ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" травня 2022 р. Справа №914/1914/21

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді: Марка Р.І.,

Суддів: Матущака О.І.,

Скрипчук О.С.,

при секретарі судового засідання Лагутін В.Б.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю Радехівський цукор б/н від 29.12.2021 (вх. № 01-05/100/22 від 06.01.2022)

на рішення Господарського суду Львівської області від 30.11.2021, повний текст рішення складено 07.12.2021

у справі № 914/1914/21 (суддя Н.В. Мороз)

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Прогрес", с. Білин Волинської області

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Радехівський цукор", м. Львів

про визнання окремих положень договору недійсними,

за участі представників сторін:

від позивача: Нечипорук І.С.,

від відповідача: Крет О.П.

ВСТАНОВИВ:

У червні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Прогрес" звернулось до Господарського суду Львівської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Радехівський цукор" про визнання окремих положень договору недійсними.

Позовні вимоги ТОВ «Прогрес» обгрунтовані тим, що 17.03.2019 між ТзОВ «Прогрес» та ТзОВ «Радехівський цукор» укладено договір від 30.01.2019 № 25 ЦБ/19 купівлі продажу та переробки на давальницьких умовах цукрових буряків урожаю 2019 року. Предметом договору є зобов`язання сторін щодо вирощування, складування, зберігання, передачі-приймання, перевезення цукрових буряків урожаю 2019 року, які будуть придбані на умовах купівлі-продажу з метою їх переробки ТзОВ «Радехівський цукор» та/або переробки останнім на давальницьких умовах, і проведення сторонами взаєморозрахунків за результатами таких операцій.

На думку позивача, п. 8.15 договору від 30.01.2019 № 25 ЦБ/19 купівлі-продажу та переробки на давальницьких умовах цукрових буряків урожаю 2019 року (укладений 17.03.2019) суперечить вимогам ч.1 ст. 203, 251, 252, 256 ЦК України. Зазначеним вище пунктом договору визначено наступне: «У відповідності до ст. 259 Цивільного кодексу України та п. 6 ст. 232 ГК України сторони домовилися про те, що строк позовної давності щодо стягнення штрафних санкцій збільшується до повного виконання сторонами своїх грошових зобов`язань, а нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язань здійснюється без обмеження строку».

Позивач вважає, що умова договору, щодо необмеженості строків нарахування штрафних санкцій та збільшення строків звернення до суду із позовними вимогами про їх стягнення, як це визначено п. 8.15 договору свідчить про їх недійсність.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 30.11.2021 у справі №914/1914/21 позов задоволено. Визнано недійсним п. 8.15 договору № 25 ЦБ/19 купівлі-продажу та переробки на давальницьких умовах цукрових буряків урожаю 2019 року, від 30.01.2019 року укладеного 17.03.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Радехівський цукор» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Прогрес». Стягнуто з ТОВ «Радехівський цукор» на користь ТОВ «Прогрес» 2270,00 грн судового збору.

Рішення мотивоване ст. 11, 16, 203, 204, 215, 251, 252, 256, 258, 259 Цивільного кодексу України (далі- ЦК України) , ст. 20, 232 Господарського кодексу України (далі ГК України).

У своєму рішенні проаналізувавши норми чинного законодавства України, суд першої інстанції встановив, що законодавець передбачив право сторін визначати у договорі розмір санкцій і строки їх нарахування за прострочення виконання зобов`язання, а також збільшити строк позовної давності щодо вимог про стягнення неустойки. З врахуванням ст. 251 ЦК України строк - це конкретно визначений період у часі, який має початок та закінчення, а відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 252 ЦК України, строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Дослідивши обставини справи суд першої інстанції встановив, що положення п. 8.15 договору, строки нарахування штрафних санкцій та позовної давності щодо їхнього стягнення збільшені на невизначений період, що суперечить законодавству.

