ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" лютого 2022 р. м.Київ Справа№ 910/16166/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Станіка С.Р.

суддів: Шаптали Є.Ю.

Тищенко О.В.

за участю секретаря судового засідання Салій І.О.

за участю представників учасників справи згідно з протоколом судового засідання від 10.02.2022:

від позивача -Черняк С.В.

від відповідачів-1, 2, 3, третіх осіб 1, 2 - не з`явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги

Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Суворова 13"

на рішення Господарського суду м. Києва

від 16.09.2021 (повний текст рішення складено та підписано 30.09.2021)

у справі № 910/16166/19 (суддя Сівакова В.В.)

за позовом Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Суворова 13"

до 1. Державного управління справами

2. Державного реєстратора Департаменту з питань реєстрації виконавчого

комітету Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

Духновської Олесі Анатоліївни

3. Державного підприємства "Держінвестконсалтинг"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача-1 1.Державне підприємство "Укржитлосервіс"

2. Фонд державного майна України

про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора,

усунення перешкод у користуванні майном

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Суворова 13" звернулось до Господарького суду міста Києва з позовом до 1) Державного управління справами, 2) Державного реєстратора Департаменту з питань реєстрації виконавчого комітету Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Духновської Олесі Анатоліївни, 3) Державного підприємства "Держінвестконсалтинг" про:

- визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора Департаменту з питань реєстрації виконавчого комітету Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Духновської Олесі Анатоліївни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 47436836 від 20.06.2019 на нежитлове приміщення № 148 (літера "А"), загальною площею 84,4 кв. м за адресою: м. Київ, вул. Омельяновича-Павленка Михайла, буд. 13, суб`єкт права власності держава Україна в особі Державного управління справами, , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, номер запису про право власності 32076792, дата державної реєстрації 13.06.2019;

- зобов`язання Державне управління справами та Державне підприємство "Держінвестконсалтинг" усунути перешкоди Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Суворова 13" в користуванні спільним майном шляхом звільнення та надання доступу до приміщення № 148 (літера "А"), загальною площею 84,4 кв. м за адресою: м. Київ, вул. Омельяновича-Павленка Михайла, буд. 13.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що державним реєстратором прийнято рішення та здійснено реєстрацію права власності держави в особі Державного управління справами на нежитлове приміщення № 148 (літера "А"), загальною площею 84,4 кв. м за адресою: м. Київ, вул. Омельяновича-Павленка Михайла, буд. 13, яке є допоміжними та не може бути передане у власність в силу приписів ч. 2 ст. 382 Цивільного кодексу України, ч. 2 ст. 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду".

Короткий зміст заперечень проти позову

Відповідач-1 проти позову заперечував, посилаючись на те, що спірне нежитлове приміщення не належить до житлового фонду, внесено до статутного капіталу Державного підприємства "Держінвестконсалтинг" , перебуває на його балансі як окрема облікова одиниця (інвентарний об`єкт), є самостійним о`єктом цивільно - правових відносин і реєстрація речових прав здійснювалась згідно із Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а відповідач-1 відповідно до статті 6 Закону України «Про управління об`єктами державної власності», як суб`єкт його управління відповідно до покладених на нього завдань (ведення обліку об`єктів державної власності, що перебувають його управлінні , здійснення контролю за ефективним використанням та збереженням таких об`єктів, прийняття рішення щодо умов його подальшого використання) правомірно надавало інформацію до Фонду державного майна України про спірне майно для внесення його до Єдиного реєстру об`єктів державної власності.

Відповідач-2 просив відмовити у задоволенні позову в частині визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора Департаменту з питань реєстрації виконавчого комітету Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Духновської О.А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 47436836 від 20.06.2019 на нежитлове приміщення № 148 (літера "А"), загальною площею 84,4 кв., оскільки відповідне рішення прийнято відповідачем-2 у відповідності до вимог ст. ст. 2, 18, ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а також у відповідності з п.44 Порядку державної реєстрації речових прав на майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів від 25 грудня 2015 року № 1127, п. 11 Порядку ведення реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженим постановою Міністрів України від 26 жовтня 2011 року № 1141.

Також, відповідачі 1, 2 у відзивах на позовну заяву заперечують проти тверджень позивача що приміщення № 148 є допоміжним, оскільки згідно технічного паспорту виготовленого станом на 27.09.2012 приміщення № 148 за адресою: м. Київ, вул. Суворова, 13 є нежитловими приміщеннями. Крім того, зазначають, що згідно наявного у матеріалах справи поверхового плану будинку по вул. Суворова, 13 складеного 30.09.1972 спірні нежитлові приміщення за № 148 існували як такі на той час як приміщення для спортивних занять, а потім - піонерського форпосту.

Відповідач-3 просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що нежитлове приміщення № 148 (літера "А"), загальною площею 84,4 кв. м за адресою: м. Київ, вул. Омельяновича-Павленка Михайла, буд. 13, зі стадії проектування житлового будинку визначалось для розташування піонерського форпосту та з моменту спорудження будинку і до моменту розглядуваного спору використовується як самостійних об`єкт нерухомості - нежитлове приміщення, належним володільцем і користувачем якого є Державне підприємство "Держінвестконсалтинг", а тому твердження позивача про його приналежність до допоміжного та віднесення його до спільної сумісної власності співвласників квартир багатоквартирного будинку - є безпідставним.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його ухвалення

Рішенням Господарського суду м. Києва від 16.09.2021 у справі № 910/16166/19 у задоволенні позову Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Суворова 13" до Державного управління справами, Державного реєстратора Департаменту з питань реєстрації виконавчого комітету Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Духновської Олесі Анатоліївни, Державного підприємства "Держінвестконсалтинг", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача-1 Державне підприємство "Укржитлосервіс", Фонд державного майна України про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора, усунення перешкод у користуванні майном - відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог мотивовано тим, що:

- згідно висновку експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз № 387/21-43 від 19.07.2021, спірні приміщення за своїм статусом не є допоміжними, а є нежитловими приміщеннями;

- спірні приміщення багатоповерхового житлового будинку № 13, розташованого по вул. Михайла Омеляновича-Павленка у м. Києві, - не є допоміжними приміщеннями вказаного будинку та, як наслідок, не можуть належати на праві спільної сумісної власності співвласникам квартир та нежитлових приміщень у цьому будинку, суд дійшов висновку про те, що рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на спірне приміщення за Державою в особі Державного управління справами, не зумовлює порушення прав Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Суворова 13", що свідчить про відсутність правових підстав для задоволення позову в частині визнання такого рішення незаконним та скасування;

