ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" травня 2022 р. Справа№ 910/11801/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Куксова В.В.

суддів: Шаптали Є.Ю.

Яковлєва М.Л.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи матеріали апеляційної скарги Державного підприємства "Головний навчально-методичний центр Держпраці"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 05.11.2021

у справі №910/11801/21 (суддя Нечай О.В.)

за позовом Державного підприємства "Головний навчально-методичний центр Держпраці"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Редакція журналу "Охорона праці"

про стягнення 214 342,27 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Головний навчально-методичний центр Держпраці" (далі - позивач, скаржник) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Редакція журналу "Охорона праці" (далі - відповідач) про стягнення 214 342,27 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані безпідставним збереженням відповідачем грошових коштів у вигляді несплаченого податку на нерухомість за фактичне користування нерухомим майном без належних на те правових підстав.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.11.2021 в позові відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Державне підприємство "Головний навчально-методичний центр Держпраці" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 05.11.2021 у справі №910/11801/21 скасувати повністю та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Підставою для скасування рішення скаржник зазначає, що суд першої інстанції, аналізуючи та досліджуючи питання щодо правомірності і визначення вини стосовно не укладання договору оренди, дещо вийшов за межі позовних вимог, а в свою чергу суд вирішує лише ті вимоги по суті спору, про вирішення яких клопочуть сторони, і за загальним правилом не може виходити за межі цих вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Також скаржник зазначає, що відповідач умисно ухиляється від відповідальності за обов`язки, які прямо пов`язані із користуванням Об`єкта, зокрема щодо належного утримання Об`єкта, забезпечення дотримання вимог законодавства з питань пожежної, техногенної безпеки, цивільного захисту на Об`єкті податкових зобов`язань, як орендаря, що і є предметом даного позову.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.11.2021 апеляційну скаргу Державного підприємства "Головний навчально-методичний центр Держпраці" на рішення Господарського суду міста Києва від 05.11.2021 у справі №910/11801/21 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді (судді-доповідача) Куксова В.В., суддів: Шаптали Є.Ю., Яковлєва М.Л.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.11.2021 відкладено вирішення питання щодо апеляційної скарги Державного підприємства "Головний навчально-методичний центр Держпраці" на рішення Господарського суду міста Києва від 05.11.2021 у справі №910/11801/21 до надходження матеріалів справи до Північного апеляційного господарського суду. Витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/11801/21.

Від Господарського суду міста Києва надійшли матеріали справи №910/11801/21.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.12.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства "Головний навчально-методичний центр Держпраці" на рішення Господарського суду міста Києва від 05.11.2021 у справі №910/11801/21. Роз`яснено учасникам апеляційного провадження, що апеляційна скарга буде розглянута без повідомлення учасників справи.

20.01.2022 через відділ документального забезпечення від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Зокрема відповідач зазначає, що в порушення ст. 181 ГК України ФДМУ по місту Києву та ДП «ГНМЦ» не було здійснено жодних дій, спрямованих на укладення договору про оренду з відповідачем, не підписано надісланий проект договору, в установлений законом строк не надано свого протоколу щодо умов зазначеної угоди.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Суду у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).

Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" №64/2022 від 24 лютого 2022 року, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.

Указом Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" № 133/2022 від 14 березня 2022 року частково змінено статтю 1 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України.

У відповідності до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Північний апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено колегією суддів, 22.04.1994 було проведено державну реєстрацію Державного підприємства "Редакція журналу "Охорона праці", що підтверджується інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

09.02.2017 Державною службою України з питань праці було видано наказ № 22 "Про реорганізацію Державного підприємства "Редакція журналу "Охорона праці", яким на виконання вимог Закону України "Про реформування державних і комунальних друкованих засобів масової інформації" та постанови Кабінету Міністрів України від 23.11.2016 № 848 "Про затвердження переліку друкованих засобів масової інформації та редакцій, реформування яких здійснюється на першому етапі" вирішено:

1. Реорганізувати Державне підприємство "Редакція журналу "Охорона праці" шляхом перетворення у Товариство з обмеженою відповідальністю "Редакція журналу "Охорона праці".

2. Створити комісію з реорганізації ДП "Редакція журналу "Охорона праці" у складі згідно з додатком.

3. Визначити місцезнаходження ТОВ "Редакція журналу "Охорона праці" за адресою: 02100, м. Київ, вул. Попудренка, 10/1.

