РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

06.06.2022Справа № 910/9711/21
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді - Приходько І.В.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні справу

за позовом КОМУНАЛЬНОГО ПІДПРИЄМСТВА "ВОЛОДИМИРСЬКИЙ РИНОК"

до відповідача ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "МАКСИМА БУД"

про стягнення 67 608,00 грн.,

без виклику учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

КОМУНАЛЬНЕ ПІДПРИЄМСТВО "ВОЛОДИМИРСЬКИЙ РИНОК" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "МАКСИМА БУД" про стягнення збитків у розмірі 67 608,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в порушення вимог законодавства відповідачем завищено вартість підрядних робіт, що були виконані за трьома договорами підряду (зокрема, включено вартість опалубки без урахування оборотності) тим самим завдано позивачеві збитків на суму 67 608,00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.06.2021 вказану позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення її недоліків у п`ять днів з дня вручення цієї ухвали.

Згідно з пунктом 1 частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України, справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Частиною 1 статті 247 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що малозначні справи розглядаються у порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до частини 1 статті 250 Господарського процесуального кодексу України, питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.08.2021 (після усунення недоліків) прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

У зв`язку з відсутністю фінансування для здійснення поштових відправлень ухвала Господарського суду міста Києва від 03.08.2021 були направлена на адресу відповідача 17.01.2022.

17.02.2022 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому сторона повністю не погоджується з доводами позовної заяви та просить відмовити у позові повністю.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказує, що 18.12.2017 між КОМУНАЛЬНИМ ПІДПРИЄМСТВОМ "ВОЛОДИМИРСЬКИЙ РИНОК" (позивач, замовник) та ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "МАКСИМА БУД" (відповідач, виконавець) було укладено договір підряду № 320-Р-17 (далі- Договір-1), відповідно до умов якого ТОВ «Максима Буд» зобов`язується виконати Будівельні роботи з улаштування з/б фундаментів під металоконструкції покриття та системи водовідведення, згідно проектної документації (розміри ділянки 5300x15200 осі «В»-«Г») за адресою: м. Київ, вул. Антоновича, 115, згідно переліку робіт, а Замовник зобов`язується прийняти виконані роботи та сплатити Виконавцю винагороду в обсязі та на умовах визначених Договором-1.

Відповідно до довідки про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за березень 2018 року до договору №320-Р-17 від 18.12.2017 загальна вартість виконаних будівельних робіт становить 122 421,44 грн.

Позивач зазначає, що підрядні роботи за Договором-1 були прийняті та оплачені Замовником на підставі Акту приймання виконаних будівельних робіт березень 2018 року (форма КБ-2в), який був підписаний сторонами 16 березня 2018 року.

Також позивач вказує, що 29 грудня 2017 року між КП «Володимирський ринок» (замовник) та ТОВ «Максима Буд» був укладений договір підряду №337-Р-17 (далі-Договір-2). Відповідно до умов вказаного договору ТОВ «Максима Буд» зобов`язується виконати Будівельні роботи з улаштування з/б фундаментів під металоконструкції покриття та системи водовідведення, згідно проектної документації (розміри ділянки 5300x15200 осі «В»-«Г») за адресою: м. Київ, вул. Антоновича, 115 (з боку вулиці Володимиро-Либідська), згідно переліку робіт, а Замовник зобов`язується прийняти виконані роботи та сплатити Виконавцю винагороду в обсязі та на умовах визначених Договором-2.

Відповідно до довідок про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за березень 2018 року до договору №337-Р-17шід 29.12.2017 загальна вартість виконаних будівельних робіт становить 142 447,15 грн.

Позивач зазначає, що підрядні роботи за Договором-2 були прийняті та оплачені Замовником на підставі Акту приймання виконаних будівельних робіт березень 2018 року (форма КБ-2в), який був підписаний сторонами 29 березня 2018 року.

Крім того, позивач зазначає, що 24 листопада 2017 року між КП «Володимирський ринок» (замовник) та ТОВ «Максима Буд» (підрядник) був укладений договір підряду №297-Р-17 (далі-Договір-3). Відповідно до умов вказаного договору ТОВ «Максима Буд» зобов`язується виконати «Будівельні роботи з улаштування з/б фундаментів під металоконструкції покриття, згідно проектної документації (розміри ділянки 5300x40600), за адресою: м. Київ, вул. Антоновича, 115, згідно переліку робіт, а Замовник зобов`язується прийняти виконані роботи та сплатити Виконавцю винагороду в обсязі та на .умовах визначених Договором-3.

Відповідно до довідки про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за березень 2018 року до договору №297-Р-17 від 24.11.2017 загальна вартість виконаних будівельних робіт становить 126 716,90 грн.

