ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.05.2022 Справа № 914/3766/21

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «А. Омега», м. Миколаїв, Львівська область

до відповідача: Миколаївського комунального підприємства «Житлово-комунальне управління», м. Миколаїв, Львівська область

про стягнення 702 428,55 грн

Суддя Мороз Н.В.

при секретарі Пришляк М. С.

Представники:

Від позивача: Пятковська І.П.

Від відповідача: не з`явився

Вільний слухач: Федик О.А.

Суть спору:

Позовну заяву подано Товариством з обмеженою відповідальністю «А.Омега» до відповідача Миколаївського комунального підприємства «Житлово-комунальне управління» про стягнення 702 428, 55 грн.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.12.2021, справу передано судді Матвіїву Р. І.

Ухвалою суду від 14.12.2021 заяву судді Матвіїва Ростислава Ігоровича від 14.12.2021 про самовідвід у справі № 914/3766/21 задоволено. Відведено суддю Матвіїва Ростислава Ігоровича від розгляду справи № 914/3766/21, справу № 914/3766/21 передано для здійснення повторного автоматизованого розподілу та визначення іншого складу суду відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.12.2022, справу передано судді Мороз Н. В.

Ухвалою суду від 21.12.2021, прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 25.01.2022.

17.01.2022 на адресу суду від представника відповідача надійшло клопотання про застосування строків позовної давності та відзив на позовну заяву.

18.01.2022 на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

25.01.2022 в судовому засіданні оголошено перерву до 22.02.2022, про що представники сторін повідомлені під розписку.

26.01.2022 на адресу суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив.

03.02.2022 від представника позивача на адресу суду надійшло заперечення щодо заяви про застосування наслідків спливу позовної давності.

Ухвалою суду від 22.02.2022 у задоволенні клопотання Миколаївського комунального підприємства «Житлово-комунальне управління» від 21.02.2022 про витребування доказів та поновлення пропущеного строку на подання клопотання про витребування доказів відмовлено. Продовжено підготовче провадження на 30 днів з 22.02.2022, підготовче засідання відкладено на 22.03.2022.

Ухвалою суду від 22.03.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті в судовому засіданні на 19.04.2022.

Ухвалою суду від 15.04.2022 визнано заяву Миколаївського комунального підприємства «Житлово-комунальне управління» від 13.04.2022 про відвід судді Мороз Н. В. у справі № 914/3766/21 необґрунтованою. Матеріали справи № 914/3766/21 та заяву Миколаївського комунального підприємства «Житлово-комунальне управління» від 13.04.2022 про відвід судді Мороз Н. В. передано для визначення складу суду автоматизованою системою для вирішення питання про відвід відповідно до положень ст. 32 ГПК України.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.04.2021, справу передано судді Трускавецькому В. П.

Ухвалою суду від 18.04.2022 у задоволенні заяви Миколаївського комунального підприємства «Житлово-комунальне управління» про відвід судді Мороз Н. В. від розгляду даної справи відмовлено, справу № 914/3766/21 повернуто раніше визначеному складу суду для розгляду.

Ухвалою суду від 19.04.2022 поновлено Миколаївському комунальному підприємству «Житлово-комунальне управління» строк для подання до суду клопотання про витребування доказів. Задоволено клопотання Миколаївського комунального підприємства «Житлово-комунальне управління» про витребування доказів (вх.№7935/22 від 15.04.2022). Витребувано у Товариства з обмеженою відповідальністю «А. Омега» копію договору позики від 27.12.2017 року укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «А. Омега» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інвестиційна фірма «Екотех»; копію Договору про відступлення права вимоги згідно якого, Товариство з обмеженою відповідальністю «Інвестиційна фірма «Екотех» передало право вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю «А. Омега» за договором позики на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Грінера Україна» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Галичінвестком»; копію договору про відступлення права вимоги згідно якого Товариство з обмеженою відповідальністю «А. Омега» передало право вимоги за договором № 83 на закупівлю робіт (будівництво полігона твердих побутових відходів за адресою: Львівська обл., м. Миколаїв, урочище «Гроби» від 15.10.2015 року та рішення господарського суду Львівської області у справі № 914/4121/15 на загальну суму 1090000 грн. на корить Товариства з обмеженою відповідальністю «Грінера Україна» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Галичінвестком»; копію договору № 1 про відступлення права вимоги від 29 травня 2019 року та договору № 2 про відступлення права вимоги від 29 травня 2019 року за якими Товариство з обмеженою відповідальністю «А. Омега» передало право на стягнення на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Грінера Україна» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Галичінвестком»; копію договорів про зарахування зустрічних однорідних вимог укладених Товариства з обмеженою відповідальністю «А. Омега» на суму 1090000 грн. на підставі яких Товариством з обмеженою відповідальністю «А. Омега» було списано Миколаївському комунальному підприємству «Житлово-комунальне управління» заборгованість на суму 1090000 грн. Встановлено Товариству з обмеженою відповідальністю «А. Омега» строк до 26.04.2022 для подання доказів. Розгляд справи по суті відкладено на 28.04.2022.

