РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

21.02.2022Справа № 910/16172/21
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді - Приходько І.В.,

при секретарі судового засідання - Жалобі С.Р.,

розглянувши у судовому засіданні матеріали

позовної заяви ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ЛНЗ"

до відповідача ДЕРЖАВНОГО ПІДПРИЄМСТВА "ЦЕНТР СЕРТИФІКАЦІЇ ТА ЕКСПЕРТИЗИ НАСІННЯ І САДИВНОГО МАТЕРІАЛУ"

про стягнення 649 487,81 грн.,

за участю представників:

від позивача: не з`явились,

від відповідача: не з`явились.

ВСТАНОВИВ:

ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ЛНЗ" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до ДЕРЖАВНОГО ПІДПРИЄМСТВА "ЦЕНТР СЕРТИФІКАЦІЇ ТА ЕКСПЕРТИЗИ НАСІННЯ І САДИВНОГО МАТЕРІАЛУ" про стягнення 649 487,81 грн., з яких: 180 609,92 грн. - пеня, 467 877,89 грн. - проценти річних за договором поставки №Д-ТО-19-01039 від 04.03.2019.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.10.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, судове засідання у справі призначено на 08.11.2021.

21.10.2021 через відділ автоматизованого документообігу суду представник ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ЛНЗ" подав клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції.

21.10.2021 через відділ автоматизованого документообігу суду представник ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ЛНЗ" подав клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

01.11.2021 через відділ автоматизованого документообігу суду представник ДЕРЖАВНОГО ПІДПРИЄМСТВА "ЦЕНТР СЕРТИФІКАЦІЇ ТА ЕКСПЕРТИЗИ НАСІННЯ І САДИВНОГО МАТЕРІАЛУ" подав клопотання про ознайомлення з матеріалами справи.

02.11.2021 через електронний суд представник ДЕРЖАВНОГО ПІДПРИЄМСТВА "ЦЕНТР СЕРТИФІКАЦІЇ ТА ЕКСПЕРТИЗИ НАСІННЯ І САДИВНОГО МАТЕРІАЛУ" подав відзив на позовну заяву.

Судове засідання, призначене на 08.11.2021, не відбулося у зв`язку із перебуванням судді Приходько І.В. на лікарняному.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.11.2021 призначено судове засідання на 29.11.2021.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.11.2021 відкладено розгляд справи на 26.01.2022.

14.12.2021 до Господарського суду міста Києва від ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ЛНЗ" надійшла заява, в якій представник просить суд провести судове засідання у справі №910/16172/21, призначене на 26.01.2022, в режимі відеоконференції за допомогою програми EasyCon.

04.01.2022 до Господарського суду міста Києва від ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ЛНЗ" надійшла заява, в якій представник просить суд провести судове засідання у справі №910/16172/21, призначене на 26.01.2022, в режимі відеоконференції за допомогою програми EasyCon.

04.01.2022 до Господарського суду міста Києва від ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ЛНЗ" надійшла заява про внесення даних про учасника справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.01.2022 у задоволенні заяв представника ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ЛНЗ" про здійснення судового провадження призначеного на 26.01.2022 по справі №910/16172/21 у режимі відеоконференції за допомогою програми EasyCon відмовлено.

26.01.2022 до Господарського суду міста Києва від ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ЛНЗ" надійшло клопотання про проведення судового засідання за відсутності представника.

У судове засідання 26.01.2022 представники позивача та відповідача не з`явилися.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.01.2022 відкладено розгляд справи на 21.02.2022.

14.02.2022 до Господарського суду міста Києва від ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ЛНЗ" надійшла заява, в якій представник просить суд провести судове засідання у справі №910/16172/21, призначене на 21.02.2022, в режимі відеоконференції за допомогою програми EasyCon та зазначив, що у випадку відсутності технічної можливості та відмови у задоволенні вказаного клопотання, просив здійснити розгляд справи без участі представника позивача за наявними у справі матеріалами.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.02.2022 у задоволенні заяви представника ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ЛНЗ" про здійснення судового провадження призначеного на 21.02.2022 по справі №910/16172/21 у режимі відеоконференції за допомогою програми EasyCon відмовлено.

