ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.06.2022 року м. Дніпро Справа № 904/6407/21

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Кощеєва І.М. ( доповідач ),

суддів: Орєшкіної Е.В., Іванова О.Г.

секретар судового засідання: Радіновський Р.Л.

за участю представників:

від позивача: Лопатнікова А.В.

від відповідача: Кузьменко В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні

в режимі відеоконференції апеляційну скаргу

Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк"

на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 21.09.2021 р.

( суддя Ніколенко М.О.; м. Дніпро, повне рішення складено 01.10.2021 р. )

у справі

за позовом

Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк",

м. Київ

до

Товариства з обмеженою відповідальністю "Алонза",

м. Дніпро

про стягнення суми основної заборгованості у розмірі 4 494 850,19 грн.,

інфляційної складової у розмірі 53340,39 грн., 3% річних у розмірі 33988,46 грн.

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог.

Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Алонза" про стягнення суми основної заборгованості у розмірі 4 494 850,19 грн., інфляційної складової у розмірі 53 340,39 грн., 3% річних у розмірі 33 988,46 грн..

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що за період користування об`єктом оренди з 01.07.2018 р. по 30.09.2018 р. було нараховано Відповідачу орендну плату у загальному розмірі 4 494 850,19 грн.. Орендарем було сплачено орендну плату за спірний період ( 06.07.2018 р. сплачено 1 501 264,15 грн. за липень 2018, 01.08.2018 р. сплачено 1 493 992,37 грн. за серпень 2018, 06.09.2018 р. сплачено 1 499 593,67 грн. за вересень 2018 р.), але Позивач оплати Відповідача зарахував у рахунок погашення заборгованості, що утворилась за попередні періоди.

Відповідач наполягає на відсутності предмета спору на суму 4 200 000,00 грн. внаслідок сплати ним орендної плати у вказаному розмірі за вказаний період. Разом з тим, надана Позивачем виписка за рахунком № 9098 не є первинним документом, оскільки не містить обов`язкових реквізитів. Також Відповідач зауважив, що Позивачем не передано в оренду цілісний майновий комплекс торгівельно-розважального центру у повному обсязі. Замість обумовлених 32 408,7 кв. м. Позивачем було передано за актом приймання-передачі від 01.04.2016 р. лише 27 831,55 м.кв., тобто на 14% менше, ніж обумовлено договором.

2. Короткий зміст оскаржуваного судового рішення у справі.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 21.09.2021 р. у справі № 904/6407/21 відмовлено у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Алонза" про стягнення суми основної заборгованості у розмірі 4 494 850,19 грн., інфляційної складової у розмірі 53 340,39 грн., 3% річних у розмірі 33 988,46 грн..

В основу оскаржуваного рішення покладено висновок місцевого господарського суду про відсутність передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог, оскільки Відповідач виконав свої зобов`язання зі сплати орендної плати за договором оренди нерухомого майна № 4 від 31.03.2016 р. за період з 01.07.2018 р. по 30.09.2018 р. у встановлені строки у повному обсязі. А отже, станом на момент звернення Позивача до суду з цим позовом, Відповідачем його права у частині предмета спору порушені не були. Як наслідок, відсутні і встановлені законом підстави для нарахування відповідачу інфляційної складової та 3% річних.

При цьому, суд першої інстанції зазначив про відсутність підстав у Позивача для зарахування сплачених Відповідачем коштів у рахунок погашення заборгованості за інші періоди, аніж визначені в призначенні платежу.

3. Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погодившись з рішенням місцевого господарського суду, АТ КБ "Приватбанк" звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 21.09.2021 р. у справі № 904/6407/21 та ухвалити нове рішення, яким стягнути на користь АТ КБ "Приватбанк" з Товариства з обмеженою відповідальністю "Алонза" за договором оренди нерухомого майна № 4 від 31.03.2016 р. заборгованість з орендної плати за липень-вересень 2018 року у розмірі 4 494 850,19 грн., інфляційних втрат у розмірі 53 340,39 грн., 3% річних у розмірі 33 988,46 грн.

4. Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, Скаржник вважає, що орендна плата підлягала сплаті в повному обсязі, оскільки Сторонами було підписано акт приймання-передачі а це означає, що Орендодавець вважається таким, що виконав своє зобов`язання з передачі Нерухомого майна у користування Орендареві та набув право нараховувати визначені Договором платежі ( згідно п. 3.7. Договору Оренди ), крім того, неможливо визначити розмір плати, пропорційно зменшуючи його відповідно до фактично переданої площі, оскільки договором не визначено вартість орендної плати з розрахунку за 1 кв.м..

Водночас, на думку Скаржника, судом нераціонально було витрачено час підготовчого провадження, не досліджено документи та не ставилися Позивачу питання по документам, які викликали сумнів суду. При цьому, як вбачається з рішення, суд неналежним чином дослідив докази, які містилися в матеріалах справи та не врахував їх при винесенні рішення.

При цьому Скаржник зазначає, що за загальним правилом доказом підтвердження здійснення господарської операції є саме первинні документи бухгалтерського обліку. Доказом підтвердження проведення розрахунків між юридичними особами у їх господарській діяльності, зокрема проведення оплати товару у певній господарській операції, є розрахункові документи, що відповідають встановленим законом вимогам. Банківські виписки з особових рахунків клієнтів банку є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку особи (клієнта банку), вміщують записи про операції, здійснені «протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Крім того банківська виписка з особового рахунку особи, яка є учасником спірної господарської операції, є не лише доказом здійснення оплати, а підтверджує також факт проведення такої операції банком, тобто є доказом дійсності цієї операції.

