РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

01.06.2022Справа № 910/10440/21

Господарський суд міста Києва у складі: головуючого судді Князькова В.В. за участю секретаря судового засідання Рєпкіної Ю.Є., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Київ"

до відповідача: Територіальної організації політичної партії "Європейська солідарність"

про стягнення 4 850 042,19 грн, -

За участю представників сторін:

від позивача: Фелді О.В.

від відповідача: не з`явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Київ" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Територіальної організації політичної партії "Європейська солідарність" про стягнення 4 872 746,45 грн, з яких основний борг в розмірі 4 420 121,64 грн, 3% річних в розмірі 100 186,99 грн, інфляційні втрати в розмірі 248 312,86 грн, пеня в сумі 104 124,96 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем умов договорів №к-205 від 15.10.2019 та №к-204 від 15.10.2019 оренди нежитлових приміщень в частині сплати орендних платежів за період з листопада 2019 по березень 2021.

Ухвалою від 01.07.2021 позовну заяву було залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків.

Представником позивача було подано заяви про усунення недоліків позову.

Ухвалою від 12.07.2021 відкрито провадження по справі; постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 18.08.2021.

05.08.2021 до господарського суду надійшов відзив на позов, в якому відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував, з огляду на наступне: у Територіальної організації політичної партії "Європейська солідарність" відсутня заборгованість з оплати комунальних платежів; вимоги про стягнення заборгованості з орендної плати та штрафних санкцій є безпідставними, оскільки на рахунок політичної партії не надходило у спірний період фінансування із державного бюджету; орендар підлягає звільненню від орендної плати на підставі ч.6 ст.762 Цивільного кодексу України, оскільки у спірний період орендовані приміщення не могли бути використані через введення карантинних обмежень. Також відповідачем подано заяву про зменшення розміру штрафних санкції на 99% та заяву про застосування до вимог про стягнення неустойки строків позовної давності.

18.08.2021 до суду надшила заява позивача про уточнення (зменшення та одночасне збільшення) позовних вимог, в якій фактично заявлено про стягнення 4 850 042,19 грн, з яких заборгованість зі сплати орендних платежів в сумі 4 296 000 грн, пеня в сумі 221 572,60 грн, інфляційні втрати в розмірі 246 572,38 грн та 3% річних в сумі 85 897,21 грн. Означена заява була прийнята судом.

16.08.2021 представником позивача було подано відповідь на відзив.

18.08.2021 судом було оголошено перерву у підготовчому засіданні на 08.09.2021.

08.09.2021 до Господарського суду міста Києва надійшла зустрічна позовна заява Територіальної організації політичної партії "Європейська солідарність" про зміну умов договорів оренди нежитлових приміщень №к-205 від 15.10.2019 та №к-204 від 15.10.2019.

Ухвалою від 08.09.2021 зустрічну позовну заяву Територіальної організації політичної партії "Європейська солідарність" повернуто позивачу.

20.09.2021 Територіальною організацією політичної партії "Європейська солідарність" було подано апеляційну скаргу на ухвалу від 08.09.2021 Господарського суду міста Києва по справі №910/10440/21.

Ухвалою від 27.09.2021 зупинено провадження по справі №910/10440/21 до перегляду ухвали від 08.09.2021 Господарського суду міста Києва в апеляційному порядку.

Постановою від 22.12.2021 Північного апеляційного господарського суду ухвалу від 08.09.2021 Господарського суду міста Києва залишено без змін.

05.01.2022 матеріали справи №910/10440/21 було повернуто до Господарського суду міста Києва.

Ухвалою від 14.01.2022 судом було поновлено провадження по справі, призначено підготовче засідання на 02.02.2022.

01.02.2022 представником відповідача було подано клопотання про призначення експертизи по справі з метою встановлення функціонального призначення приміщень, заходів, які повинні були вживатись Територіальною організацією політичної партії "Європейська солідарність" у період карантинних обмужень, обставин можливості використання приміщень у період з 11.03.2020 по 22.05.2020, з 08.01.2021 по 25.01.2021 та з 23.03.2021 по 01.05.2021, обствин припинення користування нерухомими майном, отримання грошових коштів з державного бюджету на фінансування політичної партії, фактичного розміру заборгованості за договорами.

У судовому засіданні 02.02.2022 судом було розглянуто та відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про призначення судової експертизи. При цьому, суд виходив з такого.

Статтею 1 Закону України «Про судову експертизу» визначено, що судовою експертизою є дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду.

Частиною 1 статті 99 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.

Отже, судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмету доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено господарським судом з призначенням відповідної судової експертизи. Питання про призначення судової експертизи повинно вирішуватися лише після ґрунтовного вивчення обставин справи і доводів сторін щодо необхідності такого призначення.

Призначення експертизи є правом, а не обов`язком господарського суду, при цьому, питання призначення експертизи вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням предмета, підстав позову та обставин справи. Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 08.12.2021 у справі № 910/18570/17, від 14.12.2021 у справі № 910/9564/20, від 24.11.2021 у справі № 914/1396/20, від 17.12.2020 у справі № 910/7426/17.

