СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2022 року м. Харків Справа № 905/1419/21

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Тихий П.В., суддя Геза Т.Д. , суддя Терещенко О.І.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Волноваської районної державної адміністрації Донецької області (вх.№3986Д/1-43) на рішення господарського суду Донецької області від 09.11.2021 (суддя О.В. Говорун, повний текст рішення складено 19.11.2021) у справі №905/1419/21,

за позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Донецька залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця";

до Управління соціального захисту населення Волноваської районної державної адміністрації Донецької області;

про стягнення 94036,75 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Донецька залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" звернулось до Господарського суду Донецької області з позовною заявою до Управління соціального захисту населення Волноваської районної державної адміністрації Донецької області про стягнення 94036,75 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що Управління соціального захисту населення Волноваської районної державної адміністрації Донецької області не відшкодувало в повному обсязі витрати за пільгові перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян за період з 01.01.2018 по 31.12.2018, у зв`язку з чим, просить стягнути з відповідача 94036,75 грн.

Рішенням господарського суду Донецької області від 09.11.2021 у справі №905/1419/21 (суддя О.В. Говорун) позов задоволено частково.

Стягнуто з Управління соціального захисту населення Волноваської районної державної адміністрації Донецької області на користь Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Донецька залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" компенсацію витрат за пільгові перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян в розмірі 73488 (сімдесят три тисячі чотириста вісімдесят вісім) грн 57 коп. та 1773 (одна тисяча сімсот сімдесят три) грн 98 коп. витрат з оплати судового збору.

В задоволенні інших вимог відмовлено.

Рішення місцевого господарського суду мотивовано тим, що відповідач, виконуючи функції розпорядника за рахунок субвенцій з державного та місцевого бюджетів на здійснення заходів з виконання державних та місцевих програм соціального захисту населення, не здійснив у повному обсязі розрахунки за пільгове перевезення окремих категорій громадян.

Суд дійшов висновку, що обґрунтована сума компенсації за пільгові перевезення, яка підлягає стягненню з відповідача, становить 73488,57 грн (за жовтень 2018 року 24233,61 грн (44421,35-20187,74) та за листопад 2018 року 49254,96 грн).

Щодо заяви відповідача про застосування позовної давності суд зазначив, що позовна давність за вимогою про компенсацію коштів за перевезення, здійснені в жовтні 2018 року, починається з 21.11.2018 та спливає 21.11.2021, а за вимогою про компенсацію коштів за перевезення, здійснені в листопаді 2018 року, з 21.12.2018 та спливає 21.12.2021. Як вбачається з доданих до позовної заяви документів, позивач подав позовну заяву до відділення поштового зв`язку 21.07.2021. За таких обставин, позовна давність за вимогами про стягнення компенсації за пільгові перевезення, здійснені в жовтні та листопаді 2018 року, не пропущена.

Управління соціального захисту населення Волноваської районної державної адміністрації Донецької області з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодилось та звернулось до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, вважає його незаконним, необґрунтованим та таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення господарського суду Донецької області від 09.11.2021 у справі №905/1419/21 та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що відшкодована сума з січня 2018 року по жовтень 2018 року склала 360 005,81грн. Кошторисні призначення на 2018 рік було вичерпано.

При цьому, на думку апелянта, судом першої інстанції не було враховано, що відповідачем здійснено розрахунок з позивачем на підставі поданого ним розрахунку, адже відповідно до вимог Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету , затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 №256, саме позивач подає рахунок на суму, що підлягає відшкодуванню.

Також апелянт зазначає, що судом першої інстанції не враховано що необхідною умовою для стягнення коштів у рахунок компенсації перевізнику витрат на пільгове перевезення окремих категорій громадян є взяття відповідачем відповідних бюджетних зобов`язань в межах бюджетних асигнувань, встановлених бюджетом (кошторисом).

До апеляційної скарги апелянтом повторно додані копії документів, які вже додавались ним до відзиву на позовну заяву та були предметом розгляду суду першої інстанції.

24.12.2021 системою автоматизованого розподілу судових справ між суддями для розгляду справи №905/1419/21 визначено колегію суддів Східного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Тихий П.В., суддя Терещенко О.І., суддя Геза Т.Д.

Колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає, що у даному випадку апелянтом було подано апеляційну скаргу на рішення господарського суду у справі з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, за таких підстав, відповідно до частини 10 статті 270 Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.

Крім того, дана справа не відноситься до категорії справ, зазначених у частині 4 статті 247 Господарського процесуального кодексу України, що не можуть бути розглянуті у порядку спрощеного провадження.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 29.12.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Управління соціального захисту населення Волноваської районної державної адміністрації Донецької області на рішення господарського суду Донецької області від 09.11.2021 у справі №905/1419/21. Ухвалено здыйснювати розгляд апеляційної скарги Управління соціального захисту населення Волноваської районної державної адміністрації Донецької області на рішення господарського суду Донецької області від 09.11.2021 у справі №905/1419/21 у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Копії ухвали апеляційного господарського суду про відкриття апеляційного провадження були надіслані сторонам на їх адреси, зазначені в матеріалах справи та Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, та вручені, про що свідчать наявні у матеріалах справи рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення.

20.01.2022 від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№699), зазначає, що залізниця здійснює перевезення окремих категорій громадян за пільговими тарифами відповідно до чинних законів України, які передбачають такі пільги для конкретних категорій громадян, а не за окремими угодами, а збитки залізничного транспорту від їх використання відшкодовуються залізницям за рахунок державного або місцевого бюджетів.

Як зазначає позивач, сума недоотриманих доходних надходжень розраховується автоматизовано за кожним пільговим (безкоштовним) квитком у залежності від маршруту прямування згідно з діючими тарифами та формується в місячну звітність. На підставі звітності залізниці формують облікові форми, відповідно до яких головним розпорядникам коштів виставляють рахунки.

Позивач вказує, що ним були надані облікові форми для підтвердження суми заборгованості відповідача, і останній зобов`язаний компенсувати підтверджені обліковими формами недоотримані кошти позивачем за перевезення пільгової категорії населення повністю.

З огляду на викладене, просить залишити рішення Господарського суду Донецької області від 09.11.2021 у справі №905/1419/21 без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Дослідивши матеріали справи, які суд визнає достатніми для розгляду апеляційної скарги у спрощеному провадженні, викладені в апеляційній скарзі доводи апелянта, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Як встановлено місцевим господарським судом, 31.01.2018 між Управлінням соціального захисту населення Волноваської районної державної адміністрації (далі - замовник) та Публічним акціонерним товариством "Українська залізниця" (далі - перевізник) укладено договір про відшкодування видатків, пов`язаних з наданням послуг на пільговий проїзд окремих категорій громадян залізничним транспортом загального користування у приміському сполученні (далі - договір) відповідно до пунктів 1.1, 1.2 якого, предметом цього договору є відносини сторін щодо надання та відшкодування витрат згідно з Законів України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального статусу", "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", "Про охорону дитинства" (пільги дітям з багатодітних сімей), Постанови Кабінету Міністрів України від 17.05.1993 №354 "Про безоплатний проїзд пенсіонерів на транспорті загального користування", "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і ветеранів державної пожежної охорони внутрішніх прав і ветеранів державної пожежної охорони та їх соціальний захист", пов`язаних із споживанням населенням таких видів послуг: приміське залізничне перевезення пасажирів за рахунок районного бюджету.

Згідно з умовами договору, замовник здійснює фінансування пільг, пов`язаних із споживанням послуг згідно з пунктом 1.1 договору, на підставі поданих виконавцем облікової форми про недоотримані кошти за перевезення залізничним транспортом пільговиків у межах бюджетних призначень, а виконавець здійснює постачання цих послуг населенню, що має відповідні пільги.

Згідно з пунктами 2.2.1, 2.2.2 договору, замовник зобов`язується щомісячно до 15 числа місяця, наступного за звітним, готувати спільно з виконавцем акти звіряння заборгованості по даним послугам населенню, що має пільги. Щомісячно, на підставі облікової форми, надавати до фінуправління та держказначейства дані про нарахування суми щодо пільг.

Відповідно до пункту 3.1 договору, виконавець щомісячно до 25 числа місяця, наступного за звітним, надає замовнику рахунок на суму, яка підлягає компенсації та облікову форму про недоотримані кошти за перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян, витрати на перевезення яких відшкодовуються районного бюджету, та акти звірки на надання пільг.