Представник позивача у судове засідання 21.02.2022 не з`явився, при цьому у клопотанні від 14.02.2022 зазначив, що у випадку відсутності технічної можливості та відмови у задоволенні клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції за допомогою програми EasyCon, просив здійснити розгляд справи без участі представника позивача за наявними у справі матеріалами.

Представник відповідача у судове засідання 21.02.2022 не з`явився.

Ухвала Господарського суду міста Києва від 26.01.2022 була надіслана рекомендованим листом з повідомленнями про вручення поштового відправлення №690 на юридичну адресу місцезнаходження відповідача, яка зазначена в позовній заяві та відповідає відомостям, внесеним до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: Україна, 03038, місто Київ, вул.Ямська, будинок 32.

Поштове відправлення, що було направлене на вказану адресу, повернулося на адресу суду без вручення з відміткою: «Адресат відсутній за вказаною адресою».

В свою чергу, процесуальним правом на подання відзиву відповідач скористався. Повноваженого представника у судове засідання не направив.

За приписами п. 5 ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України, днем вручення судового рішення є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відтак, день проставлення у поштовому повідомленні відповідної відмітки вважається днем вручення відповідачу ухвали суду в силу положень п. 5 ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України.

У даному випадку судом враховано, що за приписами частини 1 статті 9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 3 Закону України "Про доступ до судових рішень" для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі №361/8331/18 виходив з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Частиною першою статті 202 ГПК України визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

04.03.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ЛНЗ" (постачальник за договором) та Державним підприємством "Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу" (покупець за договором) укладено договір поставки №Д-ТО-19-01039 (далі - договір), відповідно до умов якого постачальник зобов`язується в порядку та на умовах визначених цим договором передати у власність покупця товар, а покупець зобов`язується в порядку та на умовах визначених цим договором прийняти та оплатити товар (п.2.1 договору).

Відповідно до пунктів 2.2., 2.3., 2.6. договору сторони домовились, що товар поставляється партіями. Найменування, асортимент, ціна та кількість товару в кожній партії визначаються сторонами в окремих специфікаціях до цього договору, що є його невід`ємними частинами.

На кожну окрему партію товару сторони складають окрему специфікацію.

Загальна кількість товару по договору визначається на підставі всіх первинних документів, складених протягом терміну дії договору.

Згідно з пунктами 3.1., 3.2., 3.4. договору ціна товару визначається у специфікаціях.

Загальна вартість товару, що поставляється по цьому договору (сума договору), визначається на підставі всіх специфікацій до цього договору, складених протягом терміну його дії.

Ціна товару виражається в національній валюті України - гривні.

На виконання умов договору позивач поставив, а відповідач прийняв товар у асортименті та кількості, відповідно до специфікацій до договору.

За умовами специфікацій до договору сторонами було визначено строки оплати - остаточний розрахунок за отриманий товар мав відбутись до 30.10.2019.

У зв`язку з порушенням боржником (відповідачем) умов договору в частині здійснення розрахунків, позивач звернувся до Господарського суду міста Києва із позовом, в якому просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованості за отриманий товар у розмірі 1 415 599, 67 грн., 241 016, 60 грн. пені та 504 429, 49 грн. 36% річних.

Даний спір розглядався Господарським судом міста Києва у межах справи №910/17051/20.

Так, рішенням Господарського суду міста Києва від 18.03.2021 по справі №910/17051/20 (суддя Плотницька Н.Б.) позов задоволено частково, стягнуто з Державного підприємства "Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛНЗ" 1 415 599,67 грн. основного боргу, 241 016, 60 грн. пені та витрати по сплаті судового збору у розмірі 24 849,24 грн., в іншій частині заявлених позовних вимог про стягнення 504 429,49 грн. 36 % річних відмовлено.