21.04.2022 через канцелярію суду від представника позивача на адресу суду надійшли письмові пояснення на виконання вимог ухвали господарського суду Львівської області від 19.04.2022 у справі № 914/3766/21.

28.04.2022 від представника відповідача Качмар І.О. через канцелярію суду надійшло клопотання про долучення доказів від 27.04.2022, а саме копії відповіді на адвокатський запит № 2575, копії договору № 1 про відступлення права вимоги від 29.05.2019, копії договору № 1-пр про відступлення права вимоги від 29.05.2019 та клопотання про застосування заходів процесуального примусу.

Від представника відповідача 28.04.2022 через канцелярію суду надійшло клопотання про визнання поважними причин пропуску строку для подання клопотання та долучення до матеріалів справи копії відповіді на адвокатський запит від 15.04.2022 з додатками, копію поштового конверта, копію витягу з сайту Укрпошти.

28.04.2022 у судовому засіданні оголошено перерву до 12.05.2022, про що представника сторін повідомлені під розписку.

04.05.2022 від представника відповідача Качмар І.О. через канцелярію суду надійшло клопотання про поновлення строку на подання доказів та долучення до матеріалів справи копії договору № 2 про відступлення права вимоги від 29.05.2019 року, копії договору № 2-п про відступлення права вимоги від 29.05.2019 року, копії договору про зарахування зустрічних однорідних вимог від 29.05.2019 року.

Від представника позивача через канцелярію суду 10.05.2022 надійшли письмові заперечення на заявлені відповідачем клопотання від 27.04.2022, від 28.04.2022 та від 04.05.2022.

Ухвалою суду від 12.05.2022 клопотання Миколаївського комунального підприємства «Житлово-комунальне управління» від 28.04.2022 та 04.05.2022 про поновлення строку на подання доказів та долучення доказів задоволено. Поновлено Миколаївському комунальному підприємству «Житлово-комунальне управління» строк на подання доказів, поданих разом з клопотаннями від 28.04.2022 та 04.05.2022 і долучено надані докази до матеріалів справи. У задоволенні клопотань Миколаївського комунального підприємства «Житлово-комунальне управління» про застосування заходів процесуального примусу та про визнання обов`язковою явки комерційного директора ТзОВ «А.Омега» Буфана Ігоря Мартиновича для участі в судовому розгляді відмовлено.

В судовому засіданні 12.05.2022 ухвалою суду, постановленою у вигляді занесення відомостей до протоколу судового засідання, суд відмовив відповідачу в задоволенні клопотання про постановлення окремої ухвали та відмовив позивачу у задоволенні усного клопотання про застосування заходів процесуального примусу.

12.05.2022 розпочато розгляд справи по суті, суд заслухав вступне слово учасників справи та з`ясував обставини справи. Крім того, сторонами заявлено про намір подати докази понесених витрат на професійну правничу допомогу протягом 5 днів після ухвалення рішення суду.

В судовому засіданні оголошено перерву до 19.05.2022, про що представники сторін повідомлені під розписку.

19.05.2022 в судове засідання представник позивача з`явився, позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві. Позов просив задоволити в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання 19.05.2022 не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про розгляд справи, причини неявки не повідомив.

Відповідно до ч. 3 ст. 202 ГПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Враховуючи те, що відповідач був належним чином повідомлений про час та місце розгляду даної справи, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача, за наявними у матеріалах справи документами у відповідності до приписів ч. 9 ст. 165 та ч. 2 ст. 178 ГПК України.

Позиція позивача.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що за наслідками невиконання умов договору від 15.10.2013 року № 83 на закупівлю робіт, укладеного між позивачем та відповідачем, що стосується оплати за виконані роботи, у останнього виникла заборгованість перед позивачем в розмірі 2 617057, 54 грн.

Про стягнення з відповідача вищевказаної заборгованості, позивач звернувся до суду, внаслідок чого, Господарським судом Львівської області 15.04.2016 року у справі № 914/4121/15 ухвалено рішення, яким позовну заяву задоволено повністю та стягнуто з Миколаївського комунального підприємства «Житлово-комунальне управління» 2 617057, 54 грн суми основного боргу, 336345,66 грн- пені, 69262,40 грн 3 % річних, 1046823,02 грн- інфляційних втрат та 61042,33 грн-судового збору. Дане рішення набрало законної сили та 19.05.2016 року господарським судом Львівської області було видано наказ про примусове виконання рішення у справі № 914/4121/15.

Позивач вказав, що вказане рішення господарського суду від 15.04.2016 у справі № 914/4121/15, фактично було виконано у повному обсязі лише 29.09.2021, по спливу більше як 5 років. Зазначив, що з ухваленням рішення про стягнення боргу у 2016 році, зобов`язання Миколаївського комунального підприємства «Житлово-комунальне управління» за договором не припинилося та тривало до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання 29.09.2021 року (дата останнього платежу з погашення боргу). Відтак, позивач має право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України за увесь час прострочення до 28.09.2021 року включно.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, згідно з ст. 599 ЦК України, а тому 29.09.2021 року (дата остаточного погашення заборгованості, стягнутої за судовим рішенням) і є датою, коли зобов`язання відповідача перед позивачем припинилося).