- оскільки спірні приміщення не є допоміжними, тому право спільної власності у співвласників багатоквартирного будинку № 13 по вул. Михайла Омеляновича-Павленка в м. Києві на ці приміщення не виникло, а тому вимоги позивача про усунення перешкод в користуванні спірним приміщенням - є також необгрунтованими.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись з ухваленим рішенням суду першої інстанції, Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Суворова 13" (23.10.2021 згідно відмітки печатки суду апеляційної інстанції) звернулось до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду м. Києва від 16.09.2021 у справі № 910/16166/19 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевим господарським судом при ухваленні оскаржуваного рішення порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, рішення суду першої інстанції ухвалено при неповному дослідженні доказів та з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, а зроблені судом висновки не відповідають обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що:

- щодо висновку експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз № 387/21-43 від 19.07.2021, скаржник зазначає, що виходячи з відомостей заключної частини цього висновку, судом першої інстанції зроблено помилковий висновок про належність спірних приміщень до нежитлових,

- матеріалами справи (зокрема і матеріалами інвентарної справи, проектною документацією, висновком експерта за результатами проведення експертного будівельно - технічного дослідження № 001-ІВМ/19 від 18.02.2019, експертом ВФ «Проект» у висновку № 13/20 від 18.09.2020) підтверджується позиція позивача про те, що при будівництві будинку спірні приміщення не було спроектовано як нежитлові і вони почали неправомірно використовуватись як нежитлові лише після проведеної державної реєстрації приміщень 20.06.2019;

- спірні приміщення при введенні будинку., в якому вони розташовані, в експлуатацію не були виділені у окремий об`єкт цивільних прав і тому не було виділено у окремий об`єкт цивільних прав , а отже не було і відділене від всього іншого будинку і було спільним майном власників будинку, а доводи відповідачів про утримання на балансі спірних приміщень окремо від інших приміщень - є лише внутрішнім обліком і не було пов`язане з визначенням юридичного статусу приміщення , як об`єкту речових прав;

- з огляду на приписи ст. ст. 182, 190 Цивільного кодексу України, спірні приміщення не набули статусу об`єкта цивільних прав та не набули функціонального призначення «нежитлові приміщення»;

- моментом переходу допоміжних приміщень , якими є спірні приміщення, до спільної власності є приватизація всіх житлових приміщень, що відбулось станом на момент державної реєстрації позивача та переходу будинку під його управління та на баланс;

- позивач листом № 12/11 від 12.11.2018 повідомив Державне підприємство "Укржитлосервіс", як попереднього балансоутримувача будинку, а також його засновника та орган управління майном про творення ОСББ «Суворова13» та просило передати житловий будинок по акту приймання - передачі в управління ОСББ «Суворова13» з допоміжними приміщеннями, спільним майном багатоквартирного будинку, технічною та іншою передбаченою законодавством документацією на будинок, повідомити про відповідальних представників попереднього балансоутримувача, які увійдуть до складу комісії з приймання передачі будинку в управління;

- на момент реєстрації ОСББ «Суворова13» усі квартири у будинку № 13 за адресою: м. Київ, вул. Омельяновича-Павленка Михайла перебували у приватній власності , жодних нежитлових приміщень у будинку зареєстровано не було, що підтверджується інформаційною довідкою № 155731232 від 11.02.2019 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, а також листом КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» № 062/14-3541 від 27.03.2018;

- до моменту реєстрації спірних приміщень 20.06.2019 вони не були виділені у окремий об`єкт права власності, не належали на праві власності відповідачам та третім особам, і саме первинна реєстрація спірного приміщення державним реєстратором згідно оскаржуваної реєстраційної дії зумовило перехід його у статус нежитлового, що підтверджено і у висновку експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз № 387/21-43 від 19.07.2021;

- фактично реєстраційні дії державного реєстратора щодо привласнення нежитлового приміщення № 148 до державної власності за рахунок спільного майна була здійснена без взяття до уваги письмової згоди співвласників на розпорядження спільним майном, як передбачено п. 55 Порядку державної реєстрації речових прав на майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів від 25 грудня 2015 року № 1127;

- судом першої інстанції не враховано, що наявність чи відсутність в спірних приміщеннях того чи іншого обладнання , комунікацій , не залежить від визначення функціонального призначення допоміжного приміщення, а висновки сууд першої інстанції не відповідають правовій позиції Верховного Суду у постанові від 08.04.2020 у справі № 915/1096/18 (п. 37-39).

Узагальнені доводи відзивів на апеляційну скаргу

17.11.2021 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від Департаменту з питань реєстрації виконавчого комітету Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) надійшов відзив на апеляційну скаргу, який надіслано засобами поштового зв`язку 16.11.2021, і який прийнято судом апеляційної інстанції до розгляду з огляду на ст. ст. 119, 263 Господарського процесуального кодексу України, і у якому Департамент просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін з тих підстав, що оскаржуване рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, оскільки оспорюване рішення державним реєстратором прийнято у відповідності до вимог ст. ст. 2, 18, ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а також у відповідності з п.44 Порядку державної реєстрації речових прав на майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів від 25 грудня 2015 року № 1127, п. 11 Порядку ведення о реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженим постановою Міністрів України від 26 жовтня 2011 року № 1141, а подані на реєстрацію документи пройшли відповідну належну перевірку. Крім того, згідно експертного висновку спірні приміщення не є допоміжними, а є саме нежитловими приміщеннями.

