ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" травня 2022 р. Справа№ 910/14904/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Чорногуза М.Г.

Агрикової О.В.

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "АТП-0810"

на рішення Господарського суду міста Києва від 17.12.2021

у справі № 910/14904/21 (суддя Картавцева Ю.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АТП-0810"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОККОС"

про стягнення 102 340,00 грн

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "АТП-0810" (далі - ТОВ "АТП-0810", позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОККОС" (далі - ТОВ "ТОККОС", відповідач) про стягнення збитків у розмірі 102 340,00 грн, в тому числі: 95 200,00 грн вартості пошкоджених 17 контейнерів та 7 140,00 грн втраченого доходу, посилаючись на неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором оренди контейнерів для сміття від 01.04.2021 № АТП-01/04/2021-ТОККОС.

Рішенням Господарського суду Київської області від 17.12.2021 у справі № 910/14904/21 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять доказів, на підставі яких суд міг би встановити обставину завдання відповідачем позивачу збитків через неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором № АТП-01/04/2021-ТОККОС від 01.04.2021. Зокрема, в матеріалах справи відсутній акт повернення контейнерів орендодавцю за спірним договором із зазначенням наявності пошкоджень орендованого майна, який підписаний уповноваженими представниками обох сторін. Водночас суд зазначив, що з наданих позивачем фотозображень, що містяться в акті від 02.06.2021 не можливо встановити факт зображення саме тих контейнерів, що були передані за договором відповідачу, враховуючи також те, що відповідач зазначений факт заперечує. Зважаючи на недоведеність обставин порушення відповідачем зобов`язань за договором щодо неналежного користування майном, що в свою чергу завдало позивачу збитки (реальні збитки) у вигляді вартості пошкодженого майна, суд дійшов висновку, що правові підстави для задоволення вимог про стягнення з відповідача збитків у вигляді упущеної вигоди (втраченого доходу) також відсутні.

Не погодившись із вищезазначеним рішенням, ТОВ "АТП-0810" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, відповідно до якого позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято при нез`ясуванні обставин, що мають значення для справи та недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.

В обґрунтування скарги позивач зазначає, що контейнери були передані відповідачу у належному стані без пошкоджень. Водночас після розірвання договірних відносин відповідач був зобов`язаний повернути спірні контейнери у цілісному вигляді, у повній комплектності, без будь-яких пошкоджень. За твердженням апелянта, матеріалами справи підтверджується повернення 02.07.2021 та 09.07.2021 відповідачем позивачу контейнерів у пошкодженому стані, що є підставою для відшкодування збитків на підставі пункту 10.3. укладеного сторонами договору. Крім того, позивачем додано до апеляційної скарги консультаційний висновок від 07.01.2022 на підтвердження пошкодження контейнерів, який не було подано до суду першої інстанції у зв`язку з тим, що висновок був складений вже після ухвалення рішення.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.01.2022 поновлено ТОВ "АТП-0810" пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 17.12.2021 у справі № 910/14904/21, відкрито апеляційне провадження за вищевказаною апеляційною скаргою, ухвалено розгляд апеляційної скарги здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, встановлено ТОВ "ТОККОС" строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

27.01.2022 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від скаржника надійшло клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.02.2022 у задоволенні клопотання ТОВ "АТП-0810" про розгляд апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 17.12.2021 у справі № 910/14904/21 в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін відмовлено.

Відповідач скористався правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), та 03.02.2022 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги відповідач вказував на те, що відповідач відмовився від підписання складених позивачем актів про поверенння контейнерів з оренди у зв`язку з тим, що вказані акти містили інформацію про пошкодження контейнерів, що, на думку відповідача, не відповідає дійсності; матеріали справи не містять доказів на підтвердження повернення відповідачем позивачу контейнерів. Водночас відповідач наголошує на тому, що контейнери були повернуті позивачу у придатному стані з урахуванням нормального зносу. Крім того, відповідач заперечує проти поданого позивачем нового доказу - консультаційного висновку від 07.01.2022, оскільки вказаний доказ не існував на момент розгляду справи судом першої інстанції.