4. У процесі реформування, майно (крім приміщень і земельних ділянок), що на момент набрання чинності Законом України "Про реформування державних і комунальних друкованих засобів масової інформації" перебувало на балансі ДП "Редакція журналу "Охорона праці" (майно, надане ДП "Редакція журналу "Охорона праці" засновниками (співзасновниками) у користування, та майно, придбане трудовим колективом ДП "Редакція журналу "Охорона праці"), передати у власність ТОВ "Редакція журналу "Охорона праці" безоплатно, за умови забезпечення функціонування друкованого засобу масової інформації, збереження його назви, цільового призначення, мови видання і тематичної спрямованості.

5. Установити, що ТОВ "Редакція журналу "Охорона праці" є правонаступником всіх прав та обов`язків, пов`язаних з діяльністю ДП "Редакція журналу "Охорона праці".

Реорганізацію ДП "Редакція журналу "Охорона праці" завершено 25.04.2018 державною реєстрацією Товариства з обмеженою відповідальністю "Редакція журналу "Охорона праці" (далі - відповідач), яке відповідно до свого Статуту є правонаступником прав та обов`язків ДП "Редакція журналу "Охорона праці".

На підставі наказу Державної служби України з питань праці № 151 від 26.12.2017 та Акту приймання-передачі від 23.01.2018 з балансу ДП "Редакція журналу "Охорона праці" було передано на баланс Державного підприємства "Головний навчально-методичний центр Держпраці" (далі - позивач) нежитловий двоповерховий будинок, загальною площею 1066 кв.м. (інв. номер 2) та гараж (інв. номер 230), які розташовані за адресою: м. Київ, вул. Попудренка, 10/1.

Як зазначає позивач, нежитловий двоповерховий будинок, загальною площею 1066 кв.м., розташований за адресою: м. Київ, вул. Попудренка, 10/1, закріплений за ним на праві господарського відання.

У подальшому, позивачем було направлено на адресу відповідача лист № 135 від 27.02.2019 щодо експлуатації нежитлового будинку за адресою: м. Київ, вул. Попудренка, 10/1, в якому позивач просив відповідача призупинити користування вказаним об`єктом нерухомого майна до дати укладення договору оренди державного майна, проте відповідач ухилився від виконання вимог позивача.

За доводами позивача, він не має повноважень ініціювати укладення договору оренди нерухомого майна, оскільки сторонами такого договору мають бути відповідач та Фонд державного майна України (його регіональне відділення) і станом на дату звернення до суду з позовом відповідний договір оренди нерухомого майна, розташованого за адресою: м. Київ, вул. Попудренка, 10/1, не укладено, проте відповідач продовжує користуватись вказаним майном.

У свою чергу, як зазначає позивач, він, як балансоутримувач нерухомого майна, розташованого за адресою: м. Київ, вул. Попудренка, 10/1, виконує вимоги законодавства в частині його утримання та починаючи з квітня 2018 року по квітень 2021 року ним було сплачено податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у загальному розмірі 214 342,27 грн., про що свідчать наявні у матеріалах справи належним чином засвідчені копії платіжних доручень та виписки по рахунку позивача.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач зазначає, що за відсутності укладеного між відповідачем та Фондом державного майна України (його регіональним відділенням) договору оренди державного майна, позивач позбавлений можливості укласти з відповідачем відповідний договір про відшкодування витрат балансоутримувача та у зв`язку з понесенням витрат на оплату податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на утримання нерухомого майна, розташованого за адресою: м. Київ, вул. Попудренка, 10/1, оскільки відповідач користується вказаним майном без достатньої правової підстави, позивач, відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України, просить стягнути з відповідача грошові кошти в сумі 214 342,27 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції керувався тим, що право відповідача на оренду державного майна визначене Законом України "Про реформування державних і комунальних друкованих засобів масової інформації" та Законом України "Про оренду державного та комунального майна" і як встановлено при розгляді справи № 910/1914/20 відповідачем було надано всі необхідні документи для укладення договору оренди державного майна, однак позивачем не було надано документів для проведення процедури рецензування акту оцінки, що унеможливило подальшу процедуру укладення договору оренди, у зв`язку з чим Регіональне відділення Фонду державного майна України по м. Києву позбавлене можливості укласти договір оренди з відповідачем.

Розглянувши апеляційну Державного підприємства "Головний навчально-методичний центр Держпраці", колегія суддів дійшла висновку, що вона не підлягає задоволенню з огляду на наступне

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України "Про реформування державних і комунальних друкованих засобів масової інформації" дія цього Закону поширюється на друковані засоби масової інформації, засновниками (співзасновниками) яких є органи державної влади, інші державні органи та органи місцевого самоврядування (далі - друковані засоби масової інформації), і редакції друкованих засобів масової інформації, засновниками (співзасновниками) яких є органи державної влади, інші державні органи та органи місцевого самоврядування (далі - редакції).

