нерухоме майно, однак реєстраційні дії є похідними від юридичних фактів, на підставі яких виникають, припиняються чи переходять речові права, тобто державна реєстрація сама по собі не є способом набуття права власності.

У разі невідповідності відомостей, що внесені та містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно наявним чинним та нескасованим правовстановлюючим документам законодавцем врегульована правова ситуація шляхом встановлення пріоритету відомостям, що містяться у правовстановлюючих документах.

Подібні правові висновки щодо застосування вищенаведених норм права висловлено Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 12.03.2019р. у справі №911/3594/17, а також в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.02.2018р. у справі №917/553/17, від 08.08.2019р. у справі №909/472/18.

Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому п.п. "а" п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст. 77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами 1, 2, 3 статті 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п. 87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.)

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі. Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява №65518/01; п. 89), "Проніна проти України" (заява №63566/00; п. 23) та "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04; п. 58) відповідно до котрої згідно з усталеною практикою Суду, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя.

Суд також приймає до уваги положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (п.п. 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

За вищевикладених підстав в сукупності суд дійшов висновку, що позивачем в повній мірі підтверджено обставини позовних вимог, а судом не виявлено на підставі наявних доказів у справі інших фактичних обставин, що мають суттєве та вирішальне значення для правильного вирішення спору.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В даному випадку, враховуючи висновки суду про підставність позовних вимог, доведення спору до суду з вини відповідача, суд вважає, що витрати, пов`язані з розглядом справи в суді (сплата судового збору на суму 2 270 грн.), котрі поніс позивач, слід відшкодувати йому у відповідності до ст. 129 ГПК України за рахунок відповідача в повному обсязі.

Разом з тим, відповідно до ст. 238 ГПК України, у разі необхідності, у резолютивній частині рішення також вказується про повернення судового збору.

Приймаючи до уваги заявлене представником позивача в судовому засіданні клопотання, беручи до уваги встановлений факт надмірної сплати Ківерцівською міською радою судового збору, з огляду на положення Закону України "Про судовий збір" частиною 1 статті 7 котрого визначено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду, зокрема, в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом, суд вважає за необхідне при ухваленні рішення у даній справі вирішити питання стосовно повернення позивачу з Державного бюджету України судового збору на суму 7 961,75 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 13, 73, 74, 75, 76-80, 129, 236-240 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Скасувати рішення державного реєстратора Городищенської сільської ради Луцького району Волинської області Олімпіюка Сергія Володимировича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 60001530 від 26.08.2021 року щодо реєстрації за Луцькою районною державною адміністрацією Волинської області () права державної власності на об`єкт нерухомого майна адміністративну будівлю /А-3/ (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 218), загальною площею 1202,7 кв.м. за адресою Волинська область, м. Ківерці, вул. Незалежності, 20, (номер запису про право власності: 43634228), із одночасним припиненням іншого речового права (права власності) Луцької районної державної адміністрації Волинської області (Волинська область, м. Луцьк, вул. Ковельська, 53, ) на об`єкт нерухомого майна (адміністративну будівлю /А-3/, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 218), загальною площею 1202,7 кв.м. за адресою Волинська область, м. Ківерці, вул. Незалежності, 20, (номер запису про право власності: 43634228) та одночасним встановленням іншого речового права - визнання за Ківерцівською міською радою (Волинська область, м. Ківерці, вул. Шевченка, 14, ) права власності на адміністративну будівлю /А-3/ (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 218), загальною площею 1202,7 кв.м. за адресою Волинська область, м. Ківерці, вул. Незалежності, 20.

3. Стягнути з Луцької районної військової адміністрації Волинської області (Луцької районної державної адміністрації Волинської області) (м. Луцьк, вул. Ковельська, 53, ) на користь Ківерцівської міської ради (м. Ківерці, вул. Шевченка, 14, ) 2270 грн. витрат по сплаті судового збору.

4. Наказ на виконання рішення суду видати після набрання рішенням законної сили.

5. Головному управлінню державної казначейської служби України у Волинській області повернути Ківерцівській міській раді (м. Ківерці, вул. Шевченка, 14, ) з Державного бюджету України судовий збір в розмірі 7 961,75 грн., сплачений при поданні позовної заяви до Господарського суду Волинської області згідно платіжного доручення №477 від 08.11.2021р. на суму платежу 10 231,75 грн., відповідно до ст. 7 Закону України "Про судовий збір" (оригінал платіжного доручення №477 від 08.11.2021р. знаходиться в матеріалах справи).

6. Підставою для повернення судового збору є дане рішення, підписане суддею та засвідчене гербовою печаткою Господарського суду Волинської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

З врахуванням положень ст.ст. 253, 256, 257 Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Північно-західного апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення

складено 31.05.2022р.

Суддя В. А. Войціховський