Згідно з частиною 10 статті 270 Господарського процесуального кодексу України апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до норм статей 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи, 01.04.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю "АТП-0810" (орендодавець за договором, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Токкос" (орендар за договором, відповідач) укладено договір № АТП-01/04/2021-ТОККОС оренди контейнерів для сміття (далі - договір), відповідно до умов якого орендодавець зобов`язується передати орендареві, а орендар зобов`язується прийняти в тимчасове володіння і користування контейнери для сміття (надалі іменується «майно, що орендується» або «майно»): контейнери для збору змішаних відходів об`ємом 1,1 куб.м в кількості, що вказується в актах приймання-передачі, та сплачувати орендодавцю орендну плату, встановлену цим договором.

Стан майна, що орендується, на момент передачі в оренду відповідає меті оренди, визначеної у розділі 2 цього договору. Майно передається в оренду в повній комплектності, справному технічному стані, не бувше у використанні (п. 1.2 договору).

Відповідно до п. 3.1 договору майно, що орендується, передається в оренду і повертається з оренди за актами приймання-передачі, підписаними уповноваженими представниками сторін.

Пунктом 4.2 договору визначено, що термін оренди триває до 31 грудня 2021 р. включно з дати прийняття майна, що орендується, за актом приймання-передачі.

Згідно з п. 9.1 договору після закінчення терміну оренди, або дострокового розірвання договору, орендар зобов`язаний протягом 5 (п`яти) календарних днів повернути майно орендодавцю за актом приймання-передачі.

Цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання ними своїх зобов`язань за цим договором (пункт 11.1. договору).

На виконання умов укладеного сторонами договору від 01.04.2021 № АТП-01/04/2021-ТОККОС, згідно акту приймання-передачі № 1 від 01.04.2021 орендодавець передав, а орендар прийняв у користування наступне майно: контейнери другої категорії, об`єм контейнера: 1,1 куб.м, матеріал контейнера: пластик; кількість контейнерів: 38.

За твердженням позивача, 30.06.2021 договір було достроково розірвано, а саме позивач надіслав відповідачу на електронну пошту додаткову угоду про розірвання договору оренди контейнерів для сміття № АТП-01/04/2021-ТОККОС від 01.04.2021, однак, відповідач не повернув позивачу екземпляр додаткової угоди зі своїм підписом.

Як зазначає позивач, 02.07.2021 відбулася передача (повернення) орендованого майна, однак, під час прийняття було виявлено та зафіксовано пошкодження контейнерів для збору змішаних відходів об`ємом 1,1 куб.м в кількості 17 штук в непридатному стані, що унеможливлює їх використання належним чином.

В матеріалах справи наявні два акти приймання-передачі від 02.07.2021 та від 09.07.2021, в яких зафіксовано факт пошкодження контейнерів, та які підписані та скріплені печаткою позивача. Підпис відповідача на вказаних актах відсутній.

Листом від 20.07.2021 № 2007 відповідач звернувся до позивача з проханням вважати повернуті з оренди позивачу в період з 02.07.2021 по 09.07.2021 контейнери цілими та у технічно справному стані, відтак, до актів приймання-передачі № 2 від 02.07.2021 та № 3 від 09.07.2021 додати пункти щодо відсутності зауважень та претензій орендодавця до стану контейнерів, а також видалити частину пунктів з акту № 3 від 09.07.2021 (зокрема щодо сум відшкодування на користь орендодавця за рахунок орендаря вартості ремонту та відновлення контейнерів, утилізації сміття тощо).

Листом від 09.08.2021 № 09/08/2021 позивач звернувся до відповідача із претензією щодо стягнення збитків, у відповідь на яку відповідач листом від 18.08.2021 № 34 заперечив проти відшкодування шкоди за повернуті контейнери.

З огляду на викладене, позивач зазначає, що відповідач зобов`язаний відшкодувати позивачу збитки у розмірі вартості пошкоджених контейнерів 95 200,00 грн (17 контейнерів х 5600,00 грн (вартість одного контейнера)) та втрачений дохід 7140,00 грн (17 контейнерів х 210 грн (вартість оренди одного контейнера в місяць) х 2 місяці оренди), що стало підставою звернення до суду.