Проте, виходячи з предмету та підстав позовних вимог, з огляду на обставини, що входять до предмету доказування у справі, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для призначення по справі судової експертизи, оскільки всі обставини справи можуть бути встановлені судом самостійно, на підставі поданих сторонами доказів.

02.02.2022 судом було закрито підготовче провадження по справі, призначено розгляд справи по суті на 02.03.2022.

Ухвадою від 06.04.2022 судом було призначено розгляд справи по суті на 27.04.2022.

У судовому засіданні 27.04.2022 судом було задоволено клопотання відповідача та відкладено розгляд справи по суті на 01.06.2022.

У судове засідання 01.06.2022 представник відповдача не з`явився, проте, про дату, час та місце розгляду справи останній був повідомлений належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням №592.

Наразі, з огляду на неявку вказаного учасника судового процесу суд зазначає таке.

Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті (ч.1 ст.202 Господарського процесуального кодексу України).

Зі змісту п.1 ч.3 ст.202 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу за відсутності учасника справи, якого було належним чином повідомлено про судове засідання, та яким не було повідомлено про причини неявки.

Згідно ч.1 ст.3 Господарського процесуального кодексу України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи.

У рішенні 15-рп/2004 від 02.11.2004р. Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ст.69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м`якого покарання) визначено, що справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом і засобах, що обираються для їх досягнення.

Значення принципів справедливості та добросовісності поширюється не тільки на сферу виконання зобов`язань, а і на сферу користування правами, тобто, такі засади здійснення судочинства виступають своєрідною межею між припустимим використанням права (як формою правомірного поводження) та зловживанням правами (як формою недозволеного використання прав).

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч.1 ст.11 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Отже, за висновками суду, неявка представника відповідача не перешкоджає розгляду спору у судовому засіданні 01.06.2022.

Представником позивача у судовому засіданні 01.06.2022 було надано усні пояснення по суті спору, згідно змісту яких позовні вимоги підтримано в повному обсязі.

В судовому засіданні 01.06.2022 на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

15.10.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Київ" (орендодавець) та Територіальною організацією партії "Блок Петра Порошенка "Солідарність" (орендар) було укладено договір №к-205 оренди нежитлових приміщень, за умовами п.1.1 якого орендодавець передає орендарю в строкове платне користування (в оренду) нежитлові приміщення, визначені в пункті 1.2. договору, а орендар зобов`язується прийняти їх та сплачувати орендодавцю орендну плату.

Нерухомим майном, що передається в оренду за даним договором, є нежитлові приміщення загальною площею 425 кв.м., розташовані на першому поверсі будівлі (літ. «М»), яказнаходиться за адресою: 01015, м. Київ, вул. Лаврська, 16. До договору додається план (схема) приміщення (додаток №1), який є невід`ємною частиною цього договору. приміщення, що передаються в оренду орендарю, помічені на плані (схемі) чорним контуром (п.п.1.2, 1.3 договору №к-205 від 15.10.2019).

У розділі 2 договору сторони погодили, що орендодавець передає орендарю приміщення у користування на підставі акту приймання-передачі нежитлових приміщень, що підписується сторонами та є невід`ємною частиною цього договору. Передача орендодавцем приміщень здійснюється у стані згідно опису приміщень та устаткування, що додається до цього договору (Додаток №3). Даний стан вважається належним станом, який відповідає цьому договору. Користування орендарем приміщеннями та нарахування орендної плати починається з дати підписання сторонами акту приймання-передачі приміщень.

Згідно п.3.1 договору №к-205 від 15.10.2019 орендар використовує приміщення для розміщення власного офісу на умовах, визначених даним договором. Орендар самостійно отримує дозвільні документи, якщо вони є необхідними для роботи офісу орендаря, розміщеного у приміщеннях.

Договір набирає чинності та вважається укладеним з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх печатками (п.4.1 договору №к-205 від 15.10.2019).

Відповідно до п.4.2 договору №к-205 від 15.10.2019 строк оренди приміщень за даним договором починається з дати підписання сторонами акту прийнмання-передачі приміщення і закінчується 31.12.2019.

У п.4.3 вказано, що по закінченню календарного року, цей договір автоматично пролонгується на кожний наступний календарний рік, якщо жодна із сторні не заявила письмово про його припинення не пізніше ніж за 1 календарний місяць до закінчення відповідного календарного року.

Згідно п.6.1 договору №к-205 від 15.10.2019 орендна плата, яка підлягає сплаті орендарем за користування приміщеннями за даним договором, встановлюється сторонами за взаємною домовленістю у наступному розмірі: без податку на додану вартість 333,33 грн., крім того податок на додану вартість 20% -66,67 грн, разом - 400,00 грн за 1 квадратний метр приміщення на місяць.

За умовами п.6.2 договору №к-205 від 15.10.2019 загальна сума місячної орендної плати, що підлягає сплаті орендарем за користування приміщеннями, визначається шляхом множення щомісячного орендного платежу, вказаного в п. 6.1. цього договору, на площу приміщення, вказану в п. 1.2. цього договору, та становить: без податку на додану вартість - 141 666,67 грн, крім того податок на додану вартість 20% - 28 333,33 грн, разом -170 000 грн.