Скаржник наголошує на тому, що суд першої інстанції залишив поза увагою те, що Позивачем був наданий до позову доказ здійснення розрахунків між контрагентами, а саме виписка за рахунком 9098, з якої можливо було встановити, що Відповідачем не було здійснено погашення заборгованості за договором оренди за період з липня 2018 по вересень 2018 року.

Скаржник вважає, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку, що в призначенні платежу Відповідачем чітко вказувались періоди, за які здійснюються такі оплати. Відповідачем, навпаки, не було зазначено в призначенні платежу періодів, за які здійснюється оплата, що видно з наданої до суду першої інстанції виписки по рахунку.

Скаржник зазначає, що можливість застосування положень ст. 534 ЦК України безпосередньо залежить від змісту реквізиту "призначення платежу" платіжного доручення, згідно з яким боржник здійснював платіж кредиторові на виконання грршового зобов`язання. Оскільки Відповідач не зазначав в платіжних документах реквізиту призначення платежу, то Позивачем було правомірно здійснено зарахування коштів в рахунок погашення боргу за попередні періоди у відповідності до ст. 534 ЦК.

До апеляційної скарги, Скаржником були додані додаткові докази: копії рахунків, уточнююча виписка з меморіальними ордерами та платіжними дорученням.

У письмових поясненнях до апеляційної скарги, в обгрунтовання надання суду апеляційної інстанції вказаних додаткових доказів Скаржник зазначає, що тільки після ознайомлення із рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 21.09.2021 р., Позивач довідався про необхідність додаткового роз`яснення та доведення заявлених позовних вимог перед судом, для чого долучив разом із апеляційною скаргою на рішення уточнюючу виписку із меморіальними ордерами та платіжними дорученнями.

У додаткових письмових поясненнях до апеляційної скарги, Скаржник також додав додаткові докази: платіжні доручення № 832 від 30.06.2016 р., № 8 від 26.08.2016 р., № 9 від 26.08.2016 р., та просив суд поновити АТ КБ ПриватБанк строк на подання вказаних доказів. В обгрунтування необхідності долучення цих доказів, Скаржник посилається на те, що надані платіжні доручення спростовують висновок Центрального апеляційного господарського суду в постанові від 19.01.2022 р. у справі № 904/5429/18 та, як наслідок, засвідчують невірність першої складової розрахунків апеляційного суду у справі № 904/5429/18 і неможливість його використання для вирішення справи № 904/6407/21.

Крім того, Скаржник зазначає, що посилання ТОВ Алонза на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 19.01.2021 р. у справі № 904/5429/18 та преюди ційність її обставин суперечить запереченням та позиції Відповідача у справі № 904/6407/21.

Скаржник також вказує на те, що 22.04.2022 р. у справі № 904/5429/18 Касаційним господарським судом відкрито провадження за скаргою АТ КБ ПриватБанк на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 19.01.2022 р., задоволено клопотання АТ КБ ПриватБанк та зупинено дію постанови Центрального апеляційного господарського суду від 19.01.2022 до закінчення її перегляду в касаційному провадженні. Таким чином, фактично постанова Центрального апеляційного господарського суду від 19.01.2022 р., на яку посилається ТОВ Алонза, на сьогодні не діє, що унеможливлює її застосування апеляційним судом.

5. Узагальнений виклад позиції інших учасників справи.

Від Товариства з обмеженою відповідальністю "Алонза" надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому Товариство не погоджується з доводами апеляційної скарги, вважає її безпідставною і необґрунтованою.

Зокрема, Товариство посилається на те, що Позивачем не надано належних та допустимих доказів наявності заборгованості, що заявляється до стягнення. Так, до позовної заяви АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на підтвердження господарських операцій за договором оренди № 4 від 31.03.2016 р. додає лише виписку за рахунком № 9098. В той же час, вказаний документ не можна вважати первинним, оскільки він не містить наступних обов`язкових реквізитів: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ дата складання посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Крім того, у відзиві Товариство посилається на те, що до апеляційної скарги Позивачем додано копії рахунків, уточнююча виписка з меморіальними ордерами та платіжними дорученнями до неї. В той же час, вказані документи не подавались як докази при розгляду справі у суді першої інстанції, а при поданні їх разом з апеляційної скаргою, при цьому АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не ставить питання про поновлення строку для їх подання.

Товариство також вказує на те, що Позивачем не здійснено передання в оренду цілісного майнового комплексу торгівельно-розважального центру, а саме, не у повному обсязі передано в оренду Відповідачу нерухоме майно. Замість обумовлених 32 408,7 кв.м. було передано по акту приймання передачі від 01.04.2016 р. лише 27 831,55 кв.м., тобто на 14 % менше ніж обумовлено договором. При цьому, АТ КБ «Приватбанк» не заперечує даного факту. Розмір орендної плати встановлено сторонами у Договірній ціні договору від 01.10.2016 р. за всю площу цілісного майнового комплексу торгівельно-розважального комплексу. Отже, станом на серпень-вересень 2018 p. ТОВ «АЛОНЗА» фактично користувався нерухомим майном площею 27 109,95 кв.м., замість передбачених п. 1.1. Договору оренди 32 408,70 кв.м., та мав право перераховувати розмір орендної плати пропорційно тій площі, що фактично знаходиться в користуванні ТОВ «АЛОНЗА» за весь період дії Договору.

