УХВАЛА

01 червня 2022 року

м. Київ

cправа № 922/2162/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Уркевича В. Ю.- головуючого, Краснова Є. В., Мачульського Г. М.,

за участю секретаря судового засідання Брінцової А. М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

на постанову Східного апеляційного господарського суду від 30.11.2021 (головуючий суддя Шевель О. В., судді Крестьянінов О. О., Тарасова І. В.) та рішення Господарського суду Харківської області від 06.09.2021 (суддя Рильова В. В.) у справі

за позовом Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

до Комунального підприємства «Харківські теплові мережі»

про стягнення 280 650 401,77 грн

за участю представників:

позивача - Лисенка В. О. (адвокат),

відповідача - не з`явився,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст і підстави позовних вимог

1. Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі - АТ «НАК «Нафтогаз України», позивач) звернулося до Господарського суду Харківської області з позовом до Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» (далі - КП «Харківські теплові мережі», відповідач) про стягнення 280 650 401,77 грн заборгованості за поставлений природний газ, з яких: 213 699 710,45 грн - сума основного боргу, 16 738 349,65 грн - пеня, 15 546 517,88 грн - 3% річних та 34 665 823,79 грн - інфляційні втрати.

2. Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором постачання природного газу від 21.09.2017 № 1186/1718-ТЕ-32 (далі - договір) щодо повної та своєчасної оплати за поставлений природний газ.

Короткий зміст судових рішень судів попередніх інстанцій

3. Господарський суд Харківської області рішенням від 06.09.2021 позовні вимоги задовольнив частково. Стягнув з відповідача на користь позивача 213 699 710,45 грн основного боргу, 15 546 517,88 грн 3% річних, 34 665 823,79 грн інфляційних втрат, 2 293 153,90 грн пені. В задоволенні позову в частині стягнення 14 445 195,75 грн пені відмовив.

4. Перевіривши розрахунок основного боргу, 3% річних та інфляційних втрат, доданий позивачем до позовної заяви, суд встановив їх арифметичну правильність та відповідність таких розрахунків фактичним обставинам справи.

5. Вирішуючи питання щодо можливості зменшення за клопотанням відповідача суми пені на 86,3%, ураховуючи дискреційність наданих суду повноважень щодо зменшення розміру штрафних санкцій, виходячи з необхідності дотримання балансу інтересів обох сторін, суд першої інстанції дійшов висновку щодо необхідності зменшення розміру пені до 2 293 153,90 грн.

6. Східний апеляційний господарський суд постановою від 30.11.2021 рішення Господарського суду Харківської області від 06.09.2021 залишив без змін.

7. Здійснюючи перегляд оскаржуваного рішення в частині зменшення розміру пені, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про можливість зменшення пені на підставі частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України, статті 233 Господарського кодексу України, зважаючи, зокрема, на ступінь виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором, відсутність доказів щодо понесення позивачем збитків внаслідок порушення відповідачем грошових зобов`язань, правовий статус відповідача.

Короткий зміст касаційної скарги та заперечень на неї

8. У грудні 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга АТ «НАК «Нафтогаз України», в якій скаржник просить скасувати постанову Східного апеляційного господарського суду від 30.11.2021 та рішення Господарського суду Харківської області від 06.09.2021 в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення 14 445 195,75 грн пені та ухвалити нове рішення в цій частині, яким позовні вимоги задовольнити.

9. Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій неправильно застосовано норми статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 04.05.2018 у справі № 908/1453/14, від 12.06.2018 у справі № 922/1010/16.

10. У тексті касаційної скарги скаржник також посилається на правові позиції, викладені Вищим господарським судом України у постанові від 08.04.2015 у справі № 902/1568/14.

11. Скаржник вказує, що судами попередніх інстанцій під час розгляду справи не було враховано інтересів позивача, його майновий стан, не надано оцінки тому, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, а не лише відповідача, причинам неналежного виконання або невиконання зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення зобов`язання.

12. АТ «НАК «Нафтогаз України» вважає, що нараховані санкції не є надмірно великими порівняно з невиконаним зобов`язанням за договором.

13. Позивач також зазначає, що судами попередніх інстанцій не взято до уваги ступінь виконання зобов`язання відповідачем, станом на день ухвалення рішення сума основного боргу складала 213 699 710,45 грн, що свідчить про грубе порушення відповідачем прав позивача на своєчасний розрахунок за поставлений природний газ, тобто має місце низький ступінь виконання зобов`язань відповідачем та значне прострочення у виконанні цього зобов`язання.

14. АТ «НАК «Нафтогаз України» вказує, що станом на 01.01.2021 дебіторська заборгованість перед позивачем з боку споживачів (основним видом діяльності підприємства є продаж газу) становила 60,407 млрд грн, має тенденцію до зростання.

15. Станом на 30.09.2020 відповідно до консолідованого звіту позивача розмір короткострокових зобов`язань складає 78,419 млрд грн (в тому числі заборгованість з податку на прибуток - 1,786 млрд грн), довгострокових - 89,097 млрд грн (в тому числі відстрочені податкові зобов`язання - 18,408 млрд грн), всього - 167,516 млрд грн. Дана інформація є публічно-доступною, повний текст звітності розміщено на офіційному сайті АТ «НАК «Нафтогаз України».