Орендар сплачує орендну плату виключно коштами, отриманими з державного бюджету за бюджетною програмою КП1ЖК 6331020 «Фінансування статутної діяльності політичних партій» (п.6.3 договору №к-205 від 15.10.2019).

Згідно п.6.5 договору №к-205 від 15.10.2019 орендна плата сплачується орендарем у національній валюті України шляхом перерахування грошових коштів у безготівковій формі на поточний банківський рахунок орендодавця, вказаний у даному договорі (якщо реквізити іншого рахунку не будуть повідомлені орендодавцем у письмовій формі), за кожний поточний місяць не пізніше 10 (десятого) числа кожного поточного місяця, протягом якого орендарем використовуються приміщення на підставі даного договору.

У разі необхідності визначення загального розміру орендної плати за користування

приміщеннями протягом певної частини місяця або певної кількості днів, загальний розмір орендної плати за один місяць ділиться на кількість календарних днів у відповідному місяці та множиться на кількість днів фактичної оренди приміщень орендарем (п.6.6 договору №к-205 від 15.10.2019).

У п.п.6.7-6.9 договору №к-205 від 15.10.2019 вказано, що до складу орендної плати не входить вартість комунальних послуг, а саме за споживання електричної енергії, теплової енергії та води. Орендар зобов`язаний відшкодувати (компенсувати) вартість комунальних послуг орендодавцю. При цьому сторони розуміють, що орендодавець не є постачальником вказаних послуг. Вартість комунальних послуг компенсуються орендарем за тарифами, що встановлені для орендодавця постачальниками таких послуг, у строк не пізніше 28 (двадцять восьмого) числа кожного місяця за спожиті орендарем у цьому місяці електричну енергію, теплову енергію та воду на підставі окремих рахунків, які орендодавець надає орендарю не пізніше 26 (двадцять шостого) числа відповідного місяця. Вартість комунальних послуг розраховується за даними приладів обліку (лічильників) або, у разі їх відсутності, пропорційно площі приміщень до загальної площі будівлі, у якій розташовані приміщення.

За умовами п.8.3 договору №к-205 від 15.10.2019 у випадку порушення орендарем строків сплати орендної плати та/або комунальних платежів відповідно до договору, орендар (на письмову вимогу орендодавця) сплачує на користь орендодавця пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла на момент прострочення, від простроченої суми за кожен день прострочення.

У п.8.6 договору №к-205 від 15.10.2019 сторони домовились, що орендар не несе відповідальності за порушення передбачених договором строків оплати, якщо воно мало місце у зв`язку з неперерахуванням Національним агентством з питань запобігання корупції на рахунок орендаря коштів, виділених з державного бюджету на фінансування статутної діяльності політичних партій, та про зазначені обставини орендар письмово повідомив іншу сторону.

15.10.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Київ" (орендодавець) та Територіальною організацією партії "Блок Петра Порошенка "Солідарність" (орендар) було укладено договір №к-204 оренди нежитлових приміщень, за умовами п.1.1 якого орендодавець передає орендарю в строкове платне користування (в оренду) нежитлові приміщення, визначені в пункті 1.2. договору, а орендар зобов`язується прийняти їх та сплачувати орендодавцю орендну плату.

Нерухомим майном, що передається в оренду за даним договором, є нежитлові приміщення загальною площею 470 кв.м., розташовані на першому поверсі будівлі (літ. «Н»), яка знаходиться за адресою: 01015, м. Київ, вул. Лаврська, 16. До договору додається план (схема) приміщення (додаток №1), який є невід`ємною частиною цього договору. приміщення, що передаються в оренду орендарю, помічені на плані (схемі) чорним контуром (п.п.1.2, 1.3 договору №к-204 від 15.10.2019).

У розділі 2 договору сторони погодили, що орендодавець передає орендарю приміщення у користування на підставі акту приймання-передачі нежитлових приміщень, що підписується сторонами та є невід`ємною частиною цього договору. Передача орендодавцем приміщень здійснюється у стані згідно опису приміщень та устаткування, що додається до цього договору (Додаток №3). Даний стан вважається належним станом, який відповідає цьому договору. Користування орендарем приміщеннями та нарахування орендної плати починається з дати підписання сторонами акту приймання-передачі приміщень.

Згідно п.3.1 договору №к-204 від 15.10.2019 орендар використовує приміщення для розміщення власного офісу на умовах, визначених даним договором. Орендар самостійно отримує дозвільні документи, якщо вони є необхідними для роботи офісу орендаря, розміщеного у приміщеннях.

Договір набирає чинності та вважається укладеним з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх печатками (п.4.1 договору №к-204 від 15.10.2019).

Відповідно до п.4.2 договору №к-204 від 15.10.2019 строк оренди приміщень за даним договором починається з дати підписання сторонами акту прийнмання-передачі приміщення і закінчується 31.12.2019.

У п.4.3 вказано, що по закінченню календарного року, цей договір автоматично пролонгується на кожний наступний календарний рік, якщо жодна із сторні не заявила письмово про його припинення не пізніше ніж за 1 календарний місяць до закінчення відповідного календарного року.