При цьому посилається на постанову Великої Палати Верховного суду від 08.11.2019 року у справі №127/15672/16-ц про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Також позивач вказав, що в процесі примусового виконання рішення господарського суду Львівської області від 15.04.2016 у справі № 914/4121/15, на підставі наказу від 19.05.2016 про примусове виконання рішення у справі № 914/4121/15, про стягнення з відповідача в користь позивача 2 617 057,54 грн суми основного боргу, 336 345,66 грн пені, 69 262,40 грн 3 % річних та 1 046 823,02 грн інфляційних втрат та 61042,33 грн судового збору, разом - 4130 530,95 грн, відповідачу було зменшено загальну суму стягнення на 1090000,00 грн. Підставою такого зменшення були два правочини -відступлення права вимоги. Відповідно до умов зазначених договорів, позивач відступив новим кредиторам, а саме ТзОВ «Грінера Україна» та ТзОВ «Галичінвестком» право вимоги за рішенням господарського суду Львівської області у справі № 914/4121/15 на суму 664 900,00 грн та відповідно на 425 100,00 грн суми основного боргу. На думку позивача, зі змісту даних договорів та з правового аналізу норми ст. 514 ЦК України і чинної судової практики вбачається, що до ТзОВ «Грінера Україна» перейшло обмежене право вимоги - лише право стягнути 664900,00 грн, а до ТзОВ «Галичінвестком» - право стягнути 425100,00 грн без субсидіарних прав, тобто право на нарахування та стягнення з боржника 3 % та інфляційних втрат після передання права вимоги до ТзОВ «ГрінераУкраїна» та ТзОВ «Галичінвестком» не перейшло. Сума переданої вимоги є обмежена та не передбачає права на додаткові нарахування. Відтак останні залишені за позивачем, що жодним чином не впливає на суть спірних правовідносин і заявлених позовних вимог.

Ствердив, що після укладення договорів про зарахування зустрічних вимог, загальна сума заборгованості зменшилася на 1090000,00 грн, але зменшилася загальна сума заборгованості, яка складається із суми основного боргу, пені, 3 % річних, інфляційних втрат та судового збору. Незважаючи на зменшення заборгованості в розмірі 1090000,00 грн та здійснення часткових оплат відповідачем у межах виконавчого провадження, передчасно констатувати факт, що саме ці суми погасили основну суму боргу в розмірі 2617057,54 грн, зважаючи і на норму статті 534 ЦК України.

Так, у відповідності до ч. 1 ст. 534 ЦК України, у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання; 2) другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу. Разом з тим, при обрахунку 3 % річних та інфляційних нарахувань позивач виходив із правової позиції Верховного Суду від 12.03.2018 року у справі № 914/712/16, та базою (основою) для нарахування 3% річних та інфляційних втрат, згідно з вимогами наведеної норми, була сума основного боргу, необтяжена іншими нарахуваннями. Аналізуючи судові рішення у вищезазначеній справі вбачається, що суд, здійснюючи перерахунок 3% річних та інфляційних витрат, брав за основу суму основного боргу, а також період часу, протягом якого існувало прострочення виконання всієї суми заборгованості, не враховуючи часткові оплати, як основної суми боргу так і всієї суми заборгованості. Резюмуючи, Верховний Суд у постанові від 12.03.2018 року у справі № 914/712/16, зазначив, що у розумінні ст. 625 ЦК України, позивач, як кредитор, вправі вимагати стягнення в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.

Враховуючи наведене, позивач просив стягнути з Миколаївського комунального підприємства «Житлово-комунальне управління» на користь ТзОВ «А. Омега» 220 693,24 - 3% річних та 481 735, 31 грн- інфляційних втрат за період з 07.12.2018 по 28.09.2021.

Позиція відповідача.

Ствердив, що 30.03.2017 року між Миколаївським комунальним підприємством «Житлово-комунальне управління» та ТзОВ «А. Омега» було укладено мирову угоду про мирне врегулювання спору на стадії виконання рішення господарського суду Львівської області у справі № 914/4121/15 від 15.04.2016 року. Відповідач зазначив, що згідно умов даної угоди, позивач зокрема відмовився від стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат. Отже, позовні вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат на думку відповідача є безпідставними.

Окрім того, представник відповідача зазначив, що 3 % річних та інфляційні втрати нараховано невірно та є значно завищеними. Вказав, що листом від 30.05.2019 ТзОВ «А. Омега» повідомило Миколаївський РВ ДВС ГТУЮ у Львівській області про те, що заборгованість, яка підлягає стягненню з Миколаївського комунального підприємства «Житлово-комунальне управління» на користь ТзОВ «А. Омега» на підставі наказу Господарського суду Львівської області у справі № 914/4121/15 зменшилась на суму 1090000,00 грн у зв`язку з укладенням 29.05.2019 договорів про уступку прав вимоги. Станом на 27.12.2017 заборгованість Миколаївського комунального підприємства «Житлово-комунальне управління» перед ТзОВ «А. Омега» на підставі наказу Господарського суду Львівської області у справі № 914/4121/15 складала 1527057, 50 грн.