Відтак, на думку Відповідача, АТ КБ «Приватбанк» мав право нараховувати ТОВ «АЛОНЗА» орендну плату тільки за орендовану площу, згідно акту приймання-передачі від 01.04.2016 р., що становить 27 831,55 кв.м. в приміщенні цілісного майнового комплексу торгівельно-розважального центру, розташованого за адресою: м. Дніпро, вул. Боброва, 1, відповідно до договору оренди нерухомого майна № 4 від 31.03.2016 р.. При цьому, нарахування АТ КБ «ПРИВАТБАНК» орендної плати на 100% площі приміщенні цілісного майнового комплексу торгівельно-розважального центру, що становить 32 408,7 кв.м. є незаконним та безпідставним. У відповідності до ст. 286 ГК України Орендар має право вимагати зменшення розміру орендної плати, якщо через обставини, за які він не відповідає, змінилися передбачені договором умови господарювання або істотно погіршився стан об`єкта оренди.

ТОВ "Алонза" не погоджується з підставами і розміром позовних вимог, що безпідставно заявляються АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у повному обсязі, адже сума орендного платежу була нарахована за площу 32 408,7 кв.м., що суперечить дійсній зайнятій площі, яка становить 27 831,55 кв.м. Таким чином, Відповідач повинен був сплатити Позивачу: за липень 2018 року 1 289 157,396 грн.; за серпень 2018 року 1 283 034,46 грн.; за вересень 2018 року 1 287 765,82 грн. Так, Відповідачем було сплачено: 16.07.2018 р. 700 000,00 грн., 30.07.2018 р. 400 000,00 грн., 23.08.2018 р. 1 000 000,00 грн., 28.08.2018 р. 400 000,00 грн., 17.09.2018 р. 700 000,00 грн., 27.09.2018 р. - 700 000,00 грн. Тобто, на сьогоднішній день відсутній предмет спору щодо стягнення орендної плати.

Крім того, Товариство зазначає про те, що в позові АТ КБ «ПРИВАТБАНК» підтверджує сплату орендної плати протягом спірного періоду, однак зазначає про направлення грошових коштів на погашення простроченої заборгованості. В той же час, вказані аргументи та дії банку є протиправними. Умовами договору теж не передбачено права Орендодавця змінювати порядок зарахування коштів, перерахованих з призначенням платежу. Відповідно, відсутні підстави для зарахування сплачених відповідачем коштів у рахунок погашення заборгованості за інші періоди.

Відповідач також вказує на те, що додані Скаржником до апеляційної скарги документи не подавались як докази при розгляду справі у суді першої інстанції, а при поданні їх разом з апеляційної скаргою, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не ставить питання про поновлення строку для їх подання.

Також, від Відповідача надійшло клопотання про врахування при розгляді апеляційної скарги постанови Центрального апеляційного господарського суду від 19.01.2021 р. у справі № 904/5429/18 та зазначає про преюдиційність встановлених в ній обставин для вирішення справи № 904/6407/21.

6. Рух справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 01.11.2021 р. для розгляду справи визначена колегія суддів у складі: головуючого судді - Подобєда І.М. (доповідач), суддів Кощеєва І.М., Орєшкіної Е.В..

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 08.11.2021 р. (головуючий суддя Подобєд І.М. ) апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 21.09.2021 р. у справі № 904/6407/21 залишено без руху, надано апелянту строк для усунення недоліків.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 22.11.2021 р., колегією суддів у складі: головуючий суддя - Подобєд І.М. (доповідач), судді Кощеєв І.М., Орєшкіна Е.В., поновлено Акціонерному товариству комерційний банк "Приватбанк" пропущений строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 21.09.2021 р. у справі № 904/6407/21; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 21.09.2021 р. у справі № 904/6407/21. Розгляд справи призначено в судовому засіданні на 11.01.2022 р..

За розпорядженням керівника апарату суду № 37/22 від 10.01.2022р., у зв`язку з перебуванням у відпустці судді Кощеєва І.М., відповідно до пункту 2.4.6. Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Центральному апеляційному господарському суді, затверджених рішенням, оформленим протоколом зборів суддів Центрального апеляційного господарського суду № 2 від 08.10.2018 р. зі змінами, проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями, за результатами якого для розгляду справи № 904/6407/21 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Подобєд І.М. (доповідач), судді - Чус О.В., Орєшкіна Е.В.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 11.01.2022 р., колегію суддів у складі: головуючий суддя - Подобєд І.М. (доповідач), судді - Чус О.В., Орєшкіна Е.В., апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 21.09.2021 р. у справі № 904/6407/21 прийнято до свого провадження.

В судовому засіданні 11.01.2022 р. по справі оголошено перерву у судовому засіданні на 25.01.2022 р..

