УХВАЛА

31 травня 2022 року

м. Київ

Справа № 909/360/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Львова Б. Ю. (головуючий), Булгакової І. В. і Селіваненка В. П.,

за участю секретаря судового засідання Крапивної А. М.,

представників учасників справи:

позивача - фізичної особи - підприємця Логучека Юліана Ернестовича (далі - ФОП Логучек Ю. Е.) - Ружицького В. М.,

відповідача - фізичної особи - підприємця Волошина Миколи Степановича (далі - ФОП Волошин М. С.) - Малетина А. Я.,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ФОП Волошина М. С.

на рішення господарського суду Івано-Франківської області від 14.07.2021 (суддя Стефанів Т. В.)

та постанову Західного апеляційного господарського суду від 18.11.2021 [колегія суддів: Матущак О. І. (головуючий), Бонк Т. Б., Якімець Г. Г.]

зі справи № 909/360/21

за позовом ФОП Логучека Ю. Е.

до ФОП Волошина М. С.

про стягнення 34 018,33 грн. та звільнення нежитлових приміщень.

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. ФОП Логучек Ю. Е. звернувся до господарського суду Івано-Франківської області з позовом до ФОП Волошина М. С. про стягнення (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог) 34 018,33 грн. заборгованості та зобов`язання звільнити і передати ФОП Логучеку Ю. Е. нежитлові приміщення загальною площею 48 м2, у тому числі торговий зал площею 29,1 м2, що розташовані за адресою: вул. Січових Стрільців, 42, смт Лисець Тисменицького району Івано-Франківської області (далі - Приміщення).

1.2. Позовна заява мотивована неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором оренди нежитлового приміщення від 02.01.2020 № 3 (далі - Договір) у частині своєчасної сплати орендних платежів.

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

2.1. Рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 14.07.2021, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 18.11.2021, позов задоволено частково: стягнуто з ФОП Волошина М. С. на користь ФОП Логучека Ю. Е. заборгованість у розмірі 33 958,07 грн., з яких 22 240 грн. боргу по орендній платі, 10 496,70 грн. неустойки, 1 022,78 грн. пені та 198,59 грн. 3 % річних; у стягненні решти пені в позові відмовлено; зобов`язано ФОП Волошина М. С. звільнити та передати ФОП Логучеку Ю. Е. Приміщення.

2.2. Прийняті зі справи судові рішення мотивовані доведенням порушення відповідачем умов Договору щодо своєчасної сплати орендних платежів, зокрема невнесенням плати протягом трьох місяців підряд, та припиненням Договору.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги

ФОП Волошин М. С., посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального права, просить суд касаційної інстанції оскаржувані рішення та постанову скасувати і прийняти нове рішення про відмову в позові.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

4. Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційну скаргу (з урахуванням заяви про усунення недоліків) з посиланням на приписи пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) мотивовано тим, що у прийнятті оскаржуваних рішень суди попередніх інстанцій не врахували висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 16.05.2018 зі справи № 127/14633/16-ц, від 03.10.2018 зі справи № 369/2770/16-ц, від 07.11.2018 зі справи № 357/3394/16-ц, від 04.06.2019 зі справи № 916/3156/17, від 12.06.2019 зі справи № 640/12616/17, від 05.09.2018 зі справи № 431/3600/15-ц, від 13.12.2019 зі справи № 910/20370/17, та висновки Верховного Суду України, викладені в постанові від 02.03.2016 зі справи № 6-308цс16.

5. Доводи інших учасників справи

ФОП Логучек Ю. Е. у відзиві на касаційну скаргу зазначив про безпідставність її доводів та просив оскаржувані судові рішення залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

6. Стислий виклад обставин, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій

6.1. 02.01.2020 між фізичною особою ОСОБА_1 (орендодавець) та ФОП Волошиним М. С. (орендар) укладено Договір.

Договір підписаний ОСОБА_1 та Волошиним М. С. і скріплений печатками фізичних осіб - підприємців Логучека Ю. Е. та Волошина М. С .

6.2. За умовами Договору:

з метою більш раціонального використання існуючих торговельних площ в центральній частині селища прийнято рішення про оренду шляхом надання орендарю права відкриття в приміщенні орендодавця кав`ярні з торгівлі кавою та кондитерськими виробами (пункт 1.1);

орендодавець зобов`язався надати орендарю в оренду Приміщення, що належить орендодавцю, терміном на 1 рік (пункт 2.1);

орендар зобов`язався щомісячно здійснювати обов`язкові розрахунки за оренду та надані орендодавцем послуги, обумовлені у пункті 3 даного Договору, в сумі 2 400,00 грн., без ПДВ (пункт 4.1);

у випадку несвоєчасної сплати орендної плати орендар зобов`язаний сплачувати пеню за весь час затримки орендної плати в межах 120 % облікової ставки НБУ згідно з вимогами чинного законодавства України (пункт 5.2);

кожна сторона має право порушити питання про дострокове розірвання Договору, попереджуючи в письмовій формі сторону не менше як за один календарний місяць (пункт 6.1).

6.3. У період дії Договору відповідач частково сплачував кошти за оренду, що підтверджується дублікатами квитанцій з призначенням платежу - «орендна плата ФОП Волошин М. С.».

6.4. Станом на 08.04.2021 несплаченим залишився борг у розмірі 22 240,00 грн. за січень-червень 2020 року та січень-березень, частину квітня 2021 року.