Частинами 1, 2 статті 2 Закону України "Про реформування державних і комунальних друкованих засобів масової інформації" визначено, що реформування друкованих засобів масової інформації та редакцій здійснюється у два етапи: перший - протягом одного року з дня набрання чинності цим Законом та другий - протягом наступних двох років. На першому етапі здійснюється реформування друкованих засобів масової інформації та редакцій згідно з переліком, що затверджується Кабінетом Міністрів України за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері телебачення і радіомовлення, інформаційній та видавничій сферах, організовується підвищення кваліфікації працівників таких редакцій, а також складається Зведений перелік об`єктів реформування.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону України "Про реформування державних і комунальних друкованих засобів масової інформації" реформування друкованих засобів масової інформації та редакцій здійснюється шляхом виходу органів державної влади, інших державних органів та органів місцевого самоврядування із складу засновників (співзасновників) друкованого засобу масової інформації та редакції з перетворенням редакції членами її трудового колективу у суб`єкт господарювання із збереженням назви, цільового призначення, мови видання і тематичної спрямованості друкованого засобу масової інформації.

Постановою Кабінету Міністрів України № 848 від 23.11.2016 було затверджено Перелік друкованих засобів масової інформації та редакцій, реформування яких здійснюється на першому етапі, згідно з п. 236 якого ДП "Редакція журналу "Охорона праці" було включено до переліку друкованих засобів масової інформації та редакцій, реформування яких здійснюється на першому етапі.

Колегією суддів встановлено, що на виконання вимог Закону України "Про реформування державних і комунальних друкованих засобів масової інформації" та постанови Кабінету Міністрів України № 848 від 23.11.2016, Державною службою України з питань праці було видано наказ №22 "Про реорганізацію Державного підприємства "Редакція журналу "Охорона праці", відповідно до якого вирішено реорганізувати ДП "Редакція журналу "Охорона праці" шляхом перетворення у ТОВ "Редакція журналу "Охорона праці".

Згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, які відповідно до ч. 1 ст. 7 та ч. 1 ст. 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" вважаються достовірними, вбачається, що 25.04.2018 здійснено державну реєстрацію припинення ДП "Редакція журналу "Охорона праці" та створення ТОВ "Редакція журналу "Охорона праці", яке є правонаступником прав та обов`язків ДП "Редакція журналу "Охорона праці".

Сторони у своїх заявах по суті справи зазначають, що на виконання вимог законодавства щодо реформування державних друкованих засобів масової інформації, згідно з Актом приймання-передачі (уточнений) від 23.01.2018 з балансу ДП "Редакція журналу "Охорона праці" було передано на баланс позивача нежитловий двоповерховий будинок загальною площею 1066 кв.м. та гараж, які розташовані за адресою: м. Київ, вул. Попудренка, 10/1.

Судом першої інстанції вірно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 06.06.1995 між Акціонерним товариством закритого типу "Будінвестсервіс" (продавець) та Журналом "Охорона праці" (покупець) було укладено Договір купівлі-продажу, відповідно до якого продавець продав, а покупець купив двоповерховий будинок загальною площею 1 066,00 кв.м., що розташований на земельній ділянці 0,2177 га в м. Києві по вул. Попудренка, 10/1.

Отже, ДП "Редакція журналу "Охорона праці" придбало нерухоме майно: двоповерховий будинок, що розташований в м. Києві по вул. Попудренка, 10/1, але в подальшому, внаслідок проведення реформування державних друкованих засобів масової інформації, вказане нерухоме майно залишилось у державній власності та було передано на баланс позивача.

Відповідно до частин 1, 2 статті 9 Закону України "Про реформування державних і комунальних друкованих засобів масової інформації" у процесі реформування майно (крім приміщень і земельних ділянок), що на момент набрання чинності цим Законом перебувало на балансі редакції (майно, надане редакції засновниками (співзасновниками) друкованого засобу масової інформації та редакції у користування, та майно, придбане трудовим колективом редакції), передається у власність зазначеному суб`єкту господарювання безоплатно, за умови забезпечення функціонування друкованого засобу масової інформації, збереження його назви, цільового призначення, мови видання і тематичної спрямованості. Приміщення, що перебувають у державній або комунальній власності, у яких на час реформування розташовувалися редакції, передаються в оренду строком не менше ніж на 15 років з розміром орендної плати, установленим для бюджетних організацій. Договір оренди укладається між редакцією та Фондом державного майна України (його регіональним відділенням) або відповідним органом місцевого самоврядування. Суборенда приміщень редакцій забороняється.