20.01.2022 р. до суду від Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, в якій заявник просить забезпечити проведення судового засідання за участю представника АТ КБ "ПриватБанк" адвоката Лопатнікової А.В. по справі № 904/6407/21, що призначене на 25.01.2022 р., у режимі відеоконференції з використанням онлайн сервісу відеозв`язку "EASYCON".

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 20.01.2022 р., розгляд справи призначено у судовому засіданні на 25.01.2022 р. в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду із забезпеченням її проведення для представника АТ КБ "Приватбанк" адвоката Лопатнікової А.В. з використанням власних технічних засобів в системі відеоконференцзв`язку "EasyCon".

25.01.2022 р. судове засідання не відбулося, у зв`язку з перебуванням у відпустці судді - члена колегії Чус О.В. визначеного протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.01.2022 р..

За розпорядженнями керівника апарату суду від 27.01.2022 р., для призначення розгляду справи в судовому засіданні, проведено повторний автоматизований розподіл судової справи, за результатами якого визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Подобєд І.М. (доповідач), судді - Кощеєв І.М., Орєшкіна Е.В.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 27.01.2022 р., розгляд справи призначено в судовому засіданні на 01.03.2022 р. та вирішено провести в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду із забезпеченням її проведення для представника Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" адвоката Лопатнікової Аліни Вадимівни з використанням власних технічних засобів в системі відеоконференцзв`язку "EasyCon" (https://vkz.court.gov.ua/).

14.03.2022 р., у зв`язку зі припиненням повноважень судді Подобєда І.М., відповідно до ст. 123 Закону України Про судоустрій та статус суддів по справі № 904/6407/21 визначена колегія суддів у складі: головуючий суддя Кощеєв І.М., судді Орєшкіна Е.В., Іванов О.Г..

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 17.03.2022 р., апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 21.09.2021 р. у справі № 904/6407/21 прийнято до свого провадження.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 20.04.2022 р. розгляд апеляційної скарги призначено в судове засідання на 02.06.2022 р..

Від Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" електронною поштою до суду надійшла заява про участь його представника у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, з використанням власних технічних засобів. Адреса електронної пошти, що буде використана заявником для входу до системи "EasyCon".

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 12.05.2022 р., судове засідання у справі № 904/6407/21, призначене на 02.06.2022 р., вирішено провести з Акціонерним товариством комерційним банком "Приватбанк", в приміщенні Центрального апеляційного господарського суду ( зал судового засідання № 511 ) в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів в системі відеокоференцзв`язку "EasyCon".

У судовому засіданні 02.06.2022 р., проведеному в режимі відеоконференції, була оголошена вступна та резолютивна частини постанови Центрального апеляційного господарського суду.

7. Встановлені судом обставини справи.

Між Товариством з обмеженою відповідальністю "Місія-1" ( Орендодавець ) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Алонза" ( Орендар ) було укладено Договір оренди нерухомого майна № 4 від 31.03.2016 р., відповідно до п. 1.1 якого Орендодавець зобов`язується передати Орендареві у тимчасове платне користування (оренду) нерухоме майно, яким є цілісний майновий комплекс торгівельно-розважальний центр літ. А-5 з надбудовами літ. А1-1, А2-1, А3-1, А4-1 та підвалом літ. під. А-5 загальною площею 32 408,7 кв.м.; в`їзди у паркінг літ. а1, а2; сходи літ. а4, ґанки літ. а6, а7, а8, а10; ґанок з козирком літ. а9; вхід на І поверх літ. а11-1; навіс літ. Б (надалі нерухоме майно).

Згідно з п. 1.2 договору, вказане у п. 1.1 договору нерухоме майно, яке виступає його предметом передається Орендодавцем Орендарю в оренду на строк 35 місяців.

Відповідно до п. 3.2 договору, строк оренди починає обчислюватися з моменту набрання чинності договором.

П. 3.3 договору встановлено, що після закінчення строку оренди і за умови, що Орендар сумлінно виконує всі свої обов`язки за цим договором, оренда нерухомого майна може бути відновлена на новий строк відповідно до таких умов і положень, які можуть бути спільно узгоджені орендарем і орендодавцем.

Орендодавець передав Орендарю у тимчасове платне користування (оренду) нерухоме майно загальною площею 27 831,55 кв.м..

Відповідно до п. 4.12 договору, орендна плата сплачується Орендарем щомісячно до 10 числа відповідного (поточного) місяця строку оренди.

В подальшому, за додатковою угодою від 02.08.2016 р. до Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" перейшли права та обов`язки Орендодавця за договором оренди нерухомого майна № 4 від 31.03.2016 р..

За період користування об`єктом оренди з 01.07.2018 р. по 30.09.2018 р. Позивачем було нараховано відповідачу орендну плату у загальному розмірі 4 494 850,19 грн.

Як зазначено самим Позивачем у позові та підтверджується наданою ним випискою по рахунку, Орендарем було сплачено орендну плату за спірний період у повному обсязі ( 06.07.2018 р. сплачено 1 501 264,15 грн. за липень 2018, 01.08.2018 р. сплачено 1 493 992,37 грн. за серпень 2018, 06.09.2018 р. сплачено 1 499 593,67 грн. за вересень 2018).