Згідно з пунктом 3.3 договору, розрахунки проводяться згідно з пунктами 7, 9-11 Постанови Кабінету Міністрів України №1359 від 16.12.2009 "Про затвердження Порядку розрахунку обсягів компенсаційних виплат за пільгові перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян".

Даний договір набуває чинності з моменту підписання, а умови договору застосовуються згідно з ч.3 ст.631 Цивільного кодексу України з 01.01.2018, і діє в частині надання послуг до 31.12.2018, а в частині проведення розрахунків до їх повного виконання.

Позивачем були складені облікові форми про недоотримані кошти за перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян, витрати на перевезення яких відшкодовуються з державного та місцевих бюджетів, згідно з якими, розмір недоотриманих коштів за 2018 рік становить 454042,56 грн.

Також, позивачем надано загальні зведені відомості по типах пільг та квитків у приміському сполученні за 2017 рік.

Зобов`язання щодо компенсації пільгового проїзду за 2018 рік відповідач виконав частково на загальну суму 380553,99 грн, що підтверджуються платіжними дорученнями №229 від 22.02.2018 на суму 15246,64 грн, №369 від 27.03.2018 на суму 18187,46 грн, №409 від 24.04.2018 на суму 20997,34 грн, №575 від 25.05.2018 на суму 23822,64 грн, №598 від 20.06.2018 на суму 33965,70 грн, №732 від 26.07.2018 на суму 54906,31 грн, №761 від 22.08.2018 на суму 46179,20 грн, №901 від 24.09.2018 на суму 38687,02 грн, №1040 від 29.10.2018 на суму 65042,24 грн, №1173 від 28.11.2018 на суму 20187,74 грн, №66 від 28.01.2019 на суму 43331,70 грн.

Отже, заборгованість відповідача перед позивачем за невиконаний період жовтня 2018 року та листопада 2018 року складає 73488,57 грн.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд апеляційної інстанції виходить з такого.

Спірним у даній справі є питання щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача компенсаційних виплат за пільгове перевезення окремих категорій громадян залізничним транспортом за період жовтень-листопад 2018 року, витрати на перевезення яких відшкодовуються з державного та місцевих бюджетів.

За змістом пунктів 1, 6 статті 92 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина; основи соціального захисту тощо визначаються виключно законами України.

Правові засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію, закріплених Конституцією України та законами України основних соціальних гарантій, визначено Законом України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії».

Статтею 19 вказаного Закону передбачено, що виключно законами України визначаються пільги щодо оплати житлово-комунальних, транспортних послуг і послуг зв`язку та критерії їх надання. Державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Спірні правовідносини врегульовані низкою нормативних актів, зокрема, Міжурядовою Угодою про взаємне визнання прав на пільговий проїзд для інвалідів та учасників Великої Вітчизняної війни, а також осіб, прирівняних до них від 12.03.1993, Законами України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», «Про державну соціальну допомогу інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам», «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про охорону дитинства», «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ ветеранів Національної поліції деяких інших осіб та їх соціальний захист», «Про залізничний транспорт», Бюджетним кодексом України, постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256 «Про затвердження Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету», який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Порядок № 256), Постановою Кабінету Міністрів України № 1359 від 16.12.2009 «Про затвердження Порядку розрахунку обсягів компенсаційних виплат за пільгові перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян» (далі - Порядок № 1359).

Частиною шостою статті 9 Закону України «Про залізничний транспорт» встановлено, що для захисту інтересів окремих категорій громадян на пасажирських перевезеннях, у тому числі приміських, можуть передбачатися пільгові тарифи. Збитки залізничного транспорту загального користування від їх використання відшкодовуються за рахунок державного або місцевих бюджетів залежно від того, яким органом прийнято рішення щодо введення відповідних пільг.

Норми вказаних законів, зокрема, закріплюють реалізацію державних гарантій певним категоріям громадян та є нормами прямої дії, адже безумовному обов`язку залізничного перевізника надавати пільги визначеним категоріям громадян кореспондує безумовний обов`язок держави в особі її органів відшкодувати такі пільги.