23.11.2021 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від Державного управління справами надійшов відзив на апеляційну скаргу, який надіслано засобами поштового зв`язку 16.11.2021, і який прийнято судом апеляційної інстанції до розгляду з огляду на ст. ст. 119, 263 Господарського процесуального кодексу України, і у якому Департамент просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін з тих підстав, що оскаржуване рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, відомості про спірне приміщення були правомірно внесені до Єдиного реєстру об`єктів державної власності Фондом державного майна України, а потім на них зареєстровано речове право державним реєстратором, що узгоджується з приписами ст. 1, ст. 2, ч. 2 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а також у відповідності з п.44 Порядку державної реєстрації речових прав на майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів від 25 грудня 2015 року № 1127. Також, згідно висновку експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз № 387/21-43 від 19.07.2021, виконаного на виконання ухвали суду першої інстанції, спірні приміщення за своїм статусом не є допоміжними, а є нежитловими приміщеннями

Від інших учасників спору відзиви на апеляційну скаргу не надходили, проте, згідно з ч. 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Узагальнені доводи відповіді на відзив

06.12.2021 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Суворова 13" надійшов відповідь на відзив, який прийнято судом до розгляду і в якому позивач вказував про те, що відзивом не підтверджується правомірність дій державного реєстратора Департаменту з питань реєстрації виконавчого комітету Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Духновської Олесі Анатоліївни з прийняття рішення про державну реєстрацію права власності., а державний реєстратор прийняла відповідне рішення з порушенням п. 44 Порядку № 1127 та на підстав документів, які не підтверджували факт перебування спірного нерухомого майна у державній власності, а спірне нерухоме майно є допоміжними приміщеннями та належить до спільної сумісної власності власників квартир будинку № 13 за адресою: м. Київ, вул. Омельяновича-Павленка Михайла.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.10.2021, апеляційну скаргу Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Суворова 13" передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Станік С.Р., Шаптала Є.Ю., Тищенко О.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.10.2021 відкрито апеляційне провадження у справі №910/16166/19 за апеляційною скаргою Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Суворова 13" на рішення Господарського суду м. Києва від 16.09.2021, розгляд справи призначено на 09.12.2021, поновлено скаржнику строк ан подачу апеляційної скарги, зупинено дію оскаржуваного рішення.

В судове засідання 09.12.2021 представники позивача (Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Суворова 13"), відповідача-1 (Державного управління справами).

Відповідач-2 (Державний реєстратор Департаменту з питань реєстрації виконавчого комітету Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Духновська Олеся Анатоліївна), відповідач-3 (Державне підприємство "Держінвестконсалтинг"), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача-1 (Державне підприємство "Укржитлосервіс") та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача-1 (Фонд державного майна України) повноважних представників в судове засідання 09.12.2021 - не направили, про дату час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.12.2021 розгляд справи відкладено до 10.02.2022.

09.02.2022 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від скаржника надійшла письмова промова у справі № 910/16166/19, яка долучена до матеріалів справи.

Позиції учасників справи та явка представників сторін у судове засідання

В судове засідання 10.02.2022 з`явився представник позивача - Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Суворова 13".

Відповідач-1 (Державне управління справами), відповідач-2 (Державний реєстратор Департаменту з питань реєстрації виконавчого комітету Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Духновська Олеся Анатоліївна), відповідач-3 (Державне підприємство "Держінвестконсалтинг"), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача-1 (Державне підприємство "Укржитлосервіс") та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача-1 (Фонд державного майна України) повноважних представників в судове засідання 10.02.2022 - не направили, про дату час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Крім того, 09.02.2022 через канцелярію Північного апеляційного господарського суду від представника Державного управління справами надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливістю представника бути присутньою в судовому засіданні у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності.

Заслухавши в судовому засіданні 10.02.2022 думку присутнього представника позивача (скаржника) щодо заявленого клопотання про відкладення розгляду справи, дослідивши наявні у справі матеріали, суд апеляційної інстанції дійшов наступних висновків.

Колегія суддів апеляційного господарського суду з урахуванням ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 202, ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами, оскільки сторони, зокрема і відповідач-1, про дату та місце розгляду справи повідомлявся завчасно належним чином, участь представників сторін у судовому засіданні судом обов`язковою не визнавалась, суду не наведено обставин, за яких спір не може бути вирішено в даному судовому засіданні. Крім того, від відповідача-1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому ним висловлено правову позицію як щодо спору, так і щодо апеляційної скарги.

Крім того, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що у випадку, коли представники сторін чи інші учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відтак, неявка представників учасників справи у судове засідання за умови належного повідомлення їх про час і місце розгляду справи, не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи.

З урахуванням вищенаведеного у сукупності, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що заявлені клопотання про відкладення розгляду справи задоволенню не підлягає у зв`язку з його безпідставністю та необгрунтованістю, а тому підстави для відкладення розгляду справи - відсутні, у зв`язку з чим заявлене клопотання відхиляється.

В судовому засіданні 10.02.2022 представник позивача надав пояснення по суті спору та по суті апеляційної скарги, просив апеляційну скаргу - задовольнити, а оскаржуване судове рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як підтверджується наявними матеріалами справи та вірно встановлено судом першої інстанції, Розпорядженням Кабінету Міністрів України № 165-р від 06.04.2000 "Про передачу об`єктів державної власності в управління Державному управлінню справами" було передано в управління Державному правлінню справами об`єкти державної власності згідно з додатком, зокрема будинок у місті Києві по вул. Суворова, 13.

Розпорядженням керівника Державного управління справами № 439 від 27.09.2002 створено Державне підприємство "Укржитлосервіс".

Відповідно до розпорядження Керівника Державного управління справами № 205 від 01.08.2011 створено Державне підприємство "Держінвестконсалтинг" зі статутним капіталом у розмірі 1.350,00 грн за рахунок майна, яке передається з балансу Державного управління справами на баланс Державного підприємства "Держінвестконсалтинг" та закріплюється за ним на праві господарського відання.

У подальшому, розпорядженням Керівника Державного управління справами № 392 від 27.12.2012 доручено Державному підприємству "Укржитлосервіс" передати з балансу, а Державному підприємству "Держінвестконсалтинг" прийняти на баланс нежитлове приміщення № 148 загальною площею 84,4 кв. метра, що розташоване у будівлі (літер "А") за адресою: м. Київ, вул. Суворова, 13 інвентарний номер 1301023, за рахунок якого розпорядженням Керівника Державного управління справами № 60 від 26.03.2013 збільшено статутний капітал Державного підприємства "Держінвестконсалтинг" на суму 1.318.860,00 грн.

Згідно акту приймання-передачі від 15.01.2013, нежитлове приміщення № 148 загальною площею 84,4 кв. метра, що розташоване у будівлі (літер "А") за адресою: м. Київ, вул. Суворова, 13 передано з балансу Державного підприємства "Укржитлосервіс" на баланс Державного підприємства "Держінвестконсалтинг".