Згідно п.6.1 договору №к-204 від 15.10.2019 орендна плата, яка підлягає сплаті орендарем за користування приміщеннями за даним договором, встановлюється сторонами за взаємною домовленістю у наступному розмірі: без податку на додану вартість 333,33грн., крім того податок на додану вартість 20% -66,67 грн., разом - 400,00 грн. за 1 квадратний метр приміщення на місяць.

Орендар сплачує орендну плату виключно коштами, отриманими з державного бюджету за бюджетною програмою КП1ЖК 6331020 «Фінансування статутної діяльності політичних партій» (п.6.3 договору №к-204 від 15.10.2019).

Згідно п.6.5 договору №к-204 від 15.10.2019 орендна плата сплачується орендарем у національній валюті України шляхом перерахування грошових коштів у безготівковій формі на поточний банківський рахунок орендодавця, вказаний у даному договорі (якщо реквізити іншого рахунку не будуть повідомлені орендодавцем у письмовій формі), за кожний поточний місяць не пізніше 10 (десятого) числа кожного поточного місяця, протягом якого орендарем використовуються приміщення на підставі даного договору.

У разі необхідності визначення загального розміру орендної плати за користування

приміщеннями протягом певної частини місяця або певної кількості днів, загальний розмір орендної плати за один місяць ділиться на кількість календарних днів у відповідному місяці та множиться на кількість днів фактичної оренди приміщень орендарем (п.6.6 договору №к-205 від 15.10.2019).

У п.п.6.7-6.9 договору №к-204 від 15.10.2019 вказано, що до складу орендної плати не входить вартість комунальних послуг, а саме за споживання електричної енергії, теплової енергії та води. Орендар зобов`язаний відшкодувати (компенсувати) вартість комунальних послуг орендодавцю. При цьому сторони розуміють, що орендодавець не є постачальником вказаних послуг. Вартість комунальних послуг компенсуються орендарем за тарифами, що встановлені для орендодавця постачальниками таких послуг, у строк не пізніше 28 (двадцять восьмого) числа кожного місяця за спожиті орендарем у цьому місяці електричну енергію, теплову енергію та воду на підставі окремих рахунків, які орендодавець надає орендарю не пізніше 26 (двадцять шостого) числа відповідного місяця. Вартість комунальних послуг розраховується за даними приладів обліку (лічильників) або, у разі їх відсутності, пропорційно площі приміщень до загальної площі будівлі, у якій розташовані приміщення.

За умовами п.8.3 договору №к-204 від 15.10.2019 у випадку порушення орендарем строків сплати орендної плати та/або комунальних платежів відповідно до договору, орендар (на письмову вимогу орендодавця) сплачує на користь орендодавця пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла на момент прострочення, від простроченої суми за кожен день прострочення.

У п.8.6 договору №к-204 від 15.10.2019 сторони домовились, що орендар не несе відповідальності за порушення передбачених договором строків оплати, якщо воно мало місце у зв`язку з неперерахуванням, Національним агентством з питань запобігання корупції на рахунок орендаря коштів, виділених з державного бюджету на фінансування статутної діяльності політичних партій, та про зазначені обставини орендар письмово повідомив іншу сторону.

Суд звертає увагу на те, що статтею 204 Цивільного кодексу України закріплено презумпцію правомірності правочину.

Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто, таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 23.01.2018 по справі №203/2612/13-ц та постанові від 19.06.2018 по справі №5023/3905/12.

Слід зауважити, що на теперішній час договори №к-204 від 15.10.2019 й №к-205 від 15.10.2019 у передбаченому чинним законодавством України порядку недійсними визнано не було. Доказів зворотного матеріали справи не містять.

Отже, виходячи з наведеного вище, з огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договори №к-204 від 15.10.2019 й №к-205 від 15.10.2019 як підставу у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків з оренди майна.

Як свідчать матеріали справи, нерухоме майно на підставі договорів №к-204 від 15.10.2019 й №к-205 від 15.10.2019 було передано у користування відповідача за актами приймання-передачі.

До договорів №к-204 від 15.10.2019 й №к-205 від 15.10.2019 контрагентами укладались численні додаткові угоди, зокрема, щодо перейменування Територіальної організації партії "Блок Петра Порошенка "Солідарність" на Територіальну організацію політичної партії "Європейська солідарність" у місті Києві, зменшення розміру орендної плати за квітень 2020, травень 2020, червень 2020, липень 2020, серпень-грудень 2020, січень 2021.

Проте, за твердженнями позивача, відповідачем було порушено свої зобов`язання за договором №к-204 від 15.10.2019 в частині внесення орендних платежів за листопад-грудень 2019, січень-грудень 2020, а також січень-березень 2021, внаслідок чого у орендаря утворилась заборгованість в розмірі 2 256 000 грн. Одночасно, орендарем також не було належним чином виконано свої зобов`язання за договором №к-205 від 15.10.2019 в частині сплати орендних платежів за період листопад-грудень 2019, січень-грудень 2020, а також січень-березень 2021, внаслідок чого у орендаря утворилась заборгованість в розмірі 2 040 000 грн.