У даному випадку господарський суд виходить з того, що принцип юридичної визначеності є одним з основних елементів верховенства права, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (див. рішення Суду у справах Христов проти України, no. 24465/04, від 19.02.2009, Пономарьов проти України, no. 3236/03, від 03.04.2008).

Даний принцип тісно пов`язаний з приписами ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Отже, оскільки на момент розгляду даної справи набрало законної сили судове рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/17051/20 від 18.03.2021, обставини, які були встановлені під час розгляду справи №910/17051/20 не підлягають доказуванню в межах даної справи.

Як зазначає позивач, наразі у Шевченківському ВДВС у м.Києві ЦМУМЮ (м. Київ) перебуває виконавче провадження №66136272 про стягнення заборгованості. Разом з цим, жодних грошових коштів у рахунок погашення боргу позивачеві станом на дату подачі позову не надходило. На підтвердження зазначеного позивачем додано копію листа ШЕВЧЕНКІВСЬКОГО ВІДДІЛУ ДЕРЖАВНОЇ ВИКОНАВЧОЇ СЛУЖБИ У МІСТІ КИЄВІ ЦЕНТРАЛЬНОГО МІЖРЕГІОНАЛЬНОГО УПРАВЛІННЯ МІНІСТЕРСТВА ЮСТИЦІЇ (М. КИЇВ) від 30.11.2021 №66136272/34.

Порушенням зобов`язання, відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Пункт 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначає що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Рішенням Господарського суду міста Києва у справі №910/17051/20 підтверджено, що відповідач, в порушення умов договору, у визначені строки оплату за поставлений товар не провів, а отже є таким, що прострочив виконання зобов`язання.

Таким чином, позивач вказує, що станом на дату подачі позову розмір заборгованості відповідача за отриманий товар становить 1 415 599, 67 грн. Крім цього, позивач нараховує пеню за порушення грошового зобов`язання у розмірі 180 609,92 грн. та 36% річних у розмір 467 877,89 грн. за період з 28.10.2020 по 29.09.2021.

Відповідно до пункту 9.3. договору у випадку порушення однією із сторін строків виконання грошових зобов`язань по цьому договору на строк понад 10 (десять) календарних днів, сторона, яка допустила порушення, зобов`язана сплатити іншій стороні пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє на момент порушення, нараховану на суму порушеного зобов`язання за кожний день порушення.

Пунктом 9.4. договору визначено, що якщо товар проданий постачальником покупцю в кредит, то в разі порушення покупцем строку оплати товару, покупець зобов`язується сплатити постачальнику проценти за користування грошовими коштами в розмірі 36 % річних, нарахованих на ціну товару, строк оплати якого порушено, за кожний день порушення.

У пункті 9.5. договору зазначено, що строк нарахування штрафних санкцій (пені, неустойки тощо) за договором не обмежується строком, встановленим ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України чи іншими нормами нормативно-правових актів і за згодою сторін санкції нараховуються за весь період порушення до моменту повного виконання відповідного зобов`язання.

Договір набирає чинності з моменту його укладення сторонами, дата якого зазначена в преамбулі договору (04.03.2019), та діє до 31.12.2019, а в частині невиконаних зобов`язань, які винили протягом дії цього договору, до повного їх виконання сторонами (пункт 12.1. договору).

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач у відзиві зазначив, що дія договору закінчилася 31.12.2019. З огляду на зазначене, за доводами відповідача, починаючи з 01.01.2020 договірне зобов`язання зі сплати пені припинило своє існування повністю. Разом з цим, відповідач зазначає, що 36% річних фактично є пенею, посилаючись на рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/17051/20 від 18.03.2021 та вказує, що можливість нарахування відсотків припинилась 31.12.2019 в момент припинення дії договору.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1 статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з ч. 2 цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (ч. 1 статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (ч. 3 цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (ч. 4 статті 631 ЦК України).

Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.