13.09.2018 установчими зборами співвласників багатоквартирного житлового будинку № 13 по вулиці Михайла Омеляновича-Павленка в місті Києві прийнято рішення про створення Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Суворова 13" та про прийняття даного будинку в управління ОСББ "Суворова 13", яке оформлене протоколом установчих зборів ОСББ "Суворова 13" № 1 від 13.09.2018.

29.10.2018 проведена державна реєстрація ОСББ "Суворова 13" (), що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Відповідно до пункту 3 розділу ІІ Статуту ОСББ "Суворова 13", завданням та предметом діяльності об`єднання є: забезпечення реалізації прав та здійснення обов`язків співвласників на володіння та користування спільним майном; забезпечення належного утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території; сприяння співвласникам в отриманні житлово-комунальних та інших послуг належної якості за обґрунтованими цінами; забезпечення виконання співвласниками своїх зобов`язань, пов`язаних з діяльністю об`єднання.

ОСББ "Суворова 13" листом № 12/11 від 12.11.2018 повідомило ДП "Укржитлосервіс" як попереднього балансоутримувача будинку, а також його засновника та орган управління майном - Державне управління справами, про створення ОСББ "Суворова 13" та просило передати житловий будинок по акту приймання-передачі в управління ОСББ "Суворова 13" з допоміжними приміщеннями, спільним майном багатоквартирного будинку, технічної та іншою передбаченою законодавством документацією на будинок; повідомити ОСББ "Суворова 13" про відповідальних представників попереднього балансоутримувача, які увійдуть до складу Комісії з приймання-передачі будинку в управління ОСББ "Суворова 13".

Фондом державного майна України, на підставі поданої суб`єктом управління - Державним управлінням справами, до Єдиного реєстру об`єктів державної власності внесено відомості щодо державного майна - нежитлового приміщення № 148 літера А, що розташоване за адресою: м. Київ, вул. Омельяновича-Павленка Михайла, буд. 13, балансоутримувачем зазначено Державне підприємство "Держінвестконсалтинг", що підтверджується наявною у справі копією відповідного витягу (додаток до листа ФДМУ № 10-15-25765 від 17.12.2018).

Також, як підтверджується наявними матеріалами справи, ОСББ "Суворова 13" листами № 23/04/2019 від 23.04.2019 та № 20/05/2019 від 20.05.2019 повідомляло ДП "Укржитлосервіс" та Державне управління справами про засідання комісії з приймання-передачі будинку в управління ОСББ, включення та направлення свої представників в роботу комісії.

20.06.2019 державним реєстратором прав на нерухоме майно Департаменту з питань реєстрації виконавчого комітету Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Духновською Олесею Анатоліївною прийнято рішення за № 47436836 про проведення державної реєстрації права власності на нежитлове приміщення, що розташоване: м. Київ, вул. Омельяновича-Павленка Михайла, буд. 13 за суб`єктом - Держава в особі Державного управління справами.

Позивач в обгрунтування позову посилався на те, що на думку позивача відповідачем-2 протиправно зареєстровано право власності на нежитлове приміщення, яке є допоміжним та перебуває у спільній сумісні власності усіх співвласників багатоквартирного будинку № 13 по вул. Михайла Омеляновича-Павленка у м. Києві.

Відповідачі в обгрунтування заперечень проти позову в суді першої інстанції посилались на те, що оспорювань рішення прийнято державним реєстратором у повній відповідності до норм чинного законодавства України, у зв`язку з тим, що спірні приміщення не є допоміжними, а є нежитловими приміщеннями.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Згідно із ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Північний апеляційний господарський суд дійшов наступних висновків.

Ч. 2 ст. 382 Цивільного кодексу України визначено. що усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" - допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення).

П. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" визначено, що спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія.

Частиною 2 ст. 382 Цивільного кодексу України встановлено, що усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

З положень статті 1 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" вбачається, що у процесі приватизації громадяни набувають право власності на квартири та допоміжні приміщення багатоквартирного будинку, які призначені для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення).

Згідно із Законом України "Про житлово-комунальні послуги" та Правилами утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства № 76 від 17.05.2005, допоміжні приміщення житлового будинку - це приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, поза квартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення).

Згідно з ч. 2 ст. 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Відповідно до статті 19 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку", спільне майно співвласників багатоквартирного будинку складається з неподільного та загального майна.

Неподільне майно перебуває у спільній сумісній власності співвласників багатоквартирного будинку і не підлягає відчуженню.

Загальне майно перебуває у спільній частковій власності співвласників багатоквартирного будинку.

Допоміжні приміщення складаються із загального та неподільного майна і належать співвласникам приміщень нежитлового фонду на праві спільної власності (спільне майно).

Неподільне майно (сходові клітини, коридори, підвали тощо) належать співвласникам на праві спільної сумісної власності та не підлягає відчуженню.

Власники приміщень володіють, користуються і у встановлених межах розпоряджаються спільним майном відповідно до вимог цивільного законодавства.

Конституційний Суд України у рішенні від 02.03.2004 № 4-рп/2004 по справі № 1-2/2004 вказав, що допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т.ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього; власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир; питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.

Згідно з п. 4.3 рішення Конституційного Суду України від 02.03.2004 № 4-рп/2004 по справі № 1-2/2004, відповідно до Конституції України всі суб`єкти права власності рівні перед законом. У багатоквартирних будинках, де не всі квартири приватизовані чи приватизовані повністю, власник (власники) неприватизованих квартир (їх правонаступники) і власники приватизованих квартир багатоквартирного будинку є рівноправними співвласниками допоміжних приміщень. Вони є рівними у праві володіти, користуватися і розпоряджатися допоміжними приміщеннями. Ніхто з власників квартир не має пріоритетного права користуватися та розпоряджатися цими приміщеннями, в тому числі і з питань улаштування мансард, надбудови поверхів і т. ін.

Правовий режим майна, що перебуває у спільній власності власників квартир, має визначатися, відповідно до Конституції України, виключно законами України.

Таким чином, питання щодо згоди власників квартир - співвласників допоміжних приміщень багатоквартирного будинку - на надбудову поверхів, улаштування мансард і т.ін. з використанням при цьому конструктивних елементів будинку, як і на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо), має вирішуватися відповідно до законів про власність та інших законів України, передусім Цивільного кодексу України.