Відповідач проти задоволення позову заперечує та, зокрема, зазначає, що надана позивачем копія листка блокнота, датованого 02.07.2021 не містить жодних відомостей щодо повернення контейнерів саме за спірним договором та не містить інформації про сторін, які брали участь у його складанні; акт повернення контейнерів від 09.06.2021 з фотографіями контейнерів складений позивачем в односторонньому порядку, зазначені у даному акті фотографії (на яких зображено невідомі контейнери) не дозволяють ідентифікувати дати відображення події, місця вчинення дій, персональний склад учасників цих подій; відповідач повністю заперечує факт передачі позивачу пошкоджених контейнерів, які ним були отримані за договором № АТП-01/04/2021-ТОККОС від 01.04.2021, оскільки, контейнери були передані позивачу у належному та придатному для використання стані з урахуванням нормального зносу, разом з тим, позивач, відмовляючись від підписання наданих відповідачем актів приймання-передачі, намагається стягнути з відповідача кошти за якісь невідомі відповідачу контейнери, зазначаючи, що їх пошкодження здійснено за час оренди відповідачем.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з рішенням суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог, а доводи скаржника вважає безпідставними та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Місцевий господарський суд, даючи оцінку правовідносинам, що склались між сторонами в ході виконання даного договору правильно зазначив, що такий за своєю правовою природою є договором оренди (найму), за яким, відповідно до ч. 1 ст. 283 Господарського кодексу України (далі - ГК України), одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

До відносин оренди застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (ч. 6 ст. 283 ГК України).

Згідно з ч. 1 ст. 759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 761, ч. 1 ст. 762 ЦК України право передання майна у найм має власник речі, або особа, якій належать майнові права. За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статей 626, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Стаття 22 Цивільного кодексу України дає загальне для цивільного законодавства (як договірного так і деліктного зобов`язання) визначення збитків. Так, збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією з форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил ст. 22 Цивільного кодексу України, оскільки частиною 1 цієї статті визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Визначення поняття збитків наводиться також у частині 2 статті 224 Господарського кодексу України, відповідно до якої під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також неодержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Стаття 225 Господарського кодексу України визначає, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Отже, збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ кредитора, яке пов`язане з утиском його інтересів, як учасника певних суспільних відносин і яке виражається у зроблених ним витратах, у втраті або пошкодженні його майна, у втраті доходів, які він повинен був отримати.

Реальні збитки - це втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Упущена вигода - це доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене. Неодержаний дохід (упущена вигода) - це рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб`єктом господарювання грошових сум (чи інших цінностей), якби учасник відносин у сфері господарювання не допустив правопорушення. Якщо ж кредитор не вжив достатніх заходів, щоб запобігти виникненню збитків чи зменшити їх, шкода з боржника не стягується.

За вищенаведеними нормами права для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, необхідна наявність усіх елементів, що складають цивільне правопорушення, а саме: протиправна поведінка, збитки, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками, вина. Відсутність хоча б одного елементу робить неможливим застосування відповідальності у вигляді збитків.

Водночас необхідно зазначити, що у договірних відносинах протиправна поведінка проявляється у невідповідності поведінки умовам договору та конкретним правовим нормам, що регулюють цей договір.

Під збитками варто розуміти знешкодження або пошкодження майна потерпілого, додаткові витрати, що спричинило для останнього певні невигідні матеріальні наслідки. При цьому збитки розглядаються не тільки як обов`язковий елемент цивільного правопорушення, але і як міра відповідальності.

Відшкодуванню підлягають тільки збитки, які є об`єктивним наслідком протиправної поведінки, тобто між протиправною поведінкою і шкодою повинен бути причинний зв`язок, який полягає в тому, що протиправна поведінка за часом передує шкоді і породжує шкоду.

Обов`язковою умовою відповідальності є також вина, яка полягає у суб`єктивному ставленні особи до наслідків своїх неправомірних дій. Вина може бути у формі умислу (прямий, похідний) або необережності (грубої або простої).

Таким чином, позивач повинен довести факт завдання йому збитків, розмір зазначених збитків, докази невиконання зобов`язань та причинно-наслідковий зв`язок між невиконанням зобов`язань і завданими збитками. При визначенні розміру збитків, заподіяних порушенням господарських договорів, береться до уваги вид (склад) збитків та наслідки порушення договірних зобов`язань.

Враховуючи приписи частини 2 статті 623 Цивільного кодексу України, розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що право на стягнення збитків із орендаря не звільняє орендодавця (позивача) від обов`язку доведення ним наявності таких збитків та їх розміру належними та допустимими доказами у порядку, передбаченому Господарським процесуальним кодексом України.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, на виконання умов договору орендодавець передав, а орендар прийняв у користування наступне майно: контейнери другої категорії, об`єм контейнера: 1,1 куб.м, матеріал контейнера: пластик; кількість контейнерів: 38, що підтверджується Актом приймання-передачі № 1 від 01.04.2021.