Тобто, як вбачається із змісту позовної заяви, Відповідач виконав свої зобов`язання зі сплати орендної плати за договором оренди нерухомого майна № 4 від 31.03.2016 р. за період з 01.07.2018 р. по 30.09.2018 р. у встановлені строки і у повному обсязі, але оплати Відповідача були зараховані Позивачем у рахунок погашення заборгованості, що утворилась за попередні періоди, не зважаючи на призначення платежів.

Отже, предметом цього судового розгляду є вимоги Позивача про стягнення суми основної заборгованості за договором оренди нерухомого майна № 4 від 31.03.2016 р. у розмірі 4 494 850,19 грн., інфляційної складової у розмірі 53 340,39 грн., 3% річних у розмірі 33 988,46 грн.. При цьому, правомірність зарахування сплачених Відповідачем сум орендної плати у визначений період, у рахунок погашення заборгованості, що утворилась за попередні періоди, не зважаючи на призначення платежів, Позивач обгрунтовує посиланням на ст. 534 Цивільного кодексу України.

Оскаржуваним рішенням, суд першої інстанції, виходячи зі змісту позовної заяви, наданих доказів, з урахуванням приписів Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженою постановою Правління Національного Банку України № 22 від 21.01.2004 р., ст. 534 ЦК України, правової позиції Верховного Суду викладеної у постановах від 26.12.2019 р. у справі № 911/2630/19, від 18.04.2018 р. у справі № 904/12527/16, від 26.09.2019 р. у справі № 910/12934/18, від 17.04.2020 р. у справі № 905/2319/17, умов договору, дійшовши висновку про відсутність підстави для зарахування сплачених Відповідачем коштів у рахунок погашення заборгованості за інші періоди, аніж визначені в призначенні платежу, відмовив Позивачу у задоволені позову.

8. Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1). Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши доводи, наведені в апеляційній скарзі, доводи, наведені у запереченнях на апеляційну скаргу, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а рішення господарського суду залишити без змін, виходячи з наступного.

До апеляційної скарги, Скаржником були додані додаткові докази: копії рахунків, уточнююча виписка з меморіальними ордерами та платіжними дорученням.

За змістом частин 4 та 8 ст. 80 ГПК України, яка врегульовує загальний порядок подання доказів, якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу; докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що на залежали від неї.

Відповідно до частини 3 ст. 269 ГПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до висновку щодо застування статей 80, 269 ГПК України, викладеного Верховним Судом у постанові від 18.06.2020 р. у справі № 909/965/16, єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом ( у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого процесуальним законом порядку, це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасність вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких покладений на учасника справи ( у даному випадку Позивача ).

Отже, при поданні учасником справи доказів, які не були подані до суду першої інстанції, такий учасник справи повинен письмо обґрунтувати, в чому полягає винятковість випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції у встановлений строк, а також надати відповідні докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від особи, яка їх подає.

Наведені у письмових поясненнях до апеляційної скарги обгрунтовання надання суду апеляційної інстанції вказаних додаткових доказів ( Скаржник тільки після ознайомлення із рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 21.09.2021 р., довідався про необхідність додаткового роз`яснення та доведення заявлених позовних вимог перед судом ) не є тим винятковим випадком неподання зазначених доказів до суду першої інстанції у встановлений строк, а їх надання до суду першої інстанції залежали виключно від Позивача.

Таким чином, Скаржник не дотримався чітко встановленого процесуальним законодавством порядку подання додаткових доказів в суді апеляційної інстанції, а отже не вчинив відповідної процесуальної дії, що, як наслідок, виключає вчинення судом апеляційної інстанції процесуальних дій щодо долучення та надання оцінки додатковим доказам.

Отже, колегія суддів не приймає додані Скаржником до апеляційної скарги додаткові докази: копії рахунків, уточнююча виписка з меморіальними ордерами та платіжними дорученням.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції зазначає, що зміст апеляційної скарги та надання відповідних додаткових доказів, разом з апеляцією, фактично зводиться до намагання змінити Позивачем зміст позовних вимог, їх підстави, що є неприпустимим відповідно до приписів ГПК України.

Відтак, враховуючи нездійснення наразі Відповідачем сплати орендної плати за Договором оренди нерухомого майна № 4 від 31.03.2016 р. за період з 01.07.2018 р. по 30.09.2018 р. у встановлені строки Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" звернулось з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Алонза" про стягнення суми основної заборгованості у розмірі 4 494 850,19 грн., інфляційної складової у розмірі 53 340,39 грн., 3% річних у розмірі 33 988,46 грн..

Отже, сутність розглядуваного спору полягає у спонуканні Відповідача до сплати орендної плати за період з 01.07.2018 р. по 30.09.2018 р. у строки та розмірі, обумовлених в Договорі оренди нерухомого майна.

Беручи до уваги правову природу укладеного Договору оренди нерухомого майна № 4 від 31.03.2016 р., кореспондуючі права та обов`язки його сторін, оцінка правомірності заявлених вимог має здійснюватися судом з урахуванням приписів законодавства, які регламентують правовідносини з оренди (найму), які врегульовані положеннями глави 58 "Найм (оренда)" розділу III "Окремі види зобов`язань" книги п`ятої "Зобов`язальне право" ЦК України та статей 283- 291 ГК України.

Викладене зумовлює погодження із доводами місцевого суду щодо визначення норм матеріального права, у світлі яких має вирішуватися питання відносно розглядуваного спору.