Поняття строку виконання зобов`язання і терміну виконання зобов`язання охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Поняття строк договору, строк виконання зобов`язання та термін виконання зобов`язання згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

Як вказувалось вище, сторони договору погодили у п. 12.1. останнього, що цей договір набирає чинності з моменту його укладення сторонами, дата якого зазначена в преамбулі договору (04.03.2019), та діє до 31.12.2019, а в частині невиконаних зобов`язань, які винили протягом дії цього договору, до повного їх виконання сторонами.

Таким чином, зобов`язання, яке існувало на момент дії договору, однак, залишилось невиконаним, підлягає виконанню, незалежно від того, що термін дії договору закінчився.

Аналогічну правову позицію викладено також у постанові Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі №905/2187/13 та Верховного Суду від 13.02.2018 у справі №910/123/17 та від 04.05.2018 у справі №927/333/17.

Тобто, сам факт закінчення строку дії двостороннього правочину, виконання якого здійснено тільки однією стороною, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін цього правочину та не звільняє другу сторону такого правочину від відповідальності за невиконання нею свого обов`язку (така правова позиція Верховного Суду України викладена у постанові від 21.12.2016 у справі № 905/2187/13, а також у постановах Верховного Суду від 19.05.2020 у справі №910/9167/19; від 09.04.2020 у справі №910/4962/18, від 13.02.2018 у справі №910/123/17 та від 04.05.2018 року у справі №927/333/17, де в своїх висновках Верховний Суд зазначив, що поряд з належним виконанням, законодавство передбачає й інші підстави припинення зобов`язань (прощення боргу, неможливість виконання, припинення за домовленістю, передання відступного, зарахування). Однак, чинне законодавство не передбачає таку підставу припинення зобов`язання як закінчення строку дії договору. Отже, на думку Верховного Суду зобов`язання, невиконане належним чином, продовжує існувати, незважаючи на закінчення строку дії договору).

Згідно зі статтями 610, 611 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Положеннями статті 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 610 та ч. 1 статті 612 ЦК України).

Згідно зі статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналіз положень вказаних статей дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення.

Відповідно до ч. 1 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання (ч. 3 статті 549 ЦК України).

Як вказувалось вище, пунктом 9.5. договору сторони погодили, що строк нарахування штрафних санкцій (пені, неустойки тощо) за договором не обмежується строком, встановленим ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України чи іншими нормами нормативно-правових актів і за згодою сторін санкції нараховуються за весь період порушення до моменту повного виконання відповідного зобов`язання.

Відповідно до пункту 9.3. договору у випадку порушення однією із сторін строків виконання грошових зобов`язань по цьому договору на строк понад 10 (десять) календарних днів, сторона, яка допустила порушення, зобов`язана сплатити іншій стороні пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє на момент порушення, нараховану на суму порушеного зобов`язання за кожний день порушення.

З урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку, що навіть після закінчення дії договору, невиконані стороною зобов`язання за ним залишаються чинними для такої сторони-боржника, і вказана обставина не звільняє останнього від виконання обов`язку протягом того часу, коли існує відповідне зобов`язання.

Таким чином, доводи відповідача, викладені у відзиві, суперечать встановленим судом обставинам, оскільки по-перше, положеннями договору сторони погодили, що він діє у будь-якому випадку до повного виконання сторонами зобов`язань за цим договором, позаяк і несе відповідальність за їх порушення, по-друге, закінчення строку дії договору не припиняє зобов`язань за ним.

Здійснивши перевірку заявленої до стягнення з відповідача суми пені у розмірі 180 609,92 грн., суд дійшов висновку, що розрахунок останньої є обґрунтованим, арифметично вірним та таким, що не суперечить нормам чинного законодавства, у зв`язку з чим вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

У зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання позивач також просить стягнути з відповідача 36% річних у розмірі 467 877,89 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як було встановлено вище, пунктом 9.4. договору визначено, що якщо товар проданий постачальником покупцю в кредит, то в разі порушення покупцем строку оплати товару, покупець зобов`язується сплатити постачальнику проценти за користування грошовими коштами в розмірі 36 % річних, нарахованих на ціну товару, строк оплати якого порушено, за кожний день порушення.