6.5. У жовтні 2020 року позивач звернувся до відповідача з пропозицією укласти додаткову угоду до Договору щодо збільшення розміру орендної плати до 9 600,00 грн. на місяць.

У свою чергу, відповідач направив на адресу позивача листа від 07.11.2020 про неприйнятність пропозиції змінити умови договору в частині збільшення розміру орендної плати за Договором та констатував факт його автоматичної пролонгації до 02.01.2022.

6.6. Позивач 02.04.2021 звернувся до відповідача з претензією-повідомленням (отримана 08.04.2021), в якій повідомив про відмову від Договору відповідно до статті 782 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та просив погасити борг і повернути Приміщення.

6.7. 09.04.2021 позивач повторно звернувся до відповідача з претензією-повідомленням.

Однак відповідач кошти не сплатив, Приміщення не повернув, що й стало підставою для звернення з позовом у цій справі.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

7. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій

7.1. Касаційне провадження у справі відкрито на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України.

7.2. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, зокрема, у випадку якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Виходячи з положень зазначеної норми, касаційний перегляд може відбутися за наявності таких складових: суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного в постанові Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

7.3. Вирішуючи питання визначення подібності правовідносин, Верховний Суд звертається до правового висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 12.10.2021 зі справи № 233/2021/19.

Так, Велика Палата Верховного Суду в зазначеній постанові задля юридичної визначеності в застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин, конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття «подібні правовідносини», що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то в такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін «подібні правовідносини» може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України, таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

7.4. Проаналізувавши обставини правовідносин у даній справі та у справах, на які посилається скаржник, колегія суддів відхиляє доводи відповідача про те, що оскаржувані судові рішення ухвалені без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду, постановах Верховного Суду та Верховного Суду України.

7.5. Зокрема, приймаючи рішення щодо задоволення позовних вимог, суди попередніх інстанцій виходили з того, що: позивачем обґрунтовано визначено належність даного спору до господарської юрисдикції відповідно до суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін як таких, що виникли з господарського договору, зобов`язання за яким у відповідача як фізичної особи - підприємця не припинилися; укладаючи Договір, сторони досягли згоди з усіх його істотних умов; відповідач не довів недійсності Договору та не надав доказів здійснення орендних платежів за всі місяці дії Договору, а тому наявні правові підстави для стягнення основного боргу за оренду Приміщення; ФОП Волошин М. С. не здійснював орендні платежі впродовж трьох місяців підряд, а тому позивач на підставі статті 782 ЦК України звернувся до відповідача з повідомленням про відмову від Договору, яке останній отримав 08.04.2021; після розірвання Договору спірне майно відповідач не повернув, а тому вимога позивача про повернення майна є обґрунтованою.

7.6. Аналіз висновків, зроблених у судових рішеннях у справі, у якій подано касаційну скаргу, не свідчить про їх невідповідність висновкам, викладеним у наведених скаржником постановах Верховного Суду, оскільки зазначені висновки не є різними за своїм змістом, а зроблені судами з урахуванням конкретних фактичних обставин, встановлених судами попередніх інстанцій у кожній справі, які формують зміст правовідносин і зумовили прийняття відповідного рішення.

7.7. Посилаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 зі справи № 127/14633/16-ц, скаржник, цитуючи окремі витяги з її тексту, лише формально зазначає про неврахування судами попередніх інстанцій висновку в зазначеній справі і свої доводи ґрунтує виключно на запереченні встановлених судами обставин щодо суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін як таких, що виникли з господарського договору. Отже, доводи касаційної скарги в цій частині за своєю суттю не стосуються питань права та правозастосування, а містять вимоги про встановлення інших обставин справи та переоцінки встановлених судами фактичних обставин справи, що виходить за межі касаційного провадження, визначені в статті 300 ГПК України.

7.8. Крім того, у постановах, на які зроблено посилання в касаційній скарзі, сформовано такі висновки:

постанова Верховного Суду України від 02.03.2016 зі справи № 6-308цс16 - у справі про визнання недійсним попереднього договору та договору купівлі-продажу за позовом особи, яка вважала себе власником майна на підставі договору дарування, який на підставі частини третьої статті 12 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним, кваліфіковано як нікчемний, оскільки на час укладення договору дарування нерухоме майно перебувало під забороною відчуження на підставі договору іпотеки, а іпотекодержатель згоди на відчуження переданого в іпотеку майна не давав;

постанови Верховного Суду від 03.10.2018 зі справи № 369/2770/16-ц, від 07.11.2018 зі справи № 357/3394/16-ц - у справах про визнання недійсним нікчемного правочину на підставі статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» за позовом Банку в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію банку зроблено висновок про те, що визнання нікчемного правочину недійсним законом не передбачено, оскільки нікчемним правочин є в силу закону (стаття 215 ЦК України, частина третя статті 36 Закону), а захист права шляхом визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачено та не є ефективним способом захисту та таким, що матиме реальне відновлення порушених прав позивача;

постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 зі справи № 916/3156/17 - у справі за позовом Банку в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Банку про визнання недійсним нікчемного договору про розірвання договору застави майнових прав сформовано висновок про те, що визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже такий правочин є нікчемним з моменту укладення на підставі частини другої статті 215 ЦК України та частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

7.9. Отже, постанови Верховного Суду України та Верховного Суду, на