Беручи до уваги встановлену ст. 204 ЦК України та не спростовану в межах цієї справи в порядку ст. 215 цього Кодексу презумпцію правомірності означеного договору, апеляційний суд вважає його належною у розумінні ст. ст. 11, 509 ЦК України та ст. ст. 173, 174 ГК України підставою для виникнення та існування обумовлених таким договором кореспондуючих прав і обов`язків сторін.

Як встановлено частиною першою ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язаний передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Частинами першою та шостою ст. 283 ГК України визначено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною першою ст. 762 ЦК України передбачено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Відповідно до частини першої ст. 286 ГК України орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності.

Правова природа плати за користування річчю (орендної плати) безпосередньо пов`язана із правомірним користуванням річчю протягом певного строку, і обов`язок здійснення такого платежу є істотною ознакою орендних правовідносин, що випливає зі змісту регулятивних норм статей 759, 762, 763 ЦК України, статей 283, 284, 286 ГК України.

Наразі, отримання коштів за користування орендованим майном є належним об`єктом судового захисту у розумінні ст. 5 ГПК України та ст. 15 ЦК України правом Позивача, примушення Відповідача до сплати яких - є належним способом судового захисту у разі наявності порушення такого зобов`язання з боку останнього.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України та ст. 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). При цьому, приписи ч. 7 ст. 193 ГК України та ст. 525 ЦК України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов`язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст. 629 ЦК України щодо обов`язковості договору для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 202 ГК України та ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняються виконанням, проведеним належним чином.

Враховуючи викладене, Відповідач не має правових підстав для ухилення від виконання обов`язку із здійснення своєчасної сплати орендних платежів за договором, що зумовлює право Позивача у разі несплати, або несвоєчасної сплати орендних платежів на нарахування у відповідності до ст. 625 ЦК України інфляційної складової та 3% річних на суму боргу.

Предметом апеляційного оскарження та, відповідно, апеляційного розгляду у цій справі є ухвалене судове рішення в частині відмови у стягненні основної заборгованості у розмірі 4 494 850,19 грн., інфляційної складової у розмірі 53 340,39 грн., 3% річних у розмірі 33 988,46 грн.., у зв`язку із тим, що станом на момент звернення Позивача до суду з цим позовом, Відповідачем його права у частині предмета спору порушені не були ( борг відсутній). Як наслідок, відсутні і встановлені законом підстави для нарахування відповідачу інфляційної складової та 3% річних.

Позивач ( Скаржник ) не погоджується з рішенням суду першої інстанції, та зазначає на наявності у Відповідача перед Орендодавцем заборгованості по сплаті орендної плати за Договором оренди нерухомого майна № 4 від 31.03.2016 р. за період з 01.07.2018 р. по 30.09.2018 р. у розмірі 4 494 850,19 грн..

Разом з тим, як встановлено матеріалами справи Позивач в позові, обгрунтовуючи позовні вимоги посилався на те, що за період користування об`єктом оренди з 01.07.2018 р. по 30.09.2018 р. було нараховано Відповідачу орендну плату у загальному розмірі 4 494 850,19 грн.. При цьому, Орендарем було сплачено орендну плату за спірний період ( 06.07.2018 р. сплачено 1 501 264,15 грн. за липень 2018, 01.08.2018 р. сплачено 1 493 99237 грн. за серпень 2018, 06.09.2018 сплачено 1 499 593,67 грн. за вересень 2018 р.), але Позивач оплати Відповідача зарахував у рахунок погашення заборгованості, що утворилась за попередні періоди.

Відповідач під час розгляду спору в суді першої інстанції, також визнав факт сплати орендної плати за спірний період, зазначаючи у відзиві на позов на безпідставність позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" та зарахування оплати у рахунок погашення заборгованості, що утворилась за попередні періоди.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників ( ч. 1. ст. 75 ГПК України ).

Отже, як вбачається з матеріалів справи обставини пов`язані із перерахуванням Відповідачем на користь Позивача орендної плати у загальному розмірі 4 494 850,19 грн. за спірний період ( 06.07.2018 р. сплачено 1 501 264,15 грн. за липень 2018, 01.08.2018 р. сплачено 1 493 99237 грн. за серпень 2018, 06.09.2018 р. сплачено 1 499 593,67 грн. за вересень 2018 р.), під час розгляду справи в суді першої інстанції - визнавалися учасниками справи, а тому не підлягали доказуванню, оскільки суд не мав обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом.

Згідно зі ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на судовий захист.

Ст. 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої ст. 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Реалізуючи передбачене ст. 55 Конституції України, ст. 4 ГПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Позивач звертаючись до суду з позовом самостійно визначає у ній, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.

Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права Позивача про яке ним зазначається в позовній заяві здійснюється судом на розгляд якого передано спір крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги ( аналогічні висновки викладено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.09.2019 р. у справі № 924/831/17, від 28.11.2019 р. у справі № 910/8357/18 ).

Предметом судового розгляду у цій справі є вимога Позивача про стягнення заборгованості за Договором оренди нерухомого майна № 4 від 31.03.2016 р. за період з 01.07.2018 р. по 30.09.2018 р..