16. Наведені дані свідчать про значний обсяг несплаченої заборгованості підприємств, нестачу коштів для здійснення поточної діяльності позивача, у тому числі - для забезпечення споживачів необхідним обсягом природного газу протягом опалювальних сезонів 2017/2018, 2018/2019, 2019/2020 та 2020/2021 років.

17. У судовому засіданні представник позивача підтримав доводи, викладені в касаційній скарзі, та просив її задовольнити.

18. Відповідач правом на подання письмового відзиву на касаційну скаргу, передбаченим статтею 295 Господарського процесуального кодексу України, не скористався.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

19. Відповідно до частини першої статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

20. Колегія суддів суду касаційної інстанції, враховуючи приписи наведеної норми процесуального права, здійснює перегляд рішень судів попередніх інстанцій лише в межах заявленої скаржником вимоги касаційної скарги - відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення 14 445 195,75 грн пені.

21. Підставою касаційного оскарження є пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, згідно з яким підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

22. Суд касаційної інстанції зазначає, що під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. Такий правовий висновок викладено у пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц (провадження № 14-737цс19).

23. При цьому на предмет подібності слід оцінити саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін у справі та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їх змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність необхідно також визначати за суб`єктним і об`єктним критерієм відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (пункт 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20).

24. Верховний Суд заслухав суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідив наведені у касаційній скарзі доводи та зазначає, що обставини, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, у цьому випадку не підтвердилися з огляду на таке.

25. У цій справі, судові рішення в якій переглядаються у касаційному порядку, судами попередніх інстанцій, розглянуто спір про стягнення зокрема суми пені, яку відповідач просив зменшити.

26. Суд першої інстанції, посилаючись на положення частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України та частину першу статті 233 Господарського кодексу України, вирішуючи питання щодо зменшення за клопотанням відповідача суми пені на 86,3%, ураховуючи дискреційність наданих йому повноважень щодо зменшення розміру штрафних санкцій, виходячи з необхідності дотримання балансу інтересів обох сторін, дійшов висновку щодо необхідності зменшення розміру пені до 2 293 153,90 грн.

27. Здійснюючи перегляд оскаржуваного судового рішення в частині зменшення розміру пені, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про можливість зменшення пені на підставі частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України, статті 233 Господарського кодексу України, зважаючи на: ступінь виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором (передано природний газ за договором на суму 2 561 956 598,71 грн, сплачено 2 062 952 532,12 грн); скрутний фінансовий стан відповідача; відсутність доказів щодо понесення позивачем збитків внаслідок порушення відповідачем грошових зобов`язань (в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження понесених позивачем збитків чи додаткових витрат через прострочення оплати контрагентами); правовий статус відповідача, основним видом господарської діяльності якого є постачання теплової енергії, і те, що основним споживачем послуг відповідача з централізованого теплопостачання є населення, також беручи до уваги суспільну необхідність господарської діяльності відповідача та її соціальну спрямованість.

28. Колегія суддів суду касаційної інстанції зазначає, що посилання скаржника на постанову Верховного Суду від 04.05.2018 у справі № 908/1453/14, в якій міститься висновок щодо застосування статті 233 Господарського кодексу України та статті 551 Цивільного кодексу України, не може бути виключною правовою підставою касаційного оскарження судових рішень, оскільки постанова Верховного Суду у вказаній справі ухвалена хоча й за однакового правового регулювання спірних правовідносин (зокрема, частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України та частини першої статті 233 Господарського кодексу України), що має місце в цій справі, але за іншої фактично-доказової бази (обставин справи та зібраних у них доказів), ніж у справі, що розглядається, тобто зазначена справа і справа, судові рішення в якій переглядаються, є відмінними за істотними правовими ознаками, що свідчить про неподібність правовідносин у них.

29. Так, Верховний Суд постановою від 04.05.2018 у справі № 908/1453/14 за позовом Відкритого акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» до Концерну «Міські теплові мережі» про стягнення 89 120,30 грн пені, 20 566,21 грн 3 % річних, 35 520,94 грн інфляційного нарахування залишив без змін постанову Донецького апеляційного господарського суду від 19.07.2017 та рішення Господарського суду Запорізької області від 25.05.2017, якими позовні вимоги задоволено частково.

30. При цьому суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні клопотання відповідача про зменшення розміру пені за несвоєчасно сплачену електроенергію на 90 %.

31. Верховний Суд зазначив, що у вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд бере до уваги майновий стан сторін і оцінює співвідношення між розміром заявлених штрафних санкцій, зокрема з розміром збитків кредитора, враховує інтереси обох сторін. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення пені.

32. Суд касаційної інстанції у справі № 908/1453/14 вказав, що суд першої інстанції, врахувавши фінансовий стан позивача та відповідача, дійшов обґрунтованого висновку, з яким погодився суд апеляційної інстанції, що в даному випадку суд не може надати перевагу відповідачу, враховує, зокрема, наявність заборгованості позивача із заробітної плати та податковий борг. Отже, з`ясувавши всі обставини справи та взявши до уваги майновий стан обох сторін, суди попередніх судових інстанцій дійшли правомірного висновку, що в даному випадку відсутні підстави для зменшення розміру пені.