Також місцевий суд в оскаржуваному рішенні зазначив, що відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України передбачено період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане. Водночас, хоча законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього строку, однак такий строк, з урахуванням положень ст. ст. 251, 252 ЦК України має бути визначений.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, ТОВ "Радехівський цукор" оскаржило таке в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга мотивована тим, що на думку відповідача сторонами встановлений строк позовної давності у п. 8.15 договору і цей строк визначається до повного виконання сторонами своїх грошових зобов`язань, також апелянт наголошує, що сторони не змінювали початку перебігу строку позовної давності та не змінювали порядку обчислення строку позовної давності, відтак пунктом 8.15 договору, на думку відповідача, не порушено жодних положень ЦК України. Відповідач вважає, що у договорі сторони не можуть зменшувати строк позовної давності, у випадку такої обставини суд може визнати таке положення договору недійсним, однак чинне законодавство не містить обмежень, щодо продовження строку позовної давності, що зроблено сторонами у п. 8.15 договору.

Позивач, своїм правом визначеним ст. 263 ГПК України не скористався, письмового відзиву на апеляційну скаргу не подав.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.01.2022, дану справу розподілено до розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя Марко Р.І., судді Матущак О.І., Плотніцький Б.Д.

Ухвалою суду від 17.01.2022 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ Радехівський цукор та призначено розгляд справи на 14.02.2022.

У судовому засіданні 14.02.2022 оголошено перерву у розгляді даної справи до 14.03.2022.

Ухвалою суду від 14.03.2022 розгляд справи відкладено на 16.05.2022.

Ухвалою суду від 16.05.2022 розгляд справи відкладено на 24.05.2022.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.05.2022 дану справу розподілено до розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя Марко Р.І., судді Матущак О.І., Скрипчук О.С..

У судовому засіданні 24.05.2022 представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги та надав усні пояснення, просив задоволити апеляційну скаргу, скасувати оскаржуване судове рішення та прийняти нове, яким в позові відмовити.

Позивач доводи апеляційної скарги заперечив та просив залишити без змін оскаржуване судове рішення та без задоволення апеляційну скаргу.

Розглянувши апеляційну скаргу, матеріали справи, апеляційним господарським судом встановлено наступне.

17.03.2019 між ТзОВ «Прогрес» та ТзОВ «Радехівський цукор» укладено договір від 30.01.2019 року № 25 ЦБ/19 купівлі-продажу та переробки на давальницьких умовах цукрових буряків урожаю 2019 року. Предметом цього договору є зобов`язання сторін щодо вирощування, складування, зберігання, передачі-приймання, перевезення цукрових буряків урожаю 2019 року, які будуть придбані на умовах купівлі-продажу з метою їх переробки замовником та/або перероблені замовником на давальницьких умовах, і проведення сторонами взаєморозрахунків за результатами таких операцій. Метою договору є забезпечення стабільного високопродуктивного бурякоцукрового виробництва та досягнення кожною із сторін максимально можливих прибутків (п. 1 договору).

Згідно з п. 3.2.1 договору, ціна однієї тонни цукрових буряків при базисній цукристості 16 % визначається сторонами на наступних умовах: при попередній оплаті 825,00 грн з ПДВ за 1 тонну цукрових буряків; при оплаті вартості цукрових буряків після їх приймання від товаровиробника- за ціною, яка повинна бути еквівалентною ринковій (договірній) вартості 74 кг цукру, але не менше базисної ціни цукру. Дану вартість цукрових буряків сторони зазначають у відповідних актах, які оформляються згідно інструкції 2 і з моменту їх підписання є невід`ємною частиною цього договору.

Відповідно до п. 3.5 договору, замовник зобов`язаній здійснити розрахунок за цукрові буряки, що є предметом цього розділу договору, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок товаровиробника на умовах як передоплати так і після оплати. Після оплата здійснюється замовником протягом 6 календарних місяців наступних за місяцем, в якому закінчилась поставка останньої партії цукрових буряків. За взаємною домовленістю сторін розрахунок за цукрові буряки можливий і іншим не заборонений чинним законодавством способом.