За змістом пункту 9.2 договору майно повинно бути передано орендодавцю в цілісному вигляді, повній комплектності, з наявністю усіх деталей, які були передані в оренду, у справному стані, з урахуванням нормального фізичного зносу, пов`язаного із впливом часу та цільовим використанням майна.

Частиною 10.3 договору визначено, що у разі, якщо під час експлуатації майна (контейнерів для збору змішаних відходів об`ємом 1,1 куб.м) сталося пошкодження чи знищення майна, що орендується, орендар зобов`язаний відшкодувати орендодавцю завдані збитки в повному розмірі вартості майна, яке було пошкоджено. Вартість одного контейнера для збору змішаних відходів об`ємом 1,1 куб.м становить: 5600,00 грн.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність в матеріалах справи доказів, на підставі яких суд міг би встановити обставину завдання відповідачем позивачу збитків у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором № АТП-01/04/2021-ТОККОС від 01.04.2021, виходячи з наступного.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, в матеріалах справи відсутній акт повернення контейнерів орендодавцю за спірним договором із зазначенням наявності пошкоджень орендованого майна, який підписаний уповноваженими представниками обох сторін.

Долучені позивачем до позовної заяви акти приймання-передачі від 02.07.2021 № 2 та від 09.07.2021 № 3, в яких зафіксовано факт пошкодження контейнерів, та які підписані та скріплені печаткою позивача, не є належними та допустимим доказами повернення контейнерів з оренди в пошкодженому стані, оскільки вказані акти не підписані відповідачем.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта в частині того, що наведені вище акти були направлені на адресу відповідача, у зв`язку із відмовою останнього від їх підписання, оскільки в матеріалах справи відсутні докази направлення актів.

Водночас з наданих позивачем фотозображень, що містяться в актах від 02.06.2021 та від 09.06.2021 не можливо встановити факт зображення саме тих контейнерів, що були передані за договором відповідачу, враховуючи також те, що відповідач зазначений факт заперечує. До того ж, вказані акти з фотозображеннями датовані 02.06.2021 та 09.06.2021, тоді як акти приймання-передачі датовані 02.07.2021 та 09.07.2021, тобто не в дні повернення контейнерів.

Наданий позивачем листок блокнота також є неналежним доказом факту заподіяння відповідачем збитків позивачу, скільки не містить посилання на укладеним сторонами договір та відомостей щодо осіб, які підписали листок.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що в матеріалах справи відсутній висновок експерта, який би міг бути доказом на підтвердження пошкодження контейнерів переданих за договором № АТП-01/04/2021-ТОККОС від 01.04.2021.

Твердження апелянта про те, що в матеріалах справи відсутні подані відповідачем докази на спростування обставин повернення пошкоджених контейнерів з оренди відхиляються колегією суддів, оскільки відповідно до приписів статті 74 Господарського процесуального кодексу України саме на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. При цьому важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення безпосереднього причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдано особі, - наслідком такої протиправної поведінки.

Водночас доданий до апеляційної скарги консультаційний висновок від 07.01.2022 не приймається колегією суддів як доказ, виходячи з наступного.

Частинами 1-3 статті 269 ГПК України унормовано, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Наведені положення передбачають наявність таких критеріїв для вирішення питання про прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів, як "винятковість випадку" та "причини, що об`єктивно не залежать від особи" і тягар доведення покладений на учасника справи, який звертається з відповідним клопотанням (заявою) (такий висновок викладено у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.04.2021 у справі № 909/722/14).

В обґрунтування неподання вказаного доказу до суду першої інстанції апелянт зазначає, що вказаний висновок був виготовлений вже після прийняття рішення судом першої інстанції.

Системний аналіз статей 80, 269 ГПК України свідчить про те, що докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, повинні існувати на момент звернення до суду з відповідним позовом, і саме на позивача покладено обов`язок подання таких доказів одночасно з позовною заявою. Єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого строку, це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії (наприклад, якщо стороні не було відомо про існування доказів), тягар доведення яких також покладений на учасника справи (схожий висновок викладено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.02.2019 у справі № 916/3130/17, від 26.02.2019 у справі № 913/632/17, від 18.06.2020 у справі № 909/965/16).

Отже, з огляду на відсутність консультаційного висновку від 07.01.2022 на момент прийняття судом першої інстанції рішення у даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для прийняття апеляційним судом додаткового доказу.