Підрядні роботи за Договором-3 були прийняті та оплачені Замовником на підставі Акту приймання виконаних будівельних робіт березень 2018 року (форма КБ-2в), який був підписаний сторонами 16 березня 2018 року,

Аргументуючи правомірність позовних вимог позивач зазначає, що у грудні 2020 року Північним офісом Держаудитслужби було проведено позапланову ревізію окремих питань фінансово-господарської діяльності Комунального підприємства «Володимирський ринок» за період з 01 січня 2016 року по 01 листопада 2020 року та складено відповідний Акт від 11.01.2021 за номером 10-30/7.

Так, в ході проведення ревізії було встановлено, що ТОВ «Максима Буд» при виконанні будівельних робіт з улаштування з/б фундаментів під металоконструкції покриття та системи водовідведення згідно проектної документації (розмір ділянки 5300x15200) за адресою: м. Київ, вул. Антоновича, 115, відповідно до укладених договорів з КП «Володимирський ринок» від 24.11.2017 №297-Р-17; від 18.12.2017 №320-Р-17; від 29.12.2017 №337-Р-17 в акти приймання виконаних будівельних робіт (№КБ- 2в) за березень 2018 року №1 включено вартість опалубки в повній вартості без урахування оборотності в загальній сумі 67 608,00 гри. з ПДВ.

Наполягаючи на тому, що в порушення вимог п. 3.1.18 ДСТУ Б Д.2.2-6:2016 «Ресурсні елементи кошторисні норми на будівельні роботи. Бетонні та залізобетонні конструкції монолітні (збірник 6)» та п. 6.4.7. «Правил визначення вартості будівництва (ДСТУ Б Д.1.1.-1:2013)», в акти приймання виконаних будівельних робіт за Договором-1, Договором-2 та Договором-3 відповідач включив вартість опалубки без урахування оборотності, чим зависив вартість робіт на загальну суму 67 608,00 грн., позивач підсумовує, що внаслідок цих дій йому завдано матеріальної шкоди (збитків) на загальну суму 67 608,00 грн., які просить стягнути з відповідача за рішенням суду.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач зазначає про безпідставність доводів позивача, вказуючи на те, що акт, який складений Північним офісом Держаудитслужби від 11.01.2021 за номером 10-30/7, не є належним доказом понесення збитків відповідачем, оскільки в такому акті не наведені методи та критерії здійснення розрахунків витрат на опалубку та визначення оборотності.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, враховуючи наступне.

Частиною першою статті 626 Цивільний кодекс України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У відповідності ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно зі статтею 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків.

Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода) (стаття 22 Цивільного кодексу України ).

Під збитками в розумінні частини другої статті 224 Господарського кодексу України розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом. При визначенні розміру збитків, якщо інше не передбачено законом або договором, враховуються ціни, що існували за місцем виконання зобов`язання на день задоволення боржником у добровільному порядку вимоги сторони, яка зазнала збитків, а у разі якщо вимогу не задоволено у добровільному порядку, - на день подання до суду відповідного позову про стягнення збитків. Виходячи з конкретних обставин, суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ціни на день винесення рішення суду (стаття 225 Господарського кодексу України ).

Для застосування такої відповідальності як стягнення збитків необхідна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

При цьому саме на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. У свою чергу відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 14.02.2018 у справі № 910/6657/16, від 07.02.2018 у справі № 917/1651/16, а також у постановах Верховного Суду України від 09.11.2016 у справі № 3-1071гс16, від 28.01.2015 у справі N 3-210гс14.

Відповідно до ст. 1166 Цивільного кодексу України , майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою і збитками є обов`язковою умовою відповідальності. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдані особі, - наслідком такої протиправної поведінки. Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною збитків, коли вона прямо (безпосередньо) пов`язана зі збитками. Непрямий (опосередкований) зв`язок між протиправною поведінкою і збитками означає лише, що поведінка оцінюється за межами конкретного випадку, і, відповідно, за межами юридично значимого зв`язку.

Таким чином, позивач повинен довести факт заподіяння йому збитків, розмір зазначених збитків та докази невиконання зобов`язань та причинно-наслідковий зв`язок між невиконанням зобов`язань та заподіяними збитками. При визначенні розміру збитків, заподіяних порушенням господарських договорів, береться до уваги вид (склад) збитків та наслідки порушення договірних зобов`язань для підприємства. Тоді як відповідачу потрібно довести відсутність його вини у спричиненні збитків позивачу.

Відшкодуванню підлягають збитки, що стали безпосереднім, і що особливо важливо, невідворотним наслідком порушення боржником зобов`язання чи завдання шкоди. Такі збитки є прямими. Збитки, настання яких можливо було уникнути, які не мають прямого причинно-наслідкового зв`язку є опосередкованими та не підлягають відшкодуванню.