У якості підстави заявлених вимог Позивачем визначено обставини неналежного виконання Відповідачем умов укладеного між сторонами Договору щодо повної оплати оренди за вказаний період з тих підстав, що Орендодавець зарахував сплачену Орендарем за спірний період орендну плату у рахунок погашення заборгованості, що утворилась за попередні періоди.

На підтвердження відповідних обставин Позивачем долучено до матеріалів справи виписку за рахунком № 9098.

Відповідно до приписів частини другої ст. 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав і обов`язків, є договори.

У справі, що розглядається спірним, з огляду на природу та характер правовідносин, зміст заявлених вимог та доводів сторін, є питання обгрунтованості зарахування сплаченої Орендарем за спірний період орендної плати у рахунок погашення заборгованості, що утворилась за попередні періоди, що безпосередньо пов`язане з наявністю підстав для стягнення з Відповідача означеної суми боргу.

Суд апеляційної інстанції акцентує, Позивач як особа, яка вважає, що її право порушено самостійно визначає докази, які на його думку підтверджують заявлені вимоги. Проте, обов`язок надання правового аналізу заявлених вимог, доказів на їх підтвердження та спростування доводів учасників справи, покладений на господарський суд.

Визначення поняття доказів, вимоги щодо доказів, властивостей доказів та порядку їх оцінки урегульовано у главі 5 "Докази та доказування" ГПК України.

Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частинами першою, третьою ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

Відповідно до частини четвертої ст. 11 ГПК України, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених статтею 86 ГПК України щодо відсутності у жодного доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.

Відповідно до приписів частини першої ст. 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Завданням судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів учасників судового процесу. На суд покладено обов`язок створювати необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи, зокрема, в результаті здійснення судом і особами, які беруть участь у справі, доказування і пізнання у встановленому процесуальному порядку. Особливість доказування полягає в тому, що воно є як правом, так і обов`язком осіб, які беруть участь у справі. Вони мають право подавати докази, брати участь в їх дослідженні, давати усні й письмові пояснення суду, подавати свої доводи, міркування та заперечення, тобто мають право на доказування.

Суд апеляційної інстанції наголошує, що згідно зі ст. 14 ГПК України ("Диспозитивність господарського судочинства") суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Отже, як зазначено Позивачем у позові, оплати Відповідача були зараховані ним у рахунок погашення заборгованості, що утворилась за попередні періоди. Разом з тим, Позивачем не було надано суду доказів існування у Відповідача заборгованості по сплаті орендних платежів за попередні періоди.

Як правильно зазначив суд першої інстанції загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України визначаються Законом України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні".

Пунктом 32.3 ст. 32 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" передбачено, що банки зобов`язані виконувати доручення клієнтів, що містяться в документах на переказ, відповідно до реквізитів цих документів та з урахуванням положень, встановлених пунктом 22.6 статті 22 цього Закону.

Загальні правила, види і стандарти розрахунків клієнтів банків та банків у грошовій одиниці України на території України, що здійснюються за участю банків встановлені Інструкцією про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженою постановою Правління Національного Банку України №22 від 21.01.2004 (далі - Інструкція).

Згідно з п. 1.3 Інструкції, вимоги цієї Інструкції поширюються на всіх учасників безготівкових розрахунків, а також на стягувачів та обов`язкові для виконання ними.

У відповідності до п. 22.1 ст. 22 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", ініціювання переказу здійснюється за таким видом розрахункового документу, як платіжне доручення.

Згідно з п.1.30 ст. 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" та п. 1.4 Інструкції, платіжним дорученням є розрахунковий документ, який містить доручення платника банку, здійснити переказ визначеної в ньому суми коштів зі свого рахунка на рахунок отримувача.

Відповідно до положень пунктів 3.1 та п.3.7 Інструкції, платіжне доручення оформляється платником за формою, наведеною в додатку 3 до Інструкції, згідно з вимогами щодо заповнення реквізитів розрахункових документів, що викладені в додатку 9 до Інструкції, та подається до банку, що обслуговує його, у кількості примірників, потрібних для всіх учасників безготівкових розрахунків.

Реквізит "Призначення платежу" платіжного доручення заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу.

У пункті 2.9 Інструкції зазначено, що банк не має права робити виправлення в розрахунковому документі клієнта, за винятком випадків, обумовлених пунктом 2.26 цієї глави та іншими нормативно-правовими актами Національного банку.

Платник має право в будь-який час до списання платежу з рахунку відкликати з банку, що його обслуговує, платіжні доручення в порядку, визначеному внутрішніми правилами цього банку. Платіжні доручення відкликаються лише в повній сумі (п.2.29 Інструкції).

Відповідно до ч. 1 статті 534 ЦК України у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.

Тобто, вищезазначена стаття передбачає правила виконання грошового зобов`язання, якщо наявна сума грошей є меншою за суму боргу, і вимоги кредитора в повному обсязі не можуть бути задоволені. У такому випадку вимоги кредитора погашаються у встановленій черговості: у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання. В даному випадку мова йдеться про судові витрати, витрати на сплату держмита та інших обов`язкових платежів, витрати на юридичну допомогу тощо. Такі витрати мають бути підтверджені кредитором (наприклад, підлягатиме стягненню за рішенням суду тощо); у другу чергу підлягають сплаті проценти та неустойка, в разі їх нарахування на підставі договору або закону; і лише в третю чергу сплачується основна сума боргу. Інший порядок погашення вимог кредитора може бути встановлений договором. Сторони можуть передбачити, наприклад, першочергове погашення основної суми боргу або інші правила тощо.