Наявність заборгованості за договорами №к-204 від 15.10.2019 й №к-205 від 15.10.2019 у загальному розмірі 4 296 000 грн і стала підставою для нарахування позивачем пені, 3% річних, інфляційних втрат й звернення до суду з розглядуваним позовом.

Оцінюючи вказані вище обставини, суд дійшов висновку щодо наявності достатніх підстав для часткового задоволення позовних вимог. При цьому, суд виходить з такого.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

Згідно з ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов`язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

За приписами ч.ч.1, 2, 3, 5 ст.762 Цивільного кодексу України за найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення. Плата за найм (оренду) майна може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за найм (оренду) майна встановлюється договором найму. Договором або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за найм (оренду) майна. Плата за найм (оренду) майна вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Як було встановлено вище, згідно п.6.1 договору №к-205 від 15.10.2019 орендна плата, яка підлягає сплаті орендарем за користування приміщеннями за даним договором, встановлюється сторонами за взаємною домовленістю у наступному розмірі: без податку на додану вартість 333,33грн., крім того податок на додану вартість 20% -66,67 грн., разом - 400,00 грн. за 1 квадратний метр приміщення на місяць.

Орендар сплачує орендну плату виключно коштами, отриманими з державного бюджету за бюджетною програмою КП1ЖК 6331020 «Фінансування статутної діяльності політичних партій» (п.6.3 договору №к-205 від 15.10.2019).

Згідно п.6.5 договору №к-205 від 15.10.2019 орендна плата сплачується орендарем у національній валюті України шляхом перерахування грошових коштів у безготівковій формі на поточний банківський рахунок орендодавця, вказаний у даному договорі (якщо реквізити іншого рахунку не будуть повідомлені орендодавцем у письмовій формі), за кожний поточний місяць не пізніше 10 (десятого) числа кожного поточного місяця, протягом якого орендарем використовуються приміщення на підставі даного договору.

Згідно п.6.1 договору №к-204 від 15.10.2019 орендна плата, яка підлягає сплаті орендарем за користування приміщеннями за даним договором, встановлюється сторонами за взаємною домовленістю у наступному розмірі: без податку на додану вартість 333,33грн., крім того податок на додану вартість 20% -66,67 грн., разом - 400,00 грн. за 1 квадратний метр приміщення на місяць.

Орендар сплачує орендну плату виключно коштами, отриманими з державного бюджету за бюджетною програмою КП1ЖК 6331020 «Фінансування статутної діяльності політичних партій» (п.6.3 договору №к-204 від 15.10.2019).

Згідно п.6.5 договору №к-204 від 15.10.2019 орендна плата сплачується орендарем у національній валюті України шляхом перерахування грошових коштів у безготівковій формі на поточний банківський рахунок орендодавця, вказаний у даному договорі (якщо реквізити іншого рахунку не будуть повідомлені орендодавцем у письмовій формі), за кожний поточний місяць не пізніше 10 (десятого) числа кожного поточного місяця, протягом якого орендарем використовуються приміщення на підставі даного договору.

Судом вказувалось, що до договорів №к-204 від 15.10.2019 й №к-205 від 15.10.2019 контрагентами укладались численні додаткові угоди, зокрема, щодо зменшення розміру орендної плати за квітень 2020, травень 2020, червень 2020, липень 2020, серпень-грудень 2020, січень 2021.

Наразі, здійснивши перевірку наведеного позивачем розрахунку суми заборгованості відповідача зі сплати орендних платежів, суд дійшов висновку, що останній є арифметично вірним та в повному обсязі відповідає умовам укладених між сторонами договорів, а також додаткових угод до них.

Суд зауважує, що згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс-Матеос проти Іспанії» від 23 червня 1993 р.).

Захищене статтею 6 Європейської конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх.

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до ст.2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.33 Рішення віл 27.10.1993р. Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б.В. проти Нідерландів»).

У п.26 рішення від 15.05.2008р. Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» суд нагадує, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.

В контексті наведених засад господарського судочинства суд звертає увагу учасників судового процесу на приписи ст.79 Господарського процесуального кодексу України, згідно яких наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Проте, всупереч наведеного, відпоідачем доказів внесення орендних платежів за договорами №к-204 від 15.10.2019 й №к-205 від 15.10.2019 за спірний період надано не було.

Щодо заперечень відповідача стосовно розміру орендних платежів, а також наявності підстав для звільнення орендаря від іх сплати за період з квітня 2020 по січень 2021 на підставі ст.782 Цивільного кодексу України, суд зазначає таке.

Згідно з частинами 4, 6 статті 762 Цивільного кодексу України наймач має право вимагати зменшення плати, якщо через обставини, за які він не відповідає, можливість користування майном істотно зменшилася. Наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 14.05.2020 № 377) з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19 установлено з 12 березня до 22 травня 2020 року на усій території України карантин, зокрема, заборонено до 22.05.2020 проведення всіх масових заходів, в яких бере участь більше 10 людей.