Відповідач зазначив, що згідно відповіді на адвокатський запит Миколаївський РВ ДВС ГТУЮ у Львівській області повідомило, що заборгованість гасилася частинами. Таким чином, сума заборгованості постійно зменшувалася, а тому і 3% річних та індекс інфляції слід було нараховувати по періодах на менші суми. 01.03.3021 року сума основного боргу була погашена в повному обсязі. Таким чином, сума 3% річних та інфляційних нарахувань за період з 07.12.2018 року по 01.03.2021 року складає 198205,68 грн, з яких 3 % річних - 80 976,00 грн та 117 229,68 грн інфляційних нарахувань.

Окрім того, представник відповідача вважає, що право на звернення до суду за захистом своїх прав, зокрема стягнення 3% річних та інфляційні втрат виникло в ТзОВ «А. Омега» 16.04.2016 року з дня набрання рішенням законної сили та припинилось через три роки, а саме 16.04.2019 року. У зв`язку із чим, просив застосувати позовну давність та відмовити ТзОВ «А. Омега» в задоволенні позову у зв`язку із спливом позовної давності.

Обставини справи.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, створивши у відповідності до ст. 13 ГПК України сторонам, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, суд встановив:

15.04.2016 господарським судом Львівської області у справі № 914/4121/15 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «А. Омега» до Миколаївського комунального підприємства «Житлово-комунальне управління» про стягнення 4171553,86 грн заборгованості ухвалено рішення, яким позовні вимоги задоволено повністю. Стягнуто з Миколаївського комунального підприємства «Житлово-комунальне управління» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «А. Омега» 2617057,54 грн суми основного боргу, 336345,66 грн пені, 69262,40 грн- 3% річних, 1046823,02 грн інфляційних втрат та 61042,33 грн судового збору.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 09.09.2016 року у справі № 914/4121/15 апеляційну скаргу Миколаївського комунального підприємства "Житлово-комунальне управління", повернуто скаржнику без розгляду.

Постановою Вищого господарського суду України від 16.11.2016 року у справі № 914/4121/15 касаційну скаргу Миколаївського комунального підприємства Житлово-комунальне управління" залишено без задоволення, а ухвалу Львівського апеляційного господарського суду від 09.09.2016 року у справі № 914/4121/15 - без змін.

19.05.2016 року господарським судом Львівської області видано наказ про примусове виконання рішення у справі № 914/4121/15.

11.07.2016 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 51605115 на виконання наказу від 19.05.2016 року у справі № 914/4121/15, виданого господарським судом Львівської області.

30 березня 2017 року між Миколаївським комунальним підприємство «Житлово-комунальне управління» та Товариством з обмеженою відповідальністю «А.Омега» було укладено мирову угоду про мирне врегулювання спору на стадії виконання рішення Господарського суду Львівської області у справі № 914/4121/15 від 15 квітня 2016 року.

Згідно з п. 2 вказаної угоди, Товариство з обмеженою відповідальністю «А. Омега» відмовляється від примусового стягнення присуджених в його користь згідно рішення Господарського суду Львівської області від 15 квітня 2016 року у справі № 914/4121/15 пені в розмірі 336345,66 грн, інфляційних втрат в розмірі 1 046 823,02 грн, 3% річних в розмірі 69 262,40 грн та судових витрат по сплаті судового збору в розмірі 61 042,33 грн.

Пунктом 3 мирової угоди передбачено, що стягувач, Товариство з обмеженою відповідальністю «А. Омега» підтверджує, що з моменту затвердження мирової угоди не матиме жодних майнових претензій до боржника Миколаївського комунального підприємства «Житлово-комунальне управління», окрім тих, що визначені цією мировою угодою, пов`язаних зі спором у даній справі.

Відповідно до п. 4 мирової угоди, Товариство з обмеженою відповідальністю «А. Омега» гарантує, що після підписання цієї угоди, він, у межах прав наданих йому як учасникові виконавчого провадження вживатиме заходів, спрямованих на закінчення виконавчого провадження та скасування усіх заходів, які були застосовані з метою забезпечення можливості здійснення примусового виконання.

Згідно з п. 11 мирової угоди, дана мирова угода набирає чинності з дня набрання чинності ухвали Господарського суду Львівської області про її затвердження.

29.05.2019 між ТзОВ «А. Омега», як первісним кредитором та ТзОВ «Грінера Україна», як новим кредитором було укладено договір № 1 про відступлення права вимоги.

Згідно з п. 1.1. договору, за цим договором первісний кредитор відступає за плату право вимоги, що належить йому згідно з договором № 83 на закупівлю робіт «Будівництво полігона твердих побутових відходів за адресою: Львівська область м. Миколаїв, урочище «Гроби» від 15.10.2013 року та рішенням господарського суду Львівської області у справі № 914/4121/15 та полягає у праві стягнути з Миколаївського комунального підприємства «Житлово-комунальне управління» (81600, Львівська обл. м. Миколаїв, вул. Возз`єднання, буд. 10, ідентифікаційний код 05759646), надалі Боржник, 664 900,00 грн (Шістсот шістдесят чотири тисячі дев`ятсот гривень 00 коп.) суми основного боргу (далі основне зобов`язання ), а новий кредитор приймає зазначене право вимоги та сплачує первісному кредитору вартість права вимоги, що відступається (відчужується), в порядку та на умовах передбачених договором.