Таким чином, обслуговуючи категорію громадян України, які мають право на пільговий проїзд залізничним транспортом, Залізниця не має права відмовити їм з підстав відсутності належного фінансування для подальшого відшкодування залізницям витрат на перевезення визначених категорій громадян, а держава, забезпечуючи пільгове перевезення окремих категорій громадян, поклала на себе обов`язок відшкодовувати за рахунок державного або місцевого бюджетів збитки, понесені залізничним транспортом.

Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.03.2020 у справі № 904/94/19.

Частиною другою статті 218 Господарського кодексу України та статтею 617 Цивільного кодексу України прямо передбачено, що відсутність у боржника необхідних коштів не вважається обставиною, яка є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язання.

Отже, законодавством не передбачена залежність відшкодування вартості послуг, наданих пільговим категоріям громадян, від фактичного фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій державного бюджету.

За таких підстав, судова колегія відхиляє доводи апелянта, що відшкодована сума з січня 2018 року по жовтень 2018 року склала 360 005, 81грн, а кошторисні призначення на 2018 рік було вичерпано.

Закон України «Про залізничний транспорт» та Правила перевезення пасажирів, багажу, вантажобагажу та пошти залізничним транспортом України, затверджених наказом Міністерства транспорту та зв`язку України за №1196 від 27.12.2006, не передбачають жодного обмеження щодо надання послуг у разі відсутності коштів на зазначені цілі.

Таким чином, перевезення пасажирів на пільгових умовах виконано позивачем не за власною ініціативою, а на виконання імперативних законодавчих вказівок щодо цього. Як наслідок, уповноважений на то державою орган - відповідач у справі в силу закону має відшкодувати за рахунок бюджетних коштів понесені витрати позивачу.

Згідно з підпунктом «ґ» пункту 3 частини першої статті 91 Бюджетного кодексу України, до видатків, що можуть здійснюватися з усіх місцевих бюджетів, належать видатки на соціальний захист та соціальне забезпечення, в тому числі компенсаційні виплати за пільговий проїзд окремих категорій громадян.

Відповідно до частини першої статті 102 Бюджетного кодексу України (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) видатки місцевих бюджетів, передбачені у підпункті «б» пункту 4 частини першої статті 89 цього Кодексу (державні програми соціального захисту), проводяться за рахунок субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на здійснення державних програм соціального захисту у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16.12.2009 №1359 затверджено «Порядок розрахунку обсягів компенсаційних виплат за пільгові перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян», який визначає механізм розрахунку обсягів компенсаційних виплат залізницям за пільгові перевезення окремих категорій громадян, яким таке право надано законом, що здійснюються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів, а також субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на зазначені цілі.

До пільгових перевезень залізничним транспортом (далі - пільгові перевезення) належать безоплатні перевезення або перевезення окремих категорій громадян із знижкою, встановленою законодавством (пункт 2 Порядку).

Відповідно до пункту 3 Порядку № 1359 облік пільгових перевезень та визначення суми недоотриманих коштів від таких перевезень проводиться залізницями на підставі інформації автоматизованої системи керування пасажирськими перевезеннями та реєстраторів розрахункових операцій про оформлені та видані пасажирам безоплатні або пільгові проїзні документи (квитки).

Сума недоотриманих коштів обчислюється в автоматизованому режимі під час оформлення кожного безоплатного та пільгового проїзного документа (квитка) як різниця між повною вартістю проїзду, встановленою згідно з діючими тарифами для відповідного виду сполучення, маршруту прямування, категорії поїзда та вагона, і вартістю проїзду, що сплачує пасажир відповідно до наданих пільг (пункт 4 Порядку № 1359).

Пунктом 5 Порядку № 1359 визначено, що інформація про оформлені та видані пасажирам безоплатні та пільгові проїзні документи (квитки) включається до місячної станційної звітності.

Згідно пункту 7 Порядку № 1359 сума недоотриманих коштів включається до місячної станційної звітності області, на території якої був придбаний пільговий проїзний документ (квиток), незалежно від місця проживання (навчання) пасажира.

На підставі місячної станційної звітності залізниці складають облікову форму про недоотримані кошти за перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян, витрати на перевезення яких відшкодовуються з державного або місцевих бюджетів, згідно з додатком (пункт 9 Порядку № 1359).