Згідно з частинами 1 - 3 статті 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" від 10.04.1992 № 2269-XII (чинний станом на час виникнення спірних правовідносин) фізичні та юридичні особи, які бажають укласти договір оренди, направляють заяву, проект договору оренди, а також інші документи згідно з переліком, що визначається Фондом державного майна України (далі - матеріали), відповідному орендодавцеві, зазначеному у статті 5 цього Закону. У разі надходження до орендодавця заяви про оренду цілісного майнового комплексу підприємства, його структурного підрозділу, нерухомого майна, а також майна, що не увійшло до статутного (складеного) капіталу господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), орендодавець, за умови відсутності заборони на передачу майна в оренду, у п`ятиденний строк після дати реєстрації заяви надсилає копії матеріалів органу, уповноваженому управляти відповідним майном. Орган, уповноважений управляти державним майном, розглядає подані йому матеріали і протягом п`ятнадцяти днів після їх надходження надсилає орендодавцеві висновки про умови договору оренди або про відмову в укладенні договору оренди. Якщо орендодавець не одержав у встановлений термін висновків органу, уповноваженого управляти державним майном, дозволу, відмови чи пропозицій від органу, уповноваженого управляти відповідним майном, укласти договір оренди нерухомого майна з бюджетною установою, організацією, висновків органу Антимонопольного комітету України, укладення договору оренди вважається з цими органами погодженим.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач звертався до Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву із заявою-клопотанням від 07.03.2019 за вих. № 81 про укладення договору оренди з наміром взяти в оренду майно, що належить до державної власності, яке обліковується на балансі позивача.

У матеріалах справи також містяться листи відповідача № 160 від 10.03.2019, № 198 від 27.06.2019, № 241 від 23.10.2019, № 3 від 09.01.2020 щодо вирішення питання про укладення договору оренди державного майна, в яких відповідач надавав Регіональному відділенню Фонду державного майна України по м. Києву уточнюючу інформацію та додаткові документи.

В свою чергу, листом № 30-04/818 від 28.01.2020 Регіональне відділення Фонду державного майна України по м. Києву повідомило відповідача про надання балансоутримувачем (позивачем) інформації про використання відповідачем державного майна, проте ним не надано жодних документів для проведення процедури рецензування акта оцінки вказаного нерухомого майна, що унеможливлює процедуру укладення договору оренди.

У провадженні Господарського суду міста Києва перебувала справа № 910/1914/20 за позовом ТОВ "Редакція журналу "Охорона праці" до Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву та ДП "Головний навчально-методичний центр Держпраці" про зобов`язання надати згоду на укладення договору оренди та зобов`язання укласти договір оренди в редакції позивача, під час розгляду якої судом було встановлено, що згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивачу на праві господарського відання належить (зареєстроване 24.01.2020) нежитловий двоповерховий будинок загальною площею 1066 кв.м за адресою: м. Київ, вул. Попудренка, 10/1 та з аналізу приписів частин 2, 3 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" від 10.04.1992 № 2269-XII (в редакції станом на дату звернення позивача із заявою про укладення договору оренди) не вбачається обов`язку саме позивача надавати будь-яке погодження на укладення договору оренди.

Крім того, зі змісту рішення Господарського суду міста Києва від 24.11.2020 у справі № 910/1914/20, яке залишене без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 08.04.2021 та постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 09.09.2021, вбачається, що сторонами не заперечувалось та судом підтверджено, що на підставі ч. 2 ст. 9 Закону України "Про реформування державних і комунальних друкованих засобів масової інформації" позивач має право на оренду нежитлового двоповерхового будинку за адресою: м. Київ, вул. Попудренка, 10/1 строком не менше ніж на 15 років з розміром орендної плати, установленим для бюджетних організацій.

Судом при розгляді вказаної справи було також встановлено, що ТОВ "Редакція журналу "Охорона праці" зі своєї сторони було надано всі необхідні документи для укладення договору оренди державного майна, однак, ДП "Головний навчально-методичний центр Держпраці" не було надано документів для проведення процедури рецензування акту оцінки, що унеможливило подальшу процедуру укладення договору оренди, у зв`язку з чим Регіональне відділення Фонду державного майна України по м. Києву позбавлене можливості укласти договір оренди з ТОВ "Редакція журналу "Охорона праці".

Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 129, ч. 1 ст. 129-1 Конституції України однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду. Судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

За приписами ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч. 2 ст. 13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії.

Вказана правова позиція є сталою в судовій практиці і викладена, зокрема, в постановах Верховного Суду від 11.12.2018 у справі № 910/3055/18 та від 13.08.2019 у справі №910/11164/16.

Обставини, встановлені судом під час розгляду справи № 910/1914/20, з огляду на набрання судовим рішенням у вказаній справі законної сили, відповідно до вищевказаних положень законодавства, не підлягають повторному доказуванню при розгляді цієї справи.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що відповідачем було вчинено всі необхідні дії, передбачені чинним законодавством, з метою укладення з Регіональним відділенням Фонду державного майна України по м. Києву договору оренди державного нерухомого майна, яке знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Попудренка, 10/1, при цьому, договір оренди не укладено саме з підстав ненадання позивачем, як балансоутримувачем, запитуваної інформації та документів.

Наведене також спростовує доводи скаржника щодо ухилення відповідача від обов`язку укласти з Регіональним відділенням Фонду державного майна України по м. Києву договір оренди державного майна та ухилення відповідача від виконання обов`язків, які пов`язані з користуванням вказаним нерухомим майном.

Водночас колегія суддів звертає увагу, що у рішенні у справі "Рисовський проти України" Європейський суд з прав людини підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування", який передбачає, що у разі коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, іntеr аlіа, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що зволікання орендодавця та балансоутримувача в укладенні договору оренди державного майна та договору про відшкодування витрат балансоутримувача щодо вказаного майна не може виправлятися за рахунок відповідача, який відповідно до законодавства має право на оренду вказаного майна.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, предметом позову в цій справі є вимога позивача про стягнення з відповідача грошових коштів у сумі 214 342,27 грн., що становлять витрати позивача, як балансоутримувача вищевказаного нерухомого майна, по сплаті податку на нерухомість, відмінного від земельної ділянки.

Главою 83 Цивільного кодексу України врегульовано відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до частин 1, 2 статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України.

За змістом приписів глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Отже, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Конструкція статті 1212 Цивільного кодексу України, як і загалом норм глави 83 Цивільного кодексу України, свідчить про необхідність установлення так званої "абсолютної" безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц, від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17 та у постановах Верховного Суду від 14.01.2019 у справі № 912/1188/17, від 11.02.2019 у справі №922/391/18.

Доводи скаржника стосовного того, що відповідач користується вищевказаними об`єктами нерухомого майна, які перебувають на балансі позивача, без достатньої правової підстави колегією суддів відхиляються як необґрунтовані, оскільки, як вірно зазначено судом першої інстанції, право відповідача на оренду державного майна визначене Законом України "Про реформування державних і комунальних друкованих засобів масової інформації" та Законом України "Про оренду державного та комунального майна" і як встановлено при розгляді справи № 910/1914/20 відповідачем було надано всі необхідні документи для укладення договору оренди державного майна, однак позивачем не було надано документів для проведення процедури рецензування акту оцінки, що унеможливило подальшу процедуру укладення договору оренди, у зв`язку з чим Регіональне відділення Фонду державного майна України по м. Києву позбавлене можливості укласти договір оренди з відповідачем.

На переконання колегії суддів, в даному випадку відсутня "абсолютна" безпідставність користування відповідачем вищевказаним нерухомим майном, у зв`язку із чим колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що у суду відсутні правові підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 1212 Цивільного кодексу України.

Зважаючи на все вище викладене в сукупності, суд першої інстанції дійшов правомірного та обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Доводи, наведені скаржником в апеляційній скарзі, колегією суддів до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються вищевикладеним та матеріалами справи. Також, відсутні підстави для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення в розумінні ст. 277 ГПК України з викладених в апеляційній скарзі обставин.

Згідно зі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду міста Києва від 05.11.2021 у справі №910/11801/21 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції.

Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України") і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до ст. ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З огляду на викладене, а також враховуючи те, що доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права не знайшли свого підтвердження в суді апеляційної інстанції, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Державного підприємства "Головний навчально-методичний центр Держпраці" на рішення Господарського суду міста Києва від 05.11.2021 у справі №910/11801/21 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства "Головний навчально-методичний центр Держпраці" - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 05.11.2021 у справі №910/11801/21 - залишити без змін.

Матеріали справи №910/11801/21 повернути до господарського суду першої інстанції.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя В.В. Куксов

Судді Є.Ю. Шаптала

М.Л. Яковлєв