Пунктом 1.2. договору передбачено, що новий кредитор заміняє первісного кредитора в основному зобов`язанні в обсязі та на умовах, визначених цим договором.

Відповідно до п.2.1. договору, за передане право вимоги до боржника новий кредитор сплачує первісному кредитору суму в розмірі 664 900,00 грн (шістсот шістдесят чотири тисячі дев`ятсот гривень 00 коп.).

Згідно з п. 5.1. договору, даний договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором.

Відповідно до п. 6.6. договору, після підписання цього договору, усі попередні переговори за ним, листування, попередні угоди та протоколи про наміри з питань, що так чи інакше стосуються цього договору, втрачають юридичну силу.

Крім того, 29.05.2019 року між ТзОВ «А. Омега», як первісним кредитором, ТзОВ «Галичінвестком», як новим кредитором було укладено договір № 2 про відступлення права вимоги № 2.

Згідно з п. 1.1. договору, за цим договором первісний кредитор відступає за плату право вимоги, що належить йому згідно з договором № 83 на закупівлю робіт «Будівництво полігона твердих побутових відходів за адресою: Львівська область, м. Миколаїв, урочище «Гроби» від 15.10.2013 року та рішенням господарського суду Львівської області у справі № 914/4121/15 та полягає у праві стягнути з Миколаївського комунального підприємства «Житлово-комунальне управління» (81600. Львівська обл., м. Миколаїв, вул. Возз`єднання, буд. 10, ідентифікаційний код 05759646), надалі-Боржник, 425 100,00 грн (чотириста двадцять п`ять тисяч сто гривень 00 коп.) суми основного боргу (далі основне зобов`язання), а новий кредитор приймає зазначене право вимоги та сплачує первісному кредитору вартість права вимоги, що відступається (відчужується), в порядку та на умовах, передбачених договором.

Згідно з п. 1.2. договору, з цього договору випливає, що новий кредитор заміняє первісного кредитора в основному зобов`язані в обсязі та на умовах, визначених цим договором.

Відповідно до п. 2.1. договору, за передане право вимоги до боржника новий кредитор сплачує первісному кредитору суму в розмірі 425 100,00 грн (чотириста двадцять п`ять тисяч сто гривень 00 коп.).

Пунктом 5.1. договору передбачено, що даний договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором.

Згідно з п. 6.6. договору, після підписання цього договору, усі попередні переговори за ним, листування, попередні угоди та протоколи про наміри з питань, що так чи інакше стосуються цього договору, втрачають юридичну силу.

Товариство з обмеженою відповідальністю «А. Омега» листом від 30.05.2019 № 30/05-2 повідомило Миколаївське комунальне підприємство «Житлово-комунальне управління» про зміну кредитора у зобов`язанні за договором №83 на закупівлю робіт «Будівництво полігона твердих побутових відходів за адресою: Львівська область, м. Миколаїв, урочище «Гроби» від 15.10.2013 року та рішенням господарського суду Львівської області у справі № 914/4121/15 на підставі договору №1 про відступлення права вимоги від 29.05.2019 та договору №2 про відступлення права вимоги від 29.05.2019, згідно яких ТзОВ «А.Омега» передало право на стягнення з Миколаївського комунального підприємства «Житлово-комунальне управління» частини основного боргу на користь ТзОВ «Грінера» та ТзОВ «Галичінвестком» на загальну суму 1090000,00 грн. Цим же листом інформовано Миколаївське комунальне підприємство «Житлово-комунальне управління», що листом від 30.05.2019 №30/05-1 ТзОВ «А.Омега» повідомило Миколаївський РВ ДВС ГТУЮ у Львівській області про те, що заборгованість, яка підлягла стягненню з Миколаївського комунального підприємства «Житлово-комунальне управління» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «А. Омега» на підставі наказу Господарського суду Львівської області у справі № 914/4121/15 від 27.12.2017 році зменшилась на суму 1090000,00 грн.

04.10.2021 року начальником відділу Миколаївського відділу державної виконавчої служби у Стрийському районі Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Гармадієм Миколою Тарасовичем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 9 ч. 1 та ст. 40 ЗУ «Про виконавче провадження», у зв`язку із виконанням в повному обсязі рішення суду, згідно із виконавчим документом.

З метою отримання інформації по виконавчому провадженню, 11.11.2021 року, представником позивача, адвокатом П`ятковською І. П. направлено на адресу Миколаївського відділу державної виконавчої служби у Стрийському районі Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) адвокатський запит вих. № 11-11/1.

У відповідь на зазначений адвокатський запит, листом №1921-28/19032 від 19.11.2021 року, Миколаївським відділом державної виконавчої служби у Стрийському районі Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) повідомлено, що 29.09.2021 року списано з рахунку боржника Миколаївського комунального підприємства «Житлово-комунальне управління» останній платіж щодо погашення заборгованості на підставі наказу господарського суду Львівської області.