Рішенням Конституційного Суду України від 02.03.2004 у справі № 1-2/2004 розтлумачено, що в аспекті конституційного звернення і конституційного подання положення частини першої статті 1, положення пункту 2 статті 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" треба розуміти так:

1.1. Допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т.ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього.

1.2. Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.05.2019 у справі № 522/7636/14-ц звернула увагу на те, що законодавцем розмежовано поняття допоміжного та нежилого приміщень у багатоквартирному будинку відповідно до статті 1 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку".

Допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - це приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення).

Нежиле приміщення - це приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин.

При цьому Верховний Суд у постанові від 06.08.2019 у справі № 914/843/17 (п. 59) зазначив, що допоміжне приміщення багатоквартирного будинку і нежитлове приміщення є різними приміщеннями, критерії їх розмежування є досить чіткими, а тому відсутні підстави стверджувати, що у різних випадках одне і те ж приміщення може одночасно відноситися до допоміжного та бути нежитловим.

Визначальним для правильного вирішення подібних спорів є з`ясування та визначення правового статусу спірних приміщень у багатоквартирному будинку, а саме встановлення, чи належать спірні приміщення до числа допоміжних, чи є нежитловими приміщеннями в структурі житлового будинку, з урахуванням характеристик таких приміщень.

Подібна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 06.08.2019 у справі № 914/843/17, від 18.07.2018 у справі № 916/2069/17, від 22.11.2018 у справі № 904/1040/18, від 15.05.2019 у справі № 906/1169/17, від 15.09.2020 у справі № 904/5047/18.

Так, з метою встановлення статусу спірного приміщення, а також враховуючи те, що позивачем були подані висновок експерта Державного підприємства "Інформаційні судові системи" № 001-ІВМ/19 від 18.02.2019, висновок експерта Малого приватного підприємства "Виробнича фірма "Науктехпроект" № 13/20 від 18.09.2020 і з урахуванням решти наявних у справі доказів, існує наявність об`єктивної неможливості розгляду справи по суті, оскільки наявні у справі докази в обґрунтування позицій сторін є суперечливими, у зв`язку з чим встановлення фактичної належності спірних приміщень № 148 до тієї чи іншої групи, має спиратись на докази, здобуті за результатами відповідного експертного дослідження проведеного особою, що володіє спеціальними знаннями, ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.11.2020 у справі № 910/16166/19 було призначено судову будівельно-технічну експертизу, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз, на вирішення якої було поставлено наступне питання: приміщення №№ 1-8 групи приміщень № 148 загальною площею 84,4 кв. м, що розташоване у другому під`їзді першого поверху будови літери "А" секції "Е" багатоквартирного житлового будинку № 13 по вул. Михайла Омеляновича-Павленка в м. Києві належить до допоміжних або нежитлових приміщень та яке його функціональне призначення?

22.07.2021 до суду першої інстанції від Київського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшов висновок експерта № 387/21-43 від 19.07.2021 за результатами проведення судової будівельно - технічної експертизи, складений експертом Курочкіним С.Г. (завідувач відділу досліджень з питань експлуатації та користування нерухомого майна лабораторії інженерно-технічних видів досліджень Київського НДІСЕ, судового експерта першого кваліфікаційного класу, який має вищу інженерно-технічну та будівельно-технічні освіти другого рівня за ступенем магістра, науковий ступінь - доктор філософії кандидат технічних наук(, кваліфікацію судового експерта зі спеціальностей 10.6 «Дослідження об`єктів нерухомості, будівельних матеріалів, конструкцій та відповідних документів», 10.10 «визначення оціночної вартості будівельних об`єктів та споруд», 10.14 «Оцінка земельних ділянок», кваліфікаційне свідоцтво № 245-12, видане рішенням експертно-кваліфікаційної комісії Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 29.02.2012, строк дії д о 03.02.2022; кваліфікаційне свідоцтво № 565-17, видане рішенням експертно - кваліфікаційної комісії Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 03.02.2017 і діє до 03.02.20220, стаж експертної роботи з 2012р.; експерт також повідомлений про кримінальну відповідальність за ст. ст. 384, 385 КК України.

Відповідно до ч. 1, 3 та 4 ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов:

1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо;

2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.

З урахуванням обставин справи, суд має право визначити експерта чи експертну установу самостійно. Питання, з яких має бути проведена експертиза, що призначається судом, визначається судом.

Статтею 104 Господарського процесуального кодексу України визначено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 86 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Так, дослідивши вказаний висновок експерта від 14.05.2019 №29653/18-41, складений за результатами проведення експертизи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що вказаний висновок експерта є належним доказом у справі, і суд першої інстанції обгрунтовано прийняв його в якості належного доказу в сукупності з іншими наявними у справі доказами.

Відповідно до зазначеного висновку від 14.05.2019 №29653/18-41, експертом за результатами проведення експертизи, встановлено наступне:

- Приміщення №№ 1-8 групи приміщень № 148 загальною площею 84,4 кв. м, що розташоване у другому під`їзді першого поверху будови літери "А" секції "Е" багатоквартирного житлового будинку № 13 по вул. Михайла Омеляновича-Павленка в м. Києві не відноситься до допоміжних приміщень житлового будинку та є нежитловими приміщеннями з причин, які наведені у дослідницькій частині висновку.

- Станом на момент обстеження функціональне призначення приміщень відповідно запроектованого у 1970 році змінено.

- В зв`язку з відсутністю в наданих матеріалах справи проектної документації з капітального ремонту (реконструкції) приміщень відповідно до вимог ДБН, зокрема щодо їх функціонального призначення, на момент проведення досліджень встановити запроектоване функціональне призначення приміщень, що досліджуються - не вбачається за можливе.

- Станом на момент обстеження функціональне використання приміщень наведено у дослідницькій частині висновку.

Так на сторінці 23 висновку зазначено наступне на момент обстеження функціональне використання приміщень (номера приміщень за паспортом БТІ від 27.09.2012): 1, 2 - коридор, 3 - складова, 4 - кухня, 7, 6 - санвузол (вхід з коридору), 8 (частина) - офісне приміщення, 8 (частина) - офісне приміщення (кабінет директора), 5 - санвузол (вхід з частини кабінету директора).

Таким чином, за результатами проведення експертного дослідження, експертом у висновку від 14.05.2019 №29653/18-41 чітко надано відповідь, що спірні приміщення за своїм статусом - не є допоміжними, а є нежитловими приміщеннями.