Можливість застосування положень ст. 534 ЦК України безпосередньо залежить від змісту реквізиту "призначення платежу" платіжного доручення, згідно з яким боржник здійснював платіж кредиторові на виконання грошового зобов`язання. Це означає, що якщо платник (боржник) здійснює переказ коштів, чітко зазначаючи призначення платежу - погашення основного боргу (оплата товару, робіт, послуг), черговість, встановлена статтею 534 цього Кодексу застосовуватися не може.

Розподіл коштів може здійснюватися кредитором відповідно до ст. 534 ЦК України у випадку, коли стягнення заборгованості здійснюється в порядку виконавчого провадження, або платіж буде отримано без реквізиту "Призначення платежу" чи як загальна підстава - на виконання договору або погашення кредиторської заборгованості тощо. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.12.2019 р. у справі № 911/2630/19.

Також, в пункті 3.8 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного банку Україні від 21.01.2004 № 22, та пункті 1.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88, встановлено, що отримувач коштів, якщо інше не передбачено договором, не вправі самостійно визначати порядок зарахування коштів, якщо платник чітко визначив призначення платежу. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.04.2018 р. у справі № 904/12527/16, від 26.09.2019 р. у справі №910/12934/18, від 17.04.2020 р. у справі № 905/2319/17.

Умовами договору теж не передбачено права Орендодавця змінювати порядок зарахування коштів, перерахованих з призначенням платежу.

Отже, як вірно зазначив місцевий господарський суд у Позивача були відсутні підстави для зарахування сплачених Відповідачем коштів у рахунок погашення заборгованості за інші періоди, аніж визначені в призначенні платежу.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційного суду погоджується з судом першої інстанції, що станом на момент звернення Позивача до суду з цим позовом, Відповідачем його права у частині предмета спору порушені не були. І як наслідок, відсутні і встановлені законом підстави для нарахування відповідачу інфляційної складової та 3% річних.

Щодо заперчень Відповідача про те, що Позивачем не здійснено передання в оренду цілісного майнового комплексу торговельно-розважального центру у повному обсязі, колегія суддів відзначає, що дійсно з матеріалів справи вбачається передача в оренду Відповідачу нерухомого майна не у повному обсязі ( замість обумовлених 32 408,7 кв.м. було передано по акту приймання-передачі від 01.04.2016 р. лише 27 831,55 кв.м. ). Разом з тим, як вірно зазначив суд першої інстанції з огляду на встановлений судом факт відсутності у Відповідача заборгованості з орендної плати за спірний період, обставини, про які зазначає Відповідач, не є предметом цього спору.

Щодо посилання ТОВ Алонза на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 19.01.2021 р. у справі № 904/5429/18 та преюдиційність її обставин, суд апеляційної інстанціє зазначає наступне.

Дійсно, постановою Центрального апеляційного господарського суду від 19.01.2021 р. у справі № 904/5429/18 встановлені обставини, які мають значення при розгляді цієї справи, зокрема встановлено відсутність заборгованості Відповідача перед Позивачем за вказаним у цій справі періодом, навіть встановлена переплата.

Разом з тим, як слушно зауважив Скаржник - 22.04.2022 р. у справі № 904/5429/18 Касаційним господарським судом відкрито провадження за скаргою АТ КБ ПриватБанк на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 19.01.2022 р., задоволено клопотання АТ КБ ПриватБанк та зупинено дію постанови Центрального апеляційного господарського суду від 19.01.2022 до закінчення її перегляду в касаційному провадженні.

Таким чином, фактично постанова Центрального апеляційного господарського суду від 19.01.2022 р., на яку посилається ТОВ Алонза, на сьогодні не діє, що унеможливлює її застосування апеляційним судом.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для відмови у задоволенні позову, та вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про порушення місцевим судом норм матеріального права та недотримання норм процесуального права, оскільки судом першої інстанції було належним чином досліджено докази у справі та надано їм належну правову оцінку.

9. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

У справі "Руїз Торіха проти Іспанії", ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів Скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" ( Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006 р. ).

Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У даній справі суд дійшов висновку, що Скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

З огляду на приписи ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006 р." Конвенція застосовується судами України як частина національного законодавства, а практика ЄСПЛ, через рішення якого відбувається практичне застосування Конвенції, застосовується судами як джерело права.

Отже, доводи заявника апеляційної скарги про порушення норм матеріального та процесуального права судом попередньої інстанцій під час прийняття оскаржуваного процесуального документу не знайшли свого підтвердження.

За змістом ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно із ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин та з урахуванням меж розгляду апеляційної скарги в порядку ст. 269 ГПК України, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення залишенню без змін.

13. Судові витрати.

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, згідно вимог ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на Скаржника.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 269, 270, 273, 275 - 285, 287 ГПК України, Центральний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 21.09.2021 р. у справі № 904/6407/21 залишити без змін.

Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачено ст.ст. 286-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 06.06.2022р.

Головуючий суддя І.М. Кощеєв

Суддя Е.В. Орєшкіна

Суддя О.Г. Іванов