Законом від 30.03.2020 № 540-IX, який набрав чинності 02.04.2020, розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено пунктом 14 такого змісту: "14. З моменту встановлення карантину, введеного постановою Кабінету Міністрів України "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" від 11.03.2020 № 211 (з наступними змінами і доповненнями), і до його завершення в установленому законом порядку наймач може бути звільнений від плати за користування майном відповідно до частини 6 статті 762 цього Кодексу".

Законом України від 13.04.2020 № 553-IX, який набрав чинності 18.04.2020 та діяв до 16.07.2020, пункт 14 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України викладено в такій редакції: "14. Встановити, що на час дії відповідних обмежувальних карантинних заходів, запроваджених Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), обставинами, за які наймач (орендар) не відповідає відповідно до частини другої статті 286 Господарського кодексу України, частин 4 та 6 статті 762 Цивільного кодексу України , також є заходи, запроваджені суб`єктами владних повноважень, якими забороняються певні види господарської діяльності з використанням орендованого майна, або заходи, якими забороняється доступ до такого майна третіх осіб".

Так, у частині 6 статті 762 Цивільного кодексу України відсутній вичерпний перелік обставин, які унеможливлюють використання орендарем майна, підстав виникнення таких обставин, засобів їх підтвердження.

За змістом пункту 14 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України такого вичерпного переліку обставин теж не передбачено.

У пункті 6.10 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.05.2018 у справі № 910/7495/16 зазначено, що підставою для застосування норми частини 6 статті 762 Цивільного кодексу України є встановлення факту неможливості використання орендарем майна з незалежних від нього причин на загальних підставах, визначених процесуальним законодавством.

Відтак, для застосування частини 6 статті 762 Цивільного кодексу України та звільнення наймача від плати за користування орендованим майном визначальною умовою такого звільнення є наявність обставин, за які орендар не відповідає.

Тобто, наймач повинен довести обставини, які свідчать про те, що майно не використовувалося або не могло бути використане, і він не відповідає за ці обставини.

Підставою звільнення від зобов`язання сплачувати орендну плату ця норма визначає об`єктивну неможливість використовувати передане в оренду майно (бути допущеним до приміщення, знаходитись у ньому, зберігати у приміщенні речі тощо) через обставини, за які орендар не відповідає.

Верховним Судом у постанові від 20.10.2021 по справі № 911/3067/20 вказано, що при оцінці таких обставин презюмується незмінність умов господарювання (користування майном) чи стану об`єкта оренди, а орендар повинен подати докази наявності тих обставин, на які він посилається в обґрунтування своїх вимог, а також довести, що ці обставини виникли з незалежних від нього причин, зокрема, внаслідок зміни кон`юнктури на ринку товарів, робіт, послуг, з вини орендодавця, через дію непереборної сили тощо. Якщо орендар з незалежних від нього обставин протягом певного часу був повністю позбавлений можливості користуватися орендованим майном, то на підставі цієї норми Закону він вправі порушувати питання про повне звільнення його від внесення орендної плати. Аналогічна правова позиція щодо застосування приписів статті 762 Цивільного кодексу України викладена у постановах Верховного Суду у справах № 914/1248/18, № 914/2264/17, №910/13158/20.

При цьому, звільнення від сплати орендної плати є істотним втручанням у правовідносини сторін договору, а тому може застосовуватись за виключних обставин, наприклад, відсутності доступу до найманого приміщення, неможливості орендаря перебування в ньому та зберігання речей тощо.

Наразі, у підтвердження обставини неможливості користування орендованим майном відповідач послався на запровадження Кабінетом Міністрів України у спірний період заборони на проведення всіх масових заходів у зв`язку із карантином.

Однак, суд зазначає, що запровадження Кабінетом Міністрів України обмежувальних заходів під час карантину (у тому числі заборона масових заходів) само по собі не свідчить про принципову неможливість використання відповідачем орендованого майна у розумінні частини 6 статті 762 Цивільного кодексу України.

Наразі, за висновками суду, відповідач не довів повного припинення ним діяльності у період карантину, у тому числі, внаслідок відсутності доступу до майна, тоді як позивач у цей період забезпечив відповідачу доступ до орендованого майна.

Судом враховано наявні в матеріалах справи докази оплати відповідачем комунальних платежів за спірний період, що фактично свідчить про визнання орендарем обставин споживання таких послуг, а отже, і користування об`єктом оренди.

За таких обставин, за висновками суду, підстави звільнення згідно ч.6 ст.782 Цивільного кодексу України відповідача від внесення орендних платежів за період з квітня 2020 по січень 2021 відсутні, а отже, відповідні заперечення відповідача не спростовують обґрунтованості наведеного позивачем розрахунку суми основного боргу Територіальної організації політичної партії "Європейська солідарність" у місті Києві за договорами №к-205 від 15.10.2019 та №к-204 від 15.10.2019.

Одночасно, твердження відповідача щодо неотримання бюджетного фінансування як підстави для зміни строку для внесення орендних платежів спростовуються наявним в матеріалах справи листом №51-05/66507-21 від 07.09.2021 Національного агентства з питань запобігання корупції, в якому вказано про фінансування статутної діяльності політичної партії у спірний період у розмірі більш як достатньої для виконання відповідачем свого обов`язку зі сплати орендних платежів.