Допоміжними приміщеннями мають вважатися всі без винятку приміщення багатоквартирного житлового будинку, незалежно від наявності або відсутності в них того чи іншого обладнання, адже їх призначенням є обслуговування не лише будинку, а й власників квартир, підвищення життєвого комфорту і наявність різних способів задоволення їх побутових потреб, пов`язаних із життєзабезпеченням. І лише приміщення, що з самого початку будувалися як такі, використання яких мало інше призначення (магазини, перукарні, офіси, поштові відділення тощо), залишаються тими, що не підпадають під правовий режим допоміжних приміщень.

Відповідна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.07.2018 у справі № 916/2069/17, від 22.11.2018 у справі № 904/1040/18, від 15.05.2019 у справі № 906/1169/17, від 06.08.2019 у справі № 914/843/17.

У дослідницькій частині висновку експерта зазначено, що відповідно до робочих креслень "Забудова кварталу по вул. Суворовській № 5. Будинок № 4 секція "Е". План 1-го поверху", виконаних державним інститутом по проектуванню "Київпроект" від 04.1970, замовлення 16688 запроектовано наступне призначення приміщень: приміщення піонерського форпоста, переодягальня, кладова, умивальник та санвузол.

Відповідно до планувальних рішень за інженерними розділами, що виготовлені за тим же замовленням 16688 від 05.1970 року надано більш уточнююче функціональне призначення основного приміщення "піонерського форпосту" як "спортивна зала".

Під час Радянського Союзу в рамках розвитку піонерського руху були організовані спортивні та інші гуртки, які мали назву "Піонерські форпости".

Також при дослідженні наданих аркушів 1-поверху щодо інших інженерних розділів проекту (газопостачання, опалення, водопостачання, каналізування, електроживлення) експертом в приміщення, що досліджуються, не встановлено вузлів керування інженерними мережами житлового будинку.

Отже, з урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції встановив, що експерт зазначив, що для безпосереднього обслуговування житлового будинку та/або побутових потреб мешканців цього будинку, приміщення, що досліджуються, в 1970 році не проектувались та не будувались, і були нежитловими приміщеннями, що розташовувались на першому поверсі багатоквартирного житлового будинку.

З огляду на встановлене, доводи скаржника про те, що виходячи з відомостей заключної частини цього висновку експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз № 387/21-43 від 19.07.2021, судом першої інстанції зроблено помилковий висновок про належність спірних приміщень до нежитлових - судом апеляційної інстанції відхиляються як необґрунтовані та такі, що спростовуються як встановленими експертним висновком відомостями шляхом застосування спеціальних знань, так і наявними у справі доказами в сукупності, у зв`язку з чим підстави для застосування ч. 2 ст. 382 Цивільного кодексу України в контексті спірних правовідносин сторін - відсутні.

При цьому, посилання скаржника на те, що матеріалами справи (зокрема і матеріалами інвентарної справи, проектною документацією, висновком експерта за результатами проведення експертного будівельно - технічного дослідження № 001-ІВМ/19 від 18.02.2019, експертом ВФ «Проект» у висновку № 13/20 від 18.09.2020) підтверджується позиція позивача про те, що при будівництві будинку спірні приміщення не було спроектовано як нежитлові і вони почали неправомірно використовуватись як нежитлові лише після проведеної державної реєстрації приміщень 20.06.2019 - судом апеляційної інстанції відхиляються як такі, що не спростовують правомірних висновків суду першої інстанції про належність спірних приміщень до нежитлових, що підтверджено належним та допустимим доказом, а саме: висновком експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз № 387/21-43 від 19.07.2021, і проведене ним експертне дослідження здійснено саме з урахуванням того, що позивачем були подані висновок експерта Державного підприємства "Інформаційні судові системи" № 001-ІВМ/19 від 18.02.2019, висновок експерта Малого приватного підприємства "Виробнича фірма "Науктехпроект" № 13/20 від 18.09.2020, які визнані судом першої інстанції суперечливими (ухвала Господарського суду міста Києва від 17.11.2020).

Крім того, доводи скаржника про те, що до моменту реєстрації спірних приміщень 20.06.2019 вони не були виділені у окремий об`єкт права власності, не належали на праві власності відповідачам та третім особам, і саме первинна реєстрація спірного приміщення державним реєстратором згідно оскаржуваної реєстраційної дії зумовило перехід його у статус нежитлового, що підтверджено і у висновку експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз № 387/21-43 від 19.07.2021 - судом апеляційної інстанції відхиляється як необґрунтований, оскільки експертом при застосуванні спеціальних знань, якими суд не володіє і не наділений, визначено саме належність спірних приміщень до нежитлових за своїм функціональним призначенням і жодних правових висновків стосовно статусу спірного приміщення висновок експерта не містить, а відповідні висновки стосовно правового статуту спірного приміщення здійснено саме судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні, спираючись на належний доказ, і з чим погоджується суд апеляційної інстанції.

До того ж, суд апеляційної інстанції враховує, що згідно технічного паспорту виготовленого станом на 27.09.2012 приміщення № 148 за адресою: м. Київ, вул. Суворова, 13 - є нежитловими приміщеннями, а згідно наявного у матеріалах справи поверхового плану будинку по вул. Суворова, 13 складеного 30.09.1972 спірні нежитлові приміщення за № 148 існували як такі на той час як приміщення для спортивних занять, а потім - піонерського форпосту,і зі стадії проектування житлового будинку визначалось як самостійних об`єкт нерухомості - нежитлове приміщення, належним володільцем і користувачем якого є Державне підприємство "Держінвестконсалтинг". , а тому твердження позивача про його приналежність до допоміжного та віднесення його до спільної сумісної власності співвласників квартир багатоквартирного будинку, як і доводи про те, що моментом переходу допоміжних приміщень , якими є спірні приміщення, до спільної власності є приватизація всіх житлових приміщень, що відбулось станом на момент державної реєстрації позивача та переходу будинку під його управління та на баланс - є безпідставними.