Відповідно до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Частина друга статті 536 цього Кодексу - розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до частини третьої статті 693 ЦК України, на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати.

Частиною другою статті 625 ЦК України конкретизовано визначений статтями 536 та 693 цього Кодексу обов`язок покупця сплачувати встановлений договором або законом розмір процентів за незаконне користування чужими грошовими коштами з визначенням додаткового зобов`язання боржника на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції, а також трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на таке обмеження законодавця щодо розміру трьох процентів річних, суд вказує, що частиною другою статті 625 ЦК України передбачено можливість визначення розміру процентів саме у річних, а не будь-яким іншим способом, передбаченим договором, та обмеження свободи сторін в укладенні договору на предмет визначення іншої методики нарахування процентів за незаконне користування чужими грошовими коштами згідно із статтями 693, 536, 625 ЦК України.

Таким чином, згідно з визначенням поняття неустойки, що передбачено статтею 549 ЦК України, грошовою сумою, яку боржник повинен передати кредитору у разі порушення зобов`язання, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання, є пеня.

Отже, проценти за користування чужими грошовими коштами, які за умовами пункту 9.4. укладеного між сторонами у справі договору поставки нараховуються за кожен день прострочення виконання зобов`язання, за своєю правовою природою, ураховуючи спосіб їх обчислення за кожен день прострочення, підпадають під визначення пені.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05.06.2020 у справі № 922/3578/18, а також вже була застосованою у спорі між цими ж сторонами у справі №910/17051/20, обставини та факти по якій мають преюдиційне значення у справі №910/16172/21 в порядку ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

З огляду на зазначене, суд вважає, що визначені сторонами у пункті 9.4. договору проценти, з урахуванням положень статті 549 ЦК України, є пенею.

Відтак, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог в частині стягнення з відповідача 467 877,89 грн. 36% річних, яка фактично є пенею, оскільки позивачем поряд із цим було заявлено до стягнення 180 609,92 грн. пені на підставі пункту 9.3. договору, що було задоволено судом.

Суд зазначає, що стягнення пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ на підставі пунктів 9.3. та 9.4., а саме за порушення строків виконання грошових зобов`язань на строк понад 10 днів (пункт 9.3.) та за порушення покупцем строку оплати товару, проданого в кредит (пункт 9.4.), призведе до подвійного стягнення пені, що, на думку суду, є не припустимим та призведе до надмірного тягаря для відповідача, оскільки фактично є одним видом відповідальності за одне й те саме правопорушення.

З огляду на вищенаведене, вимоги позивача про стягнення з відповідача 180 609,92 грн. пені визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі за розрахунком позивача, вимоги позивача про стягнення з відповідача 467 877,89 грн. 36 % річних визнаються судом не обґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вищезазначене в сукупності, зважаючи на встановлені судом фактичні обставини, господарський суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача пеню у розмірі 180 609,92 грн.

В іншій частині позов не підлягає задоволенню, враховуючи встановлені у даному рішенні обставини.

Судовий збір покладається на відповідача пропорційно задоволеним вимогам в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України

На підставі викладеного, керуючись статтями 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 240-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з ДЕРЖАВНОГО ПІДПРИЄМСТВА "ЦЕНТР СЕРТИФІКАЦІЇ ТА ЕКСПЕРТИЗИ НАСІННЯ І САДИВНОГО МАТЕРІАЛУ" (Україна, 03038, місто Київ, вул. Ямська, будинок 32; ідентифікаційний код: 37884028) на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ЛНЗ" (Україна, 20635, Черкаська обл., Шполянський р-н, село Лебедин(з), вул. Заводська, будинок 17; ідентифікаційний код: 30709487) пеню у розмірі 180 609,92 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 709,15 грн.

3. В іншій частині у задоволенні позовних вимог - відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 23.05.2022.

Суддя І.В. Приходько