Відповідно до ч. 1 ст. 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Згідно з ст. 779 Цивільного кодексу України наймач зобов`язаний усунути погіршення речі, які сталися з його вини. У разі неможливості відновлення речі наймодавець має право вимагати відшкодування завданих йому збитків. Наймач не відповідає за погіршення речі, якщо це сталося внаслідок нормального її зношення або упущень наймодавця.

Відтак, навіть у випадку доведення обставин повернення орендованого майна в гіршому стані, ніж таке майно передавалось в оренду, позивач має довести, що такий стан не зумовлений нормальним фізичним зносом, пов`язаним із впливом часу та цільовим використанням майна.

З огляду на викладене, апеляційний господарський суд вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що вимоги позивача про стягнення з відповідача збитків у розмірі вартості пошкоджених контейнерів в сумі 95 200,00 грн не доведені належними та допустимими доказами, відтак, задоволенню не підлягають.

Щодо вимог про стягнення з відповідача 7140,00 грн втраченого доходу, суд зазначає, що за змістом пункту 2 частини другої статті 22 ЦК України, частини другої статті 224 ГК України, частини першої статті 225 ГК України до складу збитків у вигляді упущеної вигоди входять: 1) неотриманні стороною доходи, які вона могла б реально отримати за звичайних обставин якби її право не було порушено; 2) доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною; 3) неодержаний прибуток, на який сторона, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною.

Отже, згідно наведених норм упущеною вигодою є неодержаний (не отриманий) дохід, який кредитор міг реально одержати за звичайних обставин, якби його право не було порушено, а боржник додержувався правил здійснення господарської діяльності.

Неодержаний дохід (упущена вигода) - це розрахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на доказах, які підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб`єктом господарювання певних грошових сум, якби учасник відносин у сфері господарювання не допустив правопорушення.

Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання.

Тому звернення з вимогою про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди покладає на кредитора (позивача) обов`язок також довести, окрім наведеного, реальну можливість отримання визначених ним доходів, тобто, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила можливості їх отримання.

Крім того, позивач (кредитор) має довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача (боржника) стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток (подібні за змістом висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 750/8676/15-ц (провадження № 14-79цс18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.06.2020 у справі № 910/12204/17, від 16.06.2021 у справі № 910/14341/18).

Як вбачається зі змісту позову, наявність збитків у вигляді упущеної вигоди позивач обґрунтовує саме неможливістю використання (передання в оренду) контейнерів, що були пошкоджені відповідачем під час їх використання на підставі договору № АТП-01/04/2021-ТОККОС від 01.04.2021.

Разом з тим, зважаючи на недоведеність обставини порушення відповідачем зобов`язань за договором щодо неналежного користування майном, що в свою чергу завдало позивачу збитки (реальні збитки) у вигляді вартості пошкодженого майна, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що правові підстави для задоволення вимог про стягнення з відповідача збитків у вигляді упущеної вигоди (втраченого доходу) також відсутні.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень, неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи.

Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Близький за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17.

Отже, істинність твердження позивача щодо наявності підстав для стягнення збитків, зокрема в контексті наявності збитків та їх розміру, протиправності поведінки заподіювача збитків та існування причинного зв`язку такої поведінки із заподіяними збитками, ураховуючи принципи змагальності, диспозитивності, рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом підлягала доведенню позивачем перед судом.

Отже, як вірно встановлено судом першої інстанції, позивачем не надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження факту збитків (реальних чи упущеної вигоди), спричинених порушенням відповідачем неналежним виконанням зобов`язань за договором, а погодження сторонами в договорі порядку визначення розміру збитків не звільняє від обов`язку кредитора довести повний склад цивільного правопорушення як підстави для застосування такої форми майнової відповідності, як відшкодування збитків.

Статтею 129 Конституції Українивстановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частин 1, 3статті 13 Господарського процесуального кодексу Українисудочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу Україниналежними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Разом з тим, саме позивач повинен довести обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог та які підтверджують факт порушення/невизнання його права відповідачем.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, інші доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Згідно зі статтею 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищезазначене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 17.12.2021 у справі № 910/14904/21 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "АТП-0810" має бути залишена без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні, на підставі статті 129 ГПК України, покладається на апелянта.

Керуючись статтями 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "АТП-0810" на рішення Господарського суду міста Києва від 17.12.2021 у справі № 910/14904/21 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 17.12.2021 у справі № 910/14904/21 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/14904/21 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді М.Г. Чорногуз

О.В. Агрикова