Враховуючи, що рішення господарського суду Львівської області від 15.04.2016 року у справі № 914/4121/15, по спливу більше як 5 років, фактично виконано у повному обсязі лише 29.09.2021 року, позивач просить стягнути з відповідача Миколаївського комунального підприємства «Житлово-комунальне управління» заборгованість нараховану на загальну суму основного боргу за період з 07.12.2018 по 28.09.2021 передбачену ст. 625 ЦК України, за увесь час прострочення а саме 3 % річних в розмірі 220 693, 24 грн та 481 735, 31 грн інфляційних втрат.

Оцінка суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на корить другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Ця норма кореспондується з приписами ч. 1 ст. 193 ГК України.

Частиною 1 ст. 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

За відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.

Судом встановлено, що рішенням Господарського суду, від 15.04.2016 у справі № 914/4121/15, яке набрало законної сили, позов Товариства з обмеженою відповідальністю «А. Омега» до Миколаївського комунального підприємства «Житлово-комунальне управління» про стягнення 4171553,86 грн заборгованості задоволено повністю. Стягнуто з Миколаївського комунального підприємства «Житлово-комунальне управління» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «А. Омега» 2617057,54 грн суми основного боргу, 336345,66 грн пені, 69262,40 грн. 3% річних, 1046823,02 грн інфляційних втрат та 61042,33 грн судового збору.

Відповідно ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Частиною 4 ст. 11 ГПК України унормовано, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів (рішення Європейського суду з прав людини, від 25.07.2002, «Справа «Совтрансавто-Холдинг» проти України» п. 72 «В. Оцінка Суду»).

Отже, обставини щодо наявності у відповідача заборгованості у відповідності до ч. 4 ст. 75 ГПК України не підлягають повторному доказуванню.

При цьому, чинне законодавство не пов`язує припинення грошового зобов`язання з наявністю судового рішення про стягнення боргу чи відкриттям виконавчого провадження з примусового виконання такого рішення (аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України № 13/210/10 від 04.07.2011 та № 6/433-42/183 від 12.09.2011).

Тобто, саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання.

В ході розгляду справи судом встановлено, що право вимоги ТзОВ «А.Омега» частини основної суми боргу в розмірі 1090000,00 грн, яка підлягала стягненню з Миколаївського комунального підприємства «Житлово-комунальне управління» на підставі наказу Господарського суду Львівської області у справі № 914/4121/15 від 27.12.2017 році було уступлено третім особам у зв`язку з укладенням 29.05.2019 року договорів про відступлення права вимоги, наявних в матеріалах справи.

Проте позивачем, всупереч наявності зазначених договорів, дану обставину не було враховано та нараховано інфляційні втрати та 3 % річних на всю суму основного боргу, що суперечить нормам чинного законодавства.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України, відступлення права вимоги є одним зі способів заміни кредитора в зобов`язанні. Проте ця операція є не самостійним зобов`язанням, а лише похідним від основного. Сторонами договору відступлення права вимоги є первісний кредитор і новий кредитор. Суть операції полягає в тому, що первісний кредитор відступає своє право вимагати виконання зобов`язання іншій особі - новому кредитору. Останній своєю чергою набуває права вимагати від боржника виконання зобов`язання.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора в обсязі й на умовах, що були на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України). Однак новий кредитор отримує не тільки ці права, а ще й ті, що забезпечують або гарантують виконання зобов`язання (порука, застава, гарантія, притримання тощо).

До договору про відступлення права вимоги застосовується загальний порядок заміни кредитора в зобов`язанні, що прописаний у ст. ст. 512-519 ЦК України.

Обсяг і зміст прав, що передається, визначається первісним кредитором та новим кредитором за їх згодою. При цьому, первісний кредитор не зобов`язаний передавати повний обсяг своїх прав новому кредитору за умови подільності зобов`язання, може мати місце часткова заміна кредитора.

Згідно інформаційного листа Вищого господарського суду України від 07.04.2008 № 01-8/211 "Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України", до нового кредитора в тому числі переходять в повному обсязі і субсидіарні права. Якщо предмет зобов`язання є подільним (наприклад, зобов`язання по сплаті грошових коштів як основного боргу), то новому кредитору може бути передана лише частина прав первісного кредитора разом із субсидіарними правами у відповідній частині. Субсидіарні права не можуть передаватися самостійно без передачі основних прав за зобов`язанням».

Судом досліджено наявні в матеріалах справи договори про відступлення права вимоги та встановлено, що в таких відсутні будь які обмеження щодо обсягу прав нового кредитора в частині нарахування процентів та інфляційних втрат на суму основного боргу за період після передачі права вимоги.

Таким чином, на переконання суду, уступивши новим кредиторам свої права щодо стягнення частини основного боргу, позивач разом з цим втратив статус кредитора, а відтак і право на нарахування інфляційних та річних, передбачених ст. 625 ЦК України на суму 1090000,00 грн.

З ухваленням рішення про стягнення боргу у 2016 році зобов`язання Миколаївського комунального підприємства «Житлово- комунальне управління» за договором не припинилося та тривало до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання 28.09.2021 року (дата останнього платежу з погашення боргу). Відтак, позивач має право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України нарахованих на суму боргу з врахуванням укладених ним договорів про відступлення права вимоги, за увесь час прострочення до 28.09.2021 року включно.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано або виконано з простроченням, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зважаючи на відсутність у зазначених правових нормах такої підстави припинення зобов`язання як ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Вказаної правової позиції дотримується Верховний Суд України у постановах від 12.09.2011 у справі № 3-73гс11, від 24.10.2011 у справі № 3-89гс11, від 14.11.2011 у справі № 3-116гс11, від 23.01.2012 у справі № 3-142гс11 та Верховний Суд у постанові від 13.02.2019 у справі № 924/312/18.

Матеріалами справи підтверджується і відповідачем не спростовано, що 29.09.2021 року списано з рахунку боржника Миколаївського комунального підприємства «Житлово-комунальне управління» останній платіж щодо погашення заборгованості на підставі наказу господарського суду Львівської області, а отже мало місце прострочення його виконання, у зв`язку з чим позивач має право на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

За змістом п. 30.1. ст. 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в України", переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі.

Тобто моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі йому готівки (Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16.10.2018 у справі № 910/19094/17).

Згідно розрахунку позивача, останній просить стягнути з Миколаївського комунального підприємства «Житлово-Комунального управління» в свою користь 220 693-3% річних та 481735,31 грн- інфляційних втрат за період з 07.12.2018 по 28.09.2021.

Однак, здійснивши перерахунок інфляційних та 3% річних з урахуванням укладених 29.05.2019 року договорів відступлення права вимоги, за якими позивачем було відступлено іншим підприємствам право вимоги частини основного боргу на загальну суму 1090000,00 грн, суд встановив, що інфляційні витрати становлять 325 845,43 грн, а 3% річних-144 273,79 грн. При цьому, суд зазначає, що з дня набрання чинності договорами про відступлення права вимоги розрахунок здійснено на зменшену суму.

Щодо твердження відповідача про укладення між ТзОВ «А. Омега» та Миколаївським комунальним підприємством «Житлово-комунальне управління» мирової угоди від 30.03.2017 року про мирне врегулювання спору на стадії виконання рішення Господарського суду Львівської області у справі № 914/4121/15 від 15.04.2016 року, суд зазначає наступне.

Згідно з п. 11 мирової угоди, дана мирова угода набирає чинності з дня набрання чинності ухвали Господарського суду Львівської області про її затвердження.

Як зазначено у п. 5 ст. 121 ГПК України (у редакції чинній до 15.12.2017 року), мирова угода, укладена сторонами у процесі виконання судового рішення, подається на затвердження господарського суду, який прийняв відповідне судове рішення незалежно від наявності виконавчого провадження. Про затвердження мирової угоди господарський суд виносить ухвалу.

Згідно з ч. 1 ст. 192 ГПК України, мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін. У мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, якщо мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб.

Із долученої до матеріалів справи копії мирової угоди від 30.03.2017 року вбачається, що така лише підписана уповноваженими сторонами, однак, не була затверджена господарським судом Львівської області та не може вважатись такою, що породжує права та обов`язки для будь-якої із сторін. Даний факт зокрема підтверджується ухвалою господарського суду Львівської області від 05.05.2017 року у справі № 914/4121/15.

Щодо тверджень відповідача про фактичне виконання мирової угоди відповідачем та що таке виконання прийнято позивачем, слід зазначити наступне.

Дані твердження не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, оскільки судом встановлено, що 11.07.2016 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження на підставі наказу господарського суду Львівської області від 19.05.2016 року. Як вбачається із відповіді на адвокатський запит №1921- 28/19032 від 19.11.2021 року, з відповідача на підставі наказу стягнуто суму заборгованості включаючи: основний борг, пеню, З % річних, інфляційні втрати та судовий збір. Тобто, державний виконавець на виконання наказу стягнув всю суму заборгованості, встановлену судом у рішенні від 15.04.2016 року.

Стосовно того, що рішення господарського суду Львівської області від 15.04.2016 року у справі № 914/4121/15 набрало законної сили 16.04.2016 року, відтак ця дата є початком спливу позовної давності тривалістю у 3 роки, суд зазначає наступне.

Згідно з п. 5 ст. 85 ГПК України (у редакції до 15.12.2017 року), у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом. У відповідності до п.1 ст. 93 ГПК України (у редакції до 15.12.2017 року), апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до ст. 84 цього Кодексу.

Враховуючи, що повний текст рішення господарського суду Львівської області від 15.04.2016 року у справі № 914/4121/15 складено 19.04.2016 року, датою набрання законної сили таким є 30.04.2016 року. Разом з тим, незалежно від дати набрання рішенням суду законної сили, ця дата не впливає на момент обрахунку спливу позовної давності, оскільки за спірних правовідносин позовна давність обраховується наступним чином.

Главою 19 ЦК України, визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (ст. 257 цього Кодексу). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 2 ст. 267 ЦК України). Порядок відліку позовної давності наведено у ст. 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Тобто, законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим.

Згідно з п. 7.1. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України № 14 від 17.12.2013 року «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань», за відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України). Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України), а тому 29.09.2021 року (дата остаточного погашення заборгованості, стягнутої за судовим рішенням) і є датою, коли зобов`язання відповідача перед позивачем припинилося. У контексті спірних правовідносин, позивач керувався висновками постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 року у справі № 127/15672/16-ц. Так, предметом позову у даній справі було стягнення 3 % річних та інфляційних нарахувань на підставі ст. 625 ЦК України, а підставою саме тривале невиконання боржником грошового зобов`язання на підставі рішення суду. Зокрема у даній справі досліджувалося питання перебігу позовної давності щодо вимог про стягнення передбачених ст. 625 ЦК України коштів. Відтак, Велика Палата Верховного суду відійшла від висновків Верховного Суду викладених зокрема у постанові від 18.07.2018 року у справі №331/3787/16-ц, у яких зазначалось що перебіг позовної давності щодо вимог про стягнення передбачених ст. 625 ЦК України коштів, розпочинається від дня, коли кредитор дізнався про порушення грошового зобов`язання боржником, а саме день набрання законної сили рішенням суду про стягнення заборгованості, та погодилась з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладених у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували поданню такого позову. З підстав цього, позивачем здійснено нарахування 3% річних та інфляційних нарахувань за період з 07.12.2018 (строк обмежений трьома роками, які передували подачі позовної заяви) до 29.09.2021 року (дата остаточного погашення заборгованості, яка включає в себе і суму основного боргу, стягнутого за судовим рішенням).

Відповідач також посилається на усталену судову практику Верховного Суду України та Верховного Суду, яка свідчить, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. В той же час, варто наголосити, що дана практика зводиться до загальних вимог щодо позовної давності та не є релевантною до характеру спірних правовідносин у даній справі, більше того спростована відповідною практикою Великої Палати Верховного Суду.

Суд зазначає, що у заяві про застосування наслідків спливу позовної давності відповідач невірно тлумачить спірні правовідносини та доводи останнього базуються на неправильній оцінці предмету доказування. Крім того, відповідач у такій не наводить жодної практики, яка свідчила б про те, що трирічна позовна давність до вимог про стягнення коштів, на підставі частини другої статті 625 ЦК України, починає свій перебіг після набрання законної сили рішенням суду про стягнення заборгованості за договором, та не аргументує дану позицію відповідними нормами закону.

Таким чином, враховуючи що позивач звернувся до суду у межах позовної давності, тому відсутні підстави для застосовування наслідків спливу позовної давності, встановлені ст. 267 ЦК України.

Щодо заперечень відповідача стосовно неврахування оплат при розрахунку, суд зазначає, що при обрахунку 3 % річних та інфляційних нарахувань позивач виходив із правової позиції Верховного Суду від 12.03.2018 року у справі № 914/712/16, відповідно до якої базою (основою) для нарахування 3% річних та інфляційних втрат, згідно з вимогами наведеної норми, була сума основного боргу, необтяжена іншими нарахуваннями. Відповідачем не спростовано та не доведено той факт, що саме сума боргу, на яку здійснювалось нарахування, була зменшена 27.12.2017 року та повністю погашена 01.03.2021 року.

Оцінюючи доводи учасників справи під час розгляду справи, суд як джерелом права керується також практикою Європейського суду з прав людини. Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі Серявін та інші проти України зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі Трофимчук проти України, Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Відповідно до ст. ст. 73,74 ГПК України, доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Згідно з ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 ст.77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до ст. 78 ГПК України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 79 ГПК України).

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію ст. 13 ГПК України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

З аналізу матеріалів справи та наявних доказів у сукупності вбачається, що право позивача, за захистом якого мало місце звернення до суду, є порушеним відповідачем.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Судові витрати.

Відповідно до ст. 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Відповідно до положень ст. 221 ГПК України, якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше п`ятнадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до п. 5 ч.6 ст. 238 ГПК України, у разі необхідності у резолютивній частині рішення також вказується про призначення судового засідання для вирішення питання про судові витрати, дата, час і місце його проведення; строк для подання стороною, за клопотанням якої таке судове засідання проводиться, доказів щодо розміру, понесених нею судових витрат.

Керуючись ст. ст. 2, 13, 73-78, 86, 126, 129, 221, 236-241 ГПК України, суд,

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Миколаївського комунального підприємства «Житлово-комунальне управління» (вул. Д. Галицького, 15а/24, м. Миколаїв, Львівська область, 81600 ідентифікаційний код 05759646) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «А. Омега» (вул. Возз`єднання, 10, м. Миколаїв, Львівська область, 81600 ідентифікаційний код 30123825) 144 273,79 грн - 3 % річних, 325 845,43 грн - інфляційних втрат та 7 052,04 грн - витрат по сплаті судового збору.

3. В решті позовних вимог відмовити.

4. Призначити на 26.05.2022 о 10:30 год. судове засідання щодо вирішення судових витрат. Зобов`язати сторони до 24.05.2022 подати суду письмові докази понесених судових витрат. Копії вказаних доказів надіслати іншим учасникам справи, докази надіслання надати суду.

Рішення складено 30.05.2022

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в порядку та строки, передбачені ст. ст. 256, 257 ГПК України.

Суддя Мороз Н.В.