Матеріалами справи підтверджується та сторонами не заперечується, що у березні 2018 року між замовником та виконавцем були підписані без жодних заперечень та зауважень акти приймання виконаних будівельних робіт по Договору-1, Договору-2, Договору-3.

Зважаючи на відсутність зауважень з боку Позивача по складених актах приймання виконаних будівельних робіт, обсяг виконаних Відповідачем робіт слід вважати прийнятий замовником без заперечень, на що також вказує подальше перерахування Позивачем грошових коштів на банківський рахунок Відповідача по усім договорам.

Відповідач доцільно вказує на те, що беручи до уваги факт підписання сторонами актів приймання виконаних робіт по Договорах ще у березні 2018 року, питання доцільності проведення перевірки на предмет завищення обсягів та вартості робіт (у разі виникнення будь-яких сумнівів) мало виникати до моменту підписання Позивачем актів приймання-передачі будівельних робіт із подальшим перерахуванням ним грошових коштів на рахунок Відповідача, а не після спливу понад трирічного терміну з моменту підписання актів приймання виконаних робіт та після фіксування фактичного завершення договірних правовідносин між сторонами.

В цій частині судом приймаються доводи відповідача про те, що зміст позапланового акту ревізії в цілому зводиться до цитування ревізійним органом положень нормативно-правових актів (національних стандартів, ДБН тощо) проте, не містить конкретної інформації що була використана для визначення оборотності (відсутня інформація про тип опалубки, одиницю виміру, кількість опалубки тощо). Так само не наведена загальна вартість опалубки з урахуванням відповідної оборотності.

Зважаючи на викладене судом не приймається акт Північного офісу Держаудитслужби від 11.01.2021 за номером 10-30/7 в якості належного, допустимого та достовірного доказу понесення позивачем збитків у заявленому розмірі, оскільки складений акт ревізії, на який посилається позивач в якості обґрунтування позовних вимог, не містить конкретно визначених методів та критеріїв розрахунків витрат на опалубку з урахуванням оборотності (так саме як і обчислення безпосередньо самої оборотності) які б надавали об`єктивну можливість перевірити правильність та обґрунтованість здійснених розрахунків збитків, начебто понесених позивачем саме на суму 67 608 грн.

Враховуючи вищенаведені позиції, беручи до уваги фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про те, що позивачем фактично не доведено наявності та розміру понесених збитків, так само як і причинного зв`язку між протиправною поведінкою відповідача та заявленими до стягнення збитками.

Суд зазначає, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України ).

Відповідно до п.3 ч. 4 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

При цьому, суд зазначає, що до господарського суду має право звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Тобто в контексті цієї норми має значення лише суб`єктивне уявлення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту. Виключно суб`єктивний характер заінтересованості як переконаності в необхідності судового захисту суб`єктивного матеріального права чи законного інтересу може підтверджуватися при зверненні до суду лише посиланням на таку необхідність самої заінтересованої особи. Саме тому суд не вправі відмовити у прийнятті позовної заяви з тих лише підстав, що не вбачається порушення матеріального права чи законного інтересу позивача, або заявник без належних підстав звернувся до суду в інтересах іншої особи.

Разом з тим, на позивача покладений обов`язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими до суду доказами, тобто, довести, що права та інтереси позивача дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

Обов`язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Частинами 3, 4 статті 13 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами належними та допустимими доказами, поданими у відповідності до приписів чинного процесуального законодавства.

Суд звертає увагу позивача, що відповідно до положень ч. 4 ст. 74 ГПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Суд зазначає, що позивач, заявляючи позов та обираючи спосіб захисту повинен дбати про те, щоб резолютивна частина рішення, в якій остаточно закріплюється висновок суду щодо вимог позивача, могла бути виконана в процесі виконавчого провадження у справі, адже у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

У відповідності до ст. 7 Господарського процесуального кодексу України , правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин. Наведена норма кореспондується зі ст. 46 Господарського процесуального кодексу України , в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення передбачають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права

Відтак, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і у пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 №15-рп/2004 у справі №1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30.01.2003 №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

У п. 26 рішення від 15.05.2008 Європейського суду з прав людини у справі "Надточій проти України" суд нагадує, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.

За приписами ст. ст. 3 , 15 , 16 ЦК України , які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду спору має бути встановлено не лише наявність підстав на які позивач посилається в обґрунтування своїх позовних вимог, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Враховуючи наведене, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, надавши оцінку всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку, що позов не є достатньо обґрунтованим, оскільки позивачем належними, достовірними та допустимими доказами не доведено правомірності та законності позовних вимог, так само як і фактів порушення власних прав та інтересів відповідачем у справі.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, з покладенням судового збору на позивача в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

На підставі викладеного, керуючись статтями 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 240-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Судовий збір покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 06.06.2022.

Суддя І.В. Приходько