Тобто, сума недоотриманих коштів за перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян, витрати на перевезення яких відшкодовуються з державного або місцевих бюджетів, включається до місячної станційної звітності області, на території якої був придбаний пільговий проїзний документ (квиток), незалежно від місця проживання (навчання) пасажира.

Залізниці не пізніше ніж 15 числа місяця наступного звітного періоду подають відповідним головним розпорядникам коштів рахунок на суму, яка підлягає компенсації, та облікові форми (пункт 10 Порядку № 1359).

Головні розпорядники коштів, передбачених на компенсаційні виплати, після надходження їх на власні рахунки у п`ятиденний строк перераховують зазначені кошти відповідній залізниці (пункт 11 Порядку № 1359).

Вищезазначені нормативні акти покладають на відповідача обов`язок компенсувати підтверджені обліковими формами недоотримані позивачем кошти за перевезення пільгової категорії населення в повному обсязі.

У спірних правовідносинах відповідач, виконуючи функції розпорядника за рахунок субвенцій з державного та місцевого бюджетів на здійснення заходів з виконання державних та місцевих програм соціального захисту населення, не здійснив у повному обсязі розрахунки за пільгове перевезення окремих категорій громадян.

Відповідачем надані платіжні доручення на підтвердження здійснення оплати за січень-вересень 2018 року в розмірі, який був зазначений позивачем у відповідних облікових формах за цей період.

Виходячи з облікової форми за жовтень 2018 року, сума недоотриманих коштів за пільгові перевезення становить 44421,35 грн.

Відповідачем надано платіжне доручення про сплату позивачу за пільгові перевезення в жовтні 2018 року на суму 20187,74 грн.

Доказів на підтвердження сплати за пільгові перевезення здійснені позивачем в листопаді 2018 року на суму 49254,96 грн надано не було.

Судом першої інстанції встановлено і не спростовується сторонами у справі, що незважаючи на зазначення в призначенні платежу платіжного доручення №66 від 28.01.2019 на суму 43331,7 грн, що вказана сума сплачена за пільговий проїзд за січень 2019 року (а.с.187), ця сума враховується як компенсація витрат на пільговий проїзд за грудень 2018 року, оскільки в платіжному дорученні міститься посилання на рахунок позивача №1 від 24.01.2019, відповідно до якого вартість перевезення пільгових категорій громадян у грудні 2018 року склала 43331,7 грн. (а.с.188).

Крім того, саме ця сума була визначена позивачем в обліковій формі за грудень 2018 року (а.с.77)

За таких обставин, обґрунтована сума компенсації за пільгові перевезення, яка підлягає стягненню з відповідача, становить 73488,57 грн (за жовтень 2018 року 24233,61 грн (44421,35-20187,74) та за листопад 2018 року 49254,96 грн).

Постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 №256 затверджений Порядок фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, пунктом 2 якого встановлено, що головні розпорядники коштів місцевих бюджетів здійснюють розрахунки з постачальниками послуг на підставі поданих ними щомісячних звітів щодо послуг, наданих особам, які мають право на відповідні пільги.

Згідно з пунктом 3 Порядку № 256 головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту населення.

У пункті 5 Порядку №256 зазначено, що головні розпорядники коштів місцевих бюджетів щомісяця готують інформацію про фактично нараховані суми та акти звіряння розрахунків за надані послуги з підприємствами - надавачами відповідних послуг і надсилають їх фінансовим органам райдержадміністрацій, виконкомів міських рад (міст республіканського Автономної Республіки Крим і обласного значення).

В абзаці першому пункту 6 Порядку № 256 передбачено, що фінансові органи районних держадміністрацій, виконкомів міських рад (міст республіканського Автономної Республіки Крим і обласного значення) на підставі актів звіряння, зазначених у пункті 5 цього Порядку, щомісяця готують реєстри нарахованих сум та подають їх Міністерству фінансів Автономної Республіки Крим, фінансовим органам обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій, управлінням Державної казначейської служби в Автономній Республіці Крим, областях, м. Києві та Севастополі.

Судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що розпорядником коштів бюджетного фінансування вказаних соціальних пільг у даному випадку є відповідач - Управління соціального захисту населення Волноваської районної державної адміністрації Донецької області, тому відшкодування витрат, понесених внаслідок пільгового перевезення має здійснюватися саме ним.

Механізм розрахунку обсягів компенсаційних виплат залізницям за пільгові перевезення окремих категорій громадян, яким таке право надано законом, що здійснюються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів, а також субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на зазначені цілі, встановлено Порядком розрахунку обсягів компенсаційних виплат за пільгові перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 16.12.2009 №1359, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин.

На розпорядника покладається обов`язок компенсувати підтверджені обліковими формами недоотримані кошти залізницею за перевезення пільгової категорії населення в повному обсязі.

З огляду на зазначене, Управління соціального захисту населення Волноваської районної державної адміністрації Донецької області має відшкодувати перевізнику витрати, понесені внаслідок перевезення пільгових категорій громадян, а тому твердження відповідача про відсутність у законодавстві порядку щодо здійснення виплат з місцевих бюджетів не може бути визнано обґрунтованим.

Згідно зі статтею 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України.

У відповідності до вимог статей 525, 526 Цивільного кодексу України і статтею 193 Господарського кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно з частиною першою статті 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.

Як вбачається з відомостей, які містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, Управління соціального захисту населення Волноваської районної державної адміністрації Донецької області є окремою юридичною особою, створеною і зареєстрованою у встановленому законом порядку, яка наділена цивільною правоздатністю і дієздатністю.

Конституційний Суд України неодноразово висловлював правову позицію щодо неможливості поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету (рішення від 20 березня 2002 року №5-рп/2002, від 17 березня 2004 року №7-рп/2004, від 01 грудня 2004 року №20-рп/2004, від 09 липня 2007 року №6-рп/2007).

Зокрема, у рішенні від 09 липня 2007 року №6-рп/2007 Конституційний Суд України вказав на те, що невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави (підпункт 3.2.).

Разом з тим держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію. У протилежному випадку всі негативні наслідки відсутності правового регулювання покладаються на державу.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, а саме, у справі «Кечко проти України» (заява № 63134/00), Європейський Суд зауважив, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату надбавок з державного бюджету, однак свідома відмова в цих виплатах не допускається, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення Суду). У пункті 26 вказаного рішення зазначено, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

В рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» від 18 жовтня 2005 року та у справі «Бакалов проти України» від 30 листопада 2004 року зазначено, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання (пункти 48 та 40 рішень відповідно).

Колегія суддів зазначає, що позивач, обслуговуючи пільгові категорії громадян, не має права їм відмовити з підстав відсутності належного фінансування, оскільки забезпечуючи пільгове перевезення окремих категорій громадян, держава поклала на себе обов`язок відшкодувати за рахунок Державного або місцевого бюджетів збитки, які понесла залізниця.

Таким чином, перевезення пасажирів на пільгових умовах було виконано залізницею не за власною ініціативою, а на виконання імперативних законодавчих вказівок щодо цього. Відтак, уповноважений на те державою орган відповідач у справі, в силу закону має відшкодувати за рахунок бюджетних коштів понесені витрати позивачу.

Вказану правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 10.10.2018 у справі №904/9488/17, від 03.03.2020 у справі №904/94/19.

Доказів оплати відповідачем суми відшкодування у розмірі 73488,57 грн станом на момент розгляду справи суду не надано і в матеріалах справи такі докази відсутні.

З огляду на викладене, враховуючи той факт, що відповідач, який є розпорядником бюджетних коштів, не провів розрахунків за пільгові перевезення окремих категорій громадян у повному обсязі, тому відповідно до вимог чинного законодавства він зобов`язаний відшкодувати понесені позивачем витрати на перевезення пільговиків за період жовтень та листопад 2018 року у розмірі 73488,57 грн.

За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується із висновком місцевого господарського суду про часткове задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду справи, а тому апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Волноваської районної державної адміністрації Донецької області слід залишити без задоволення, а рішення господарського суду Донецької області від 09.11.2021 у справі №905/1419/21 без змін.

Виходячи з приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати апелянта зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись статтями 129, 256, 269, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276, 282-284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Волноваської районної державної адміністрації Донецької області залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Донецької області від 09.11.2021 у справі №905/1419/21 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню.

Головуючий суддя П.В. Тихий

Суддя Т.Д. Геза

Суддя О.І. Терещенко