33. Таким чином, правовідносини у справі № 908/1453/14 та у справі № 922/2162/21 не є подібними, позаяк існує ряд істотних відмінностей саме у фактичних обставинах таких спорів, пов`язаних із правами й обов`язками їх сторін, що в свою чергу зумовлює і різний зміст спірних правовідносин, що унеможливлює застосування правових висновків Верховного Суду, викладених у наведених скаржником в касаційній скарзі постанові, до спірних правовідносин у цій справі.

34. Скаржник у касаційній скарзі також посилається на постанову від 12.06.2018 у справі № 922/1010/16 за позовом АТ «НАК «Нафтогаз України» до Публічного акціонерного товариства «Харківгаз» про стягнення заборгованості. У вказаній справі Верховний Суд, залишаючи без змін постанову суду апеляційної інстанції про часткове задоволення позовних вимог, вказав, що оплата заборгованості відбувалася поза межами спільних протокольних рішень, а тому позивач мав право на стягнення пені, нарахованої на заборгованість відповідача, яка виникла поза межами спільних протокольних рішень. Підставою для застосування наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, стала сума основного боргу, що не була предметом регулювання за спільними протокольними рішеннями про організацію взаєморозрахунків, яка була несвоєчасно оплачена відповідачем за рахунок власних коштів.

35. При цьому у зазначеній справі суди взагалі не вирішували питання щодо зменшення пені за клопотанням сторони, не застосовували приписи статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України, а акцентували увагу на тому, що споживач за договором постачання природного газу не обмежується при здійсненні розрахунків з постачальником лише застосуванням рахунків зі спеціальним режимом використання та не обмежений у способах виконання своїх зобов`язань за договором, а також вказали, що позивач має право на стягнення пені, нарахованої на заборгованість відповідача, що виникла поза межами спільних протокольних рішень.

36. Таким чином, правовідносини у справі № 922/1010/16 та у справі № 922/2162/21 не є подібними за змістом, матеріально-правовим регулюванням та встановленими фактичними обставинами справи.

37. Щодо посилання скаржника на правову позицію, викладену у постанові Вищого господарського суду України від 08.04.2015 у справі № 902/1568/14, колегія суддів суду касаційної інстанції зазначає, що посилання на постанови Вищого господарського суду України не є належним правовим обґрунтуванням підстав касаційного оскарження судових рішень, оскільки неврахування в оскаржуваному судовому рішенні висновків, викладених у постановах Вищого господарського суду України, не визначено частиною другою статті 287 Господарського процесуального кодексу України як підстава касаційного оскарження судових рішень. Згідно із частиною четвертою статті 236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

38. Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 05.06.2020 у справі № 920/653/18 та від 07.10.2021 у справі № 922/3447/20.

39. Інші доводи скаржника правильних висновків судів попередніх інстанцій не спростовують та зводяться до необхідності переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень Верховного Суду.

40. Відповідно до частини другої статті 300 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

41. Інших виключних підстав касаційного оскарження, передбачених частиною другою статті 287 Господарського процесуального кодексу України, АТ «НАК «Нафтогаз України» у касаційній скарзі не зазначило.

42. Відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

43. При цьому колегія суддів суду касаційної інстанції зазначає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

44. Основним елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми права на момент вчинення дії.

45. Відповідно до пункту восьмого частини першої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

46. Згідно зі статтею 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» учасники справи, яка є предметом судового розгляду, та інші особи мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

47. Аналогічно й частина перша статті 17 Господарського процесуального кодексу України регламентує, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

48. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

49. У рішенні ЄСПЛ у справі «Ґарсія Манібардо проти Іспанії» («Garcia Manibardo v. Spain» від 15.02.2000, № 38695/97) зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (див. також рішення у справі «Monnel and Morris v. the United Kingdom» від 02.03.1987, № 9562/81, серія A, № 115, с. 22, п. 56, а також рішення у справі «Helmers v. Sweden» від 29.10.1996, серія A, № 212-A, с. 15, п. 31).

50. Отже, із встановленням законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду право на касаційне оскарження в Україні не є безумовним, що є передбачуваним для учасників судового процесу, виходячи із наведених вище норм Господарського процесуального кодексу України.

51. За вказаних обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про закриття касаційного провадження, відкритого за касаційною скаргою АТ «НАК «Нафтогаз України», згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України.

52. В іншій частині постанова Східного апеляційного господарського суду від 30.11.2021 та рішення Господарського суду Харківської області від 06.09.2021 позивачем у касаційному порядку не оскаржувалися.

Керуючись частиною четвертою статті 240, статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на постанову Східного апеляційного господарського суду від 30.11.2021 та рішення Господарського суду Харківської області від 06.09.2021 у справі № 922/2162/21 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя В. Ю. Уркевич

Судді: Є. В. Краснов

Г. М. Мачульський