За таких обставин, виходячи з вищевикладеного у сукупності, суд дійшов висновку щодо задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Київ" до Територіальної організації політичної партії "Європейська солідарність" у місті Києві про стягнення основного боргу в сумі 4 296 000 грн.

Щодо позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Київ" до Територіальної організації політичної партії "Європейська солідарність" у місті Києві в частині стягнення пені, 3% річних та інфляційних втарт, суд зазначає таке.

Згідно з ч.1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

За приписами ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. (ч.ч. 2, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов`язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності.

У ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України зазначено, що у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Разом з тим, згідно зі ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Як вказувалось судом вище, за умовами п.8.3 договору №к-205 від 15.10.2019 у випадку порушення орендарем строків сплати орендної плати та/або комунальних платежів відповідно до договору, орендар (на письмову вимогу орендодавця) сплачує на користь орендодавця пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла на момент прострочення, від простроченої суми за кожен день прострочення.

За умовами п.8.3 договору №к-204 від 15.10.2019 у випадку порушення орендарем строків сплати орендної плати та/або комунальних платежів відповідно до договору, орендар (на письмову вимогу орендодавця) сплачує на користь орендодавця пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла на момент прострочення, від простроченої суми за кожен день прострочення.

З огляду на порушення відповідачем строків внесення орендної плати, позивачем було нараховано та заявлено до стягення за договором №к-205 від 15.10.2019 пеню на суму 105216,04 грн та за договором №к-204 від 15.10.2019 - 116 356,56 грн, що загалом становить 221 572,60 грн.

Після здійснення перевірки наведеного позивачем розрахунку, судом встановлено, що останній містить помилки.

Зокрема, позивачем не враховано, що пеня нараховуються починаючи з наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

За приписами ст.253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

У ст.254 вказаного нормативно-правового акту визначено, що якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Означені приписи заявником не було враховано при визначенні періоду нарахування неустойки за порушення відповідачем строків внесення орендних платежів за травень та жовтень 2020, а також січень 2021.

Після здійснення власного перерахунку, суд дійшов висновку, що обгрунтованим є стягнення з відповідача пені на загальну суму 221 507,41 грн.

Щодо тверджень відповідача про наявність підстав для звільнення Територіальної організації політичної партії "Європейська солідарність" у місті Києві від відповідальності за порушення строків внесення орендної плати, суд зазначає таке.

Частинами 1, 2 ст.614 Цивільного кодексу України унормовано, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

У п.8.6 договорів №к-205 від 15.10.2019 та №к-204 від 15.10.2019 сторони домовились, що орендар не несе відповідальності за порушення передбачених договором строків оплати, якщо воно мало місце у зв`язку з неперерахуванням, Національним агентством з питань запобігання корупції на рахунок орендаря коштів, виділених з державного бюджету на фінансування статутної діяльності політичних партій, та про зазначені обставини орендар письмово повідомив іншу сторону.

Проте, як вказувалось судом вище, твердження відповідача щодо неотримання бюджетного фінансування як підстави для зміни строку для внесення орендних платежів спростовуються наявним в матеріалах справи листом №51-05/66507-21 від 07.09.2021 Національного агентства з питань запобігання корупції, в якому вказано про фінансування статутної діяльності політичної партії у спірний період у розмірі більш як достатньої для виконання відповідачем свого обов`язку зі сплати орендних платежів.

Одночасно, посилання відповідача в якості підтвердження наявності підстав для звільнення останнього від відповідальності за порушення строків внесення орендних платежів на направлення на адресу позивача гарантійних листів, суд вважає юридично неспроможними та позбавленими належного доказового обґрунтування, оскільки жоден з наданих до матеріалів справи листів не стосується договорів №к-205 від 15.10.2019 та №к-204 від 15.10.2019.

За таких обставин, за висновками суду, відсутні підстави для звільнення Територіальної організації політичної партії "Європейська солідарність" у місті Києві від відповідальності за порушення строків внесення орендних платежів.

Щодо посилань відповідача на порушення позивачем під час розрахунку приписів ч.6 ст.232 Господарьського кодексу України та також пропущення строку позовної давності за відповідними вимогами, суд зазначає таке.

Відповідно до ч.6 ст.232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов`язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Відповідно до ст. 223 Господарського кодекск України при реалізації в судовому порядку відповідальності за правопорушення у сфері господарювання застосовуються загальний та скорочені строки позовної давності, передбачені Цивільним кодексом України, якщо інші строки не встановлено цим Кодексом.

Статтею 256 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.258 Цивільного кодексу України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно ч.4 ст.267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Однак, 02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)".

Вказаним Законом, зокрема, розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12 такого змісту: "12. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню корона вірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину."

Розділ IX "Прикінцеві положення" Господарського кодексу України доповнено пунктом 7 такого змісту:"7. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 232, 269, 322, 324 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину".

Отже, виходячи з наведеного вище, з огляду на період нарахування неустойки, який визначено позивачем, у суду відсутні підстави вважати, що заявником було порушено при нарахуванні приписи ч.6 ст.232 Господарського кодексу України та пропущено строк позовної давності.