Також, доводи скаржника про те, що фактично реєстраційні дії державного реєстратора щодо привласнення нежитлового приміщення № 148 до державної власності за рахунок спільного майна була здійснена без взяття до уваги письмової згоди співвласників на розпорядження спільним майном, як передбачено п. 55 Порядку державної реєстрації речових прав на майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів від 25 грудня 2015 року № 1127 - судом апеляційної інстанції відхиляється, оскільки вказаним пунктом Порядку (в редакції, чинній на момент вчинення оспорюваної реєстраційної дії) передбачена державна реєстрація права власності на нерухоме майно, що створюється шляхом поділу або об`єднання майна, що перебуває у спільній власності, і що не стосується спірних правовідносин, оскільки спірне майно не було зареєстровано саме шляхом поділу або об`єднання, адже державна реєстрація і вчинення оспорюваної позивачем реєстраційної дії було здійснено у відповідності з п. 44 наведеного Порядку в редакції, чинній на момент вчинення оспорюваної реєстраційної дії), яким визначено порядок державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна державної власності.

При цьому, приналежність спірного майна до державної власності чітко прослідковується та підтверджується наявними у справі доказами, які вірно оцінені судом першої інстанції в сукупності з встановленими обставинами справи, а саме: розпорядженням Кабінету Міністрів України № 165-р від 06.04.2000 "Про передачу об`єктів державної власності в управління Державному управлінню справами", Розпорядженням керівника Державного управління справами № 439 від 27.09.2002 створено Державне підприємство "Укржитлосервіс", розпорядженням Керівника Державного управління справами № 205 від 01.08.2011, розпорядженням Керівника Державного управління справами № 392 від 27.12.2012, розпорядженням Керівника Державного управління справами № 60 від 26.03.2013, актом приймання-передачі від 15.01.2013, згідно якого нежитлове приміщення № 148 загальною площею 84,4 кв. метра, що розташоване у будівлі (літер "А") за адресою: м. Київ, вул. Суворова, 13 передано з балансу Державного підприємства "Укржитлосервіс" на баланс Державного підприємства "Держінвестконсалтинг", статутними документами останнього, внаслідок чого Фондом державного майна України, на підставі поданої суб`єктом управління - Державним управлінням справами, до Єдиного реєстру об`єктів державної власності внесено відомості щодо державного майна - нежитлового приміщення № 148 літера А, що розташоване за адресою: м. Київ, вул. Омельяновича-Павленка Михайла, буд. 13, балансоутримувачем зазначено Державне підприємство "Держінвестконсалтинг", що підтверджується наявною у справі копією відповідного витягу (додаток до листа ФДМУ № 10-15-25765 від 17.12.2018).

Доводи скаржника про те, що на момент реєстрації ОСББ «Суворова13» усі квартири у будинку № 13 за адресою: м. Київ, вул. Омельяновича-Павленка Михайла перебували у приватній власності , жодних нежитлових приміщень у будинку зареєстровано не було, що підтверджується інформаційною довідкою № 155731232 від 11.02.2019 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, а також листом КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» № 062/14-3541 від 27.03.2018 - жодним чином не спростовує приналежність спірних приміщень до нежитлових і їх правовий статус, як об`єкта державної власності держави Україна в особі Державного управління справами.

Ст. 190 Цивільного кодексу України визначено, що майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Статтею 182 Цивільного кодексу України врегульовано, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

П.п.1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (тут і далі - в редакції, чинній на момент вчинення оскаржуваної позивачем реєстраційної дії) визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державний реєстратор: 1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; 2) перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; 3) під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником. Органи державної влади, підприємства, установи та організації зобов`язані безоплатно протягом трьох робочих днів з моменту отримання запиту надати державному реєстратору запитувану інформацію в паперовій та (за можливості) в електронній формі; 4) під час проведення реєстраційних дій обов`язково використовує відомості Державного земельного кадастру та Єдиного реєстру дозвільних документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, а також використовує відомості, отримані у порядку інформаційної взаємодії Державного реєстру прав з Єдиним державним реєстром судових рішень; 5) відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідні відомості про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів таких прав; 6) присвоює за допомогою Державного реєстру прав реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна у випадках, передбачених цим Законом; 7) виготовляє електронні копії документів, поданих у паперовій формі, та розміщує їх у реєстраційній справі в електронній формі у відповідному розділі Державного реєстру прав (у разі якщо такі копії не були виготовлені під час прийняття документів за заявами у сфері державної реєстрації прав); 8) формує за допомогою Державного реєстру прав документи за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав; 9) формує реєстраційні справи у паперовій формі; 9-1) надає в установленому порядку та у випадках, передбачених Законом України "Про виконавче провадження", інформацію органу державної виконавчої служби або приватному виконавцю; 10) здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.

В свою чергу, оскаржуване позивачем рішення державного реєстратора ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, оскільки оспорюване рішення державним реєстратором прийнято у відповідності до вимог ст. ст. 2, 18, ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а також у відповідності з п.44 Порядку державної реєстрації речових прав на майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів від 25 грудня 2015 року № 1127, п. 11 Порядку ведення о реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженим постановою Міністрів України від 26 жовтня 2011 року № 1141 (в редакціях, чинних на момент вчинення оспорюваної позивачем реєстраційної дії), яким передбачено, що під час формування заяви про відкликання заяви додатково до відомостей, передбачених пунктом 6 цього Порядку, вносяться відомості про реєстраційний номер заяви, що відкликається, і жодних підстав для відкликання відповідної заяви - не було і таких обставин позивачем не наведено в розумінні ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України ні суду першої інстанції під час розгляду справи, ні суду апеляційної інстанції під час апеляційного розгляду. При цьому, вищезазначеним також спростовуються і твердження скаржника про те, що спірні приміщення не набули статусу об`єкта цивільних прав та не набули функціонального призначення «нежитлові приміщення», оскільки державним реєстратором були вчинені відповідні дії саме з огляду на підтвердженість правових підстав для реєстрації спірного приміщення як об`єкта нерухомого майна.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України).

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.

Отже, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.

Таким чином, з урахуванням в сукупності наявних у справі доказів, перевіривши усі обставини справи, суд апеляційної інстанції погоджується з правомірними висновками суду першої інстанції про те, що спірні приміщення багатоповерхового житлового будинку № 13, розташованого по вул. Михайла Омеляновича-Павленка у м. Києві, - не є допоміжними приміщеннями вказаного будинку та, як наслідок, не можуть належати на праві спільної сумісної власності співвласникам квартир та нежитлових приміщень у цьому будинку, суд дійшов висновку про те, що рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на спірне приміщення за Державою в особі Державного управління справами, не зумовлює порушення прав Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Суворова 13", що свідчить про відсутність правових підстав для задоволення позову в частині визнання такого рішення незаконним та скасування.

Щодо вимоги позивача про усунення перешкод в користуванні спірним приміщенням шляхом звільнення, суд апеляційної інстанції дійшов наступних висновків.

Частина 1 ст. 317 Цивільного кодексу України встановлює, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 ст. 320 Цивільного кодексу України визначено, що власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом.

Згідно ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 147 Господарського кодексу України, право власності та інші майнові права суб`єкта господарювання захищаються у спосіб, зазначений у статті 20 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 20 Господарського кодексу України визначено, що кожний суб`єкт господарювання має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються у тому числі шляхом припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення.

Відповідно до ч. 1 статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

З урахуванням вище встановлених обставин, враховуючи усі наявні у справі докази в сукупності, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що спірні приміщення не є допоміжними, а тому право спільної власності у співвласників багатоквартирного будинку № 13 по вул. Михайла Омеляновича-Павленка в м. Києві на ці приміщення не виникло, інших належних та допустимих доказів в розумінні ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження факту виникнення у позивача та/або набуття ним у встановленому законодавством порядку права власності на спірні приміщення позивачем також не надано.

Отже, враховуючи встановлене, подані докази в їх сукупності, суд апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду справи дійшов висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявності та порушення права власності на спірне приміщення, тому позивач не вправі вимагати усунення в користуванні цим приміщеннями шляхом їх звільнення, а отже позовні вимоги в цій частині є безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають.

Стосовно доводів позивача про те, що висновки суду першої інстанції не відповідають правовій позиції Верховного Суду у постанові від 08.04.2020 у справі № 915/1096/18, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Так, у вказаній справі № 915/1096/18 ОСББ "Дев`ятий квартал" (далі - позивач) звернулося з позовом до територіальної громади міста Южноукраїнська в особі Южноукраїнської міської ради Миколаївської області (далі - відповідач) про визнання недійсними: (1) свідоцтва від 09.04.2008 про право власності на нерухоме майно житловий будинок № 52 по вул. Дружби Народів у м. Южноукраїнську у частині права власності на нежитлові приміщення загальною площею 237,7 кв.м; (2) свідоцтва від 11.04.2008 року про право власності на нерухоме майно житловий будинок № 56 по вул. Дружби народів у м. Южноукраїнську у частині права власності на нежитлові приміщення загальною площею 186 кв.м.., тобто, у вказаній справі позивач оспорював право встановлювальні документи (свідоцтва про право власності на спірне майно), видані відповідачу, а у даній справі № 910/16166/19 позивачем заявлено вимоги про скасування реєстраційної дії та усунення перешкод у користуванні майном, тобто, предмети спору у справах - є різними. Також, у постанові від 08.04.2020 у справі № 915/1096/18 Верховний Суд надав оцінку доказу (висновку експерта), який стосувався виключно предмета спору у вказаній справі і був оформлений саме стосовно відповідного об`єкту у певній справі, та наявності відповідних обставин у вказаній справі, відмінних від розглядуваної.

Отже, усі інші доводи, посилання та обгрунтування учасників справи судом апеляційної інстанції враховані при вирішенні спору, проте, є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та висновків суду апеляційної інстанції у даній постанові щодо спірних правовідносин учасників справи, а судом першої інстанції, в свою чергу, надано належну оцінку усім наявним у справі доказам та правовідносинам учасників справи та ухвалено обґрунтоване рішення у відповідності до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Суворова 13" до 1) Державного управління справами, 2) Державного реєстратора Департаменту з питань реєстрації виконавчого комітету Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Духновської Олесі Анатоліївни, 3) Державного підприємства "Держінвестконсалтинг" про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора Департаменту з питань реєстрації виконавчого комітету Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Духновської Олесі Анатоліївни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 47436836 від 20.06.2019 на нежитлове приміщення № 148 (літера "А"), загальною площею 84,4 кв. м за адресою: м. Київ, вул. Омельяновича-Павленка Михайла, буд. 13, суб`єкт права власності держава Україна в особі Державного управління справами, , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, номер запису про право власності 32076792, дата державної реєстрації 13.06.2019, а також про зобов`язання Державне управління справами та Державне підприємство "Держінвестконсалтинг" усунути перешкоди Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Суворова 13" в користуванні спільним майном шляхом звільнення та надання доступу до приміщення № 148 (літера "А"), загальною площею 84,4 кв. м за адресою: м. Київ, вул. Омельяновича-Павленка Михайла, буд. 13

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У даній справі апеляційний суд дійшов висновку, що учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені скаржником в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції у вказаній справі про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України визначено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Ч. 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд визнає, що доводи скаржника викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, оскаржуване рішення ухвалено з повним і достовірним встановленням всіх фактичних обставин, а також з дотриманням норм процесуального та матеріального права, у зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для зміни або скасування оскаржуваного рішення Господарського суду м. Києва від 16.09.2021 у справі № 910/16166/19, за наведених скаржником доводів апеляційної скарги.

Також, оскільки ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.10.2021 поновлено скаржнику пропущений процесуальний строк на подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду м. Києва від 16.09.2021 у справі № 910/16166/19, і дію оскаржуваного рішення зупинено, а оскільки за наслідками апеляційного розгляду справи оскаржуване рішення залишено без змін, відповідно, його дія підлягає поновленню.

Розподіл судових витрат

Згідно із ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 240, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Суворова 13" на рішення Господарського суду м. Києва від 16.09.2021 у справі № 910/16166/19 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду м. Києва від 16.09.2021 у справі № 910/16166/19 - залишити без змін.

3. Судовий збір за подачу апеляційної скарги залишити за Об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку "Суворова 13"

4. Поновити дію рішення Господарського суду м. Києва від 16.09.2021 у справі № 910/16166/19.

5. Матеріали справи № 910/16166/19 повернути до Господарського суду м. Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах, яким є Верховний Суд, шляхом подачі касаційної скарги в порядку, строки та випадках, визначених ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Касаційна скарга на постанову подається протягом 20 днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови підписано: 30.05.2022.

Головуючий суддя С.Р. Станік

Судді Є.Ю. Шаптала

О.В. Тищенко