Пунктом 5 договору передбачена відповідальність сторін, а саме зокрема: при невиконанні умов цього договору винна сторона несе відповідальність згідно чинного законодавства; за невиконання чи неналежне виконання умов цього договору винна сторона сплачує на користь іншої сторони пеню, в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми невиконаного зобов`язання за кожен день протермінування.

Положеннями п. 6 договору визначено, що у вирішенні питань, передбачених договором, сторони керуються відповідними нормативними актами та чинним законодавством. Усі спори, що пов`язані з цим договором вирішуються шляхом переговорів між сторонами. Якщо спір не може бути вирішений шляхом переговорів, він вирішується в судовому порядку за встановленою підвідомчістю та підсудністю такого спору, визначеному відповідним чинним законодавством України.

Відповідно до п. 7 договору, договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 01.09.2020, а в частині виконання сторонами власних зобов`язань, до моменту повного їх виконання.

Відповідно до п. 8.3, 8.7 договору сторони погодили що право власності на товар переходить до товаровиробника з моменту прийняття товару; товаровиробник сплачує замовнику вартість конкретно визначеного товару, шляхом перерахування грошових кошті на розрахунковий рахунок замовника на умовах відтермінування оплати 100% вартості товару до 01.12.2019 року.

Згідно з п. 8.15 договору, у відповідності до ст. 259 ЦК України та п. 6 ст. 232 ГК України сторони домовились про те, що строк позовної давності щодо стягнення штрафних санкцій збільшується до повного виконання сторонами своїх грошових зобов`язань, а нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язань здійснюється без обмеження строку.

На думку позивача п. 8.15 договору від 30.01.2019 № 25 ЦБ/19 купівлі-продажу та переробки на давальницьких умовах цукрових буряків урожаю 2019 року, укладеного 17.03.2019 між ТзОВ «Радехівський цукор» та ТзОВ «Прогрес» не відповідє вимогам ст. ст. 251, 252 ЦК України в момент підписання сторонами даного правочину, з зв`язку із чим такий звернувся в суд з відповідною позовною заявою.

Дослідивши обставини справи, Західний апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Згідно з ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів. Загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені ст. 215 ЦК України.

У відповідності до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За приписами частин 1-5 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч. 1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" відповідно до статей 215 та 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статті 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Аналогічно, відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

У відповідності до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

З наведеного вбачається, що приписами ч. 6 ст. 232 ГК України передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане. При цьому ч. 6 ст. 232 ГК України визначено строк та порядок нарахування штрафних санкцій, а строк, протягом якого особа може звернутись до суду за захистом свого порушеного права, встановлюється Цивільним кодексом України.

Подібний за змістом правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 04.12.2012 у справі №17/034-11 та від 11.12.2012 у справі №10/065-11.

Разом з тим, згідно зі ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

За приписами ст. 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Зі змісту ст.256 ЦК України вбачається, що строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, є позовною давністю.

Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) позовна давність застосовується в один рік (ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України).

Частиною першою статті 259 ЦК України визначено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Позовна давність, встановлена законом, не може бути скорочена за домовленістю сторін.

Таким чином, строк позовної давності може бути збільшений за домовленістю сторін, але, як визначено положеннями ст. 251, 252 ЦК України обов`язково повинен мати конкретно визначений період.

Така ж правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 16.12.2021 у справі № 925/1386/19, від 09.03.2021 у справі № 924/441/20, від 20.08.2020 у справі № 902/959/19, від 07.06.2019 у справі № 910/23911/16, від 13.09.2019 у справі № 902/669/18, від 12.06.2018 у справі № 910/4164/17, від 22.11.2018 у справі № 903/962/17.

Судова колегія вважає, що положення п. 8.15. договору № 25ЦБ/19 від 30.01.2019 (укладений 17.03.2019) не містить правової визначеності стосовно тривалості позовної давності щодо стягнення штрафних санкцій та нарахування санкцій, як того вимагають положення ст. 251, 252, 256 ЦК України.

Викладаючи пункт 8.15 договору № 25ЦБ/19 від 30.01.2019 у редакції, визначеній ним («..строк позовної давності щодо стягнення штрафних санкцій збільшується до повного виконання сторонами своїх зобов`язань, а нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язань здійснюється без обмежень строку.») сторони не забезпечили чіткого формулювання його змісту щодо визначення строку позовної давності у відповідності до вимог ст. 251, 252, 256 ЦК України .

З наведеного вбачається, що вірними є висновок суду першої інстанції про невідповідність положень п. 8.15 договору яким строки нарахування штрафних санкцій та позовної давності щодо їхнього стягнення збільшені на невизначений період, що суперечить законодавству.

Таким чином, зміст п. 8.15 договору від 30.01.2019 № 25ЦБ/19 не відповідав вимогам ст. 251 та ст. 252 ЦК України в момент підписання сторонами даного правочину, що має наслідком недійсність цього положення.

Поряд з тим, згідно з ст. 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Щодо посилань відповідача на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 19.10.2021 у справі № 903/261/21, як преюдиційну, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ч. 7 ст. 75 ГПК України правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для господарського суду, що має місце у даній ситуації.

Разом з тим невідповідність п. 8.15 договору від 30.01.2019 № 25ЦБ/19 вимогам ст. 251, 252 ЦК України підтверджується також постановою Касаційного господарського суду від 08.02.2022 у справі № 903/261/21, якою скасовано Постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 19.10.2021 (на яку посилається відповідач у справі, як таку, що має преюдиційне значення) та залишено в силі рішення Господарського суду Волинської області від 03.08.2021, яким в позові відмовлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За приписами ч. 3 ст. 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Скаржниками не доведено наявності підстав, визначених ст.277 ГПК України, для скасування рішення та для задоволення апеляційної скарги. Таких підстав апеляційним судом також не встановлено.

Отже, рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Судовий збір, сплачений скаржником при поданні апеляційної скарги, на підставі ст. 129 ГПК України покладається на скаржника.

Разом з тим, у письмовій промові (заключне слово) ТОВ «Прогрес» у судових дебатах заявлено вимогу про стягнення з ТОВ «Радехівський цукор» на користь ТОВ «Прогрес» судових витрат, понесених на оплату професійної правничої допомоги в розмірі 6 000, 00 грн.

У підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивачем до матеріалів справи долучено договір про надання правничої допомоги та здійснення представництва від 16.08.2021, додаткову угоду № 1 від 26.01.2022 до договору про надання правничої допомоги та здійснення представництва від 16.08.2021, акт приймання-передачі наданих послуг від 11.03.2022 за договором від 16.08.2021 та розрахункову квитанцію від 11.03.2022.

Також позивачем додано докази направлення зазначеного вище заключного слова відповідачу.

Про наявність клопотання щодо стягнення судових витрат, понесених на правову допомогу в сумі 6000, 00 грн відповідач був також повідомлений ухвалами суду від 14.03.2022 та від 16.05.2022.

Пунктом 1.1 договору визначено, що за цим договором адвокат приймає на себе доручення клієнта по наданню останньому професійної правничої допомоги і здійснення представництва у справі № 914/1914/21.

Відповідно до положень п. 1.2 договору професійна правнича допомога надається шляхом:

1.2.1. правничого аналізу справи, в тому числі, але не виключно: вивчення наданих клієнтом документів (позовної заяви та доданої до неї документів, процесуальних заяв інших учасників справи, тощо), вивчення узагальнень (постанов) вищих судових інстанцій, вивчення існуючої судової практики, ознайомлення з матеріалами справи в суді);

1.2.2. надання правових консультацій для клієнта по справі. Надання правничої допомоги у судових засіданнях, представництвоу судових засіданнях та вчинення процесуальних дій поза судовим засіданням;

1.2.3. збору та подання доказів суду;

1.2.4. складання проектів необхідних процесуальних документів з правом їх підписання та подання. Підписання процесуальних документів може здійснюватись шляхом накладення на електронний документ ЕЦП адвоката. У такому випадку подання електронного процесуального документа здійснюється адвокатом шляхом його направлення на електронну пошту адресата, або шляхом подання через через відповідну підсистему ЄСІТС.

Пунктом 4.3. договору визначено, що сума гонорару адвоката визначається з урахуванням затраченого часу на надання правничої допомоги і здійснення представництва. Форма оплати погодинна. Ставка гнорару (винагороди) адвоката становить 1000, 00 грн за одну годину робочого часу, який адвокат витрачає на ведення справи клієнта.

Разом з тим відповідно до п. 3.2. договору (з врахуванням додаткової угоди № 1 від 26.01.2022 до договору) сума винагороди адвоката за надання правничої допомоги та здійснення представництва інтересів клієнта по справі № 914/1914/21 в суді апеляційної інстанції за даним договором становить 6000, 00 грн.

Відповідно до п. 4.6. договору розрахунок за даним договором проводиться у день підписання акту приймання-передачі наданих послуг. При сплаті клієнтом винагороди адвокат видає розрахункову квитанцію.

Судові витрати - це передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи (аналогічний висновок міститься у п. 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 242/4741/16-ц).

Згідно з ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" встановлено, що представництво - це вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону).

Відповідно до ст. 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ГПК України).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Разом із тим розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (ч. 8 ст. 129 ГПК України).

Витрати на професійну правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат (аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16).

Як встановлено вище надані позивачем докази щодо понесених витрат на правову допомогу відповідають визначеним ч.1 ст.26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» необхідним доказам, що підтверджують надання адвокатських послуг і слугують підставою для їх стягнення з відповідач на користь позивача

Поряд з тим, відповідно до постанови об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19, суд може зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони; обов`язок доведення неспіврозмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат адвоката, що підлягають розподілу між сторонами.

Судова колегія звертає увагу на те, що попри обізнаність відповідача про заявлення позивачем клопотання щодо відшкодування витрат понесених на оплату професійної правничої допомоги в розмірі 6 000, 00 грн, відповідач не подав суду заперечень щодо заявленого клопотання чи розміру самих витрат на правову допомогу. Таких заперечень не було викладено представником відповідача і у самому засіданні від 24.05.2022.

Таким чином, враховуючи наведені положення процесуального законодавства та беручи до уваги підтверджений відповідними доказами факт понесення адвокатом Нечипорук І.С. витрат, необхідних для надання правничої допомоги по справі № 914/1914/21 на суму 6 000,00 грн, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 6 000,00 грн витрат за надану в суді апеляційної інстанції професійну правничу допомогу по справі № 914/1914/21.

Керуючись ст. ст. 86,129, 236, 254, 269, 270, 275, 281, 282, 126, 129 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Радехівський цукор залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Львівської області від 30.11.2021 у справі № 914/1914/21 залишити без змін.

3. Заяву ТОВ «Прогрес» про стягнення судових витрат, понесених на оплату професійної правничої допомоги в розмірі 6 000, 00 грн задоволити.

Стягнути з ТОВ Радехівський цукор (80250, просп. Юності, 39, с. Павлів, Черворноградський р-н, Львівська обл.; ) на користь ТОВ «Прогрес» (вул. Центральна, 1, с. Білин, Володимир-Волинський р-н, Волинська обл.; ) 6000, 00 грн судових витрат, понесених на оплату професійної правничої допомоги у суді апеляційної інстанції.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

5. Порядок та строки оскарження постанов апеляційного господарського суду до суду касаційної інстанції визначені ст. ст. 287-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено та підписано 03.06.2022.

Головуючий суддя Марко Р.І.

Суддя Матущак О.І.

Суддя Скрипчук О.С.