Стосовно заяви відповідача про зменшення розміру неустойки на 99% на підставі ст.551 Цивільного кодексу України, суд зазначає таке.

Згідно із статтею 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, має бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання; майновий стан сторін, які беруть участь в зобов`язанні; не лише майнові, а й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Частиною 3 ст. 551 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Наразі, обґрунтовуючи наявність підстав для зменшення пені відповідач посилається на те, що останній є неприбутковою організацією, був позбавлений можливості використовувати орендовані приміщення, позбавлений можливості впливати на надходження грошових коштів з бюджету, карантин, є обставино, що виникла внезалежності від дій орендаря.

Оцінюючи вказані доводи відповідача, суд дійшов висновку щодо їх юридичності неспроможності в контексті вирішення питання про зменшення пені.

При цьому, суд звертає увагу відповідача на те, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Зі змісту норм Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України вбачається, що при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки, суд має дати належну оцінку правовідносинам сторін з точки зору винятковості випадку. Крім цього, зменшення розміру штрафних санкцій не є обов`язком суду, а його правом і виключно у виняткових випадках.

Статтею 546 Цивільного кодексу України неустойка (штраф, пеня) віднесена до переліку видів забезпечення виконання зобов`язань.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Згідно з приписами частини 1 ст. 230 Господарського кодексу України неустойка є штрафною санкцією, яка застосовується до учасника господарських відносин у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Отже, неустойка має подвійну правову природу, є водночас способом забезпечення виконання зобов`язання та мірою відповідальності за порушення виконання зобов`язання, завданням якого є захист прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання боржником.

Завданням неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та міри відповідальності є одночасно дисциплінування боржника (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання.

Метою застосування неустойки є в першу чергу захист інтересів кредитора, однак не застосування до боржника заходів, які при цьому можуть призвести до настання негативних для нього наслідків як суб`єкта господарської діяльності.

Відтак, застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності та справедливості.

Однак, відповідачем не надано до суду жодних належних та допустимих доказів в розумінні статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження наявності скрутного майнового становища, поважності причин неналежного виконання зобов`язань, винятковості даного випадку та невідповідності розміру штрафу наслідкам порушення.

Навпаки, наявними в матеріалах справи доказами спростовуються обставини неможливості використання орендарем спірних приміщень, а також неотримання грошових коштів з державного бюджету.

До того ж, суд зауважує, що сама по собі обставина, що відповідач є неприбутковою організацією не є беззаперечною підставою для зменшення пені.

За таких обставин, за висновками суду, клопотання відповідача про зменшення розміру неустойки задоволенню не піллягає.

Щодо позовних вимог про стягення нарахувань, що передбачені ст.625 Цивільного кодексу України, суд зазначає таке.

Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на порушення відповідачем своїх грошових зобов`язань за договорами №к-205 від 15.10.2019 та №к-204 від 15.10.2019 позивачем було нараховано та заявлено до стягнення 3% річних на загальну суму 85897,21 грн, з яких за договором №к-205 від 15.10.2019 - 40789,17 грн та №к-204 від 15.10.2019 - 45108,04 грн), а також інфляційні втрати в загальному розмірі 246 572,38 грн, з яких за договором №к-205 від 15.10.2019 - 117 087,44 грн та задоговором №к-204 від 15.10.2019 - 129 484,94 грн.

Здійснивши перевірку наведеного позивачем розрахунку, судом встановлено, що останній містить помилки у визначенні початкової дати періоду нарахування (аналогічний як і при розрахунку пені), а також арифметичні помилки.

Здійснивши власний перерахунок, суд дійшов висновку, що обґрунтованим є стягнення з відповідача інфляційних втрат на загальну суму 245 677,38 грн та 3% річних - 85 872,73 грн.

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.5 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVIN OTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того,

вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від

27 вересня 2001 року).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019, від 05.03.2020 Верховного Суду по справах №910/13407/17, №915/370/16 та №916/3545/15.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу, залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду щодо часткового задоволення позовних вимог.

Згідно приписів ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторін пропорційно задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 145, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Київ" до Територіальної організації політичної партії "Європейська солідарність" про стягнення 4 850 042,19 грн - задовольнити частково.

2. Стягнути з Територіальної організації політичної партії "Європейська солідарність" (01015, місто Київ, вул.Лаврська, будинок 16, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Київ" (01015, місто Київ, вул. Лаврська, будинок 16, ) основний борг в сумі 4 296 000 грн, пеню в розмірі 221 507,41 грн, інфляційні втрати в сумі 245 677,38 грн, 3% річних в сумі 85 872,73 грн та судовий збір в сумі 72 735,86 грн.

3. В задоволенні позовних вимог про стягнення пені на суму 65,19 грн, інфляційних втрат в розмірі 895 грн та 3% річних на суму 24,48 грн відмовити.

4. Судовий збір в сумі 14,77 грн залишити за позивачем.

5. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

У судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено та підписано 06.06.2022.

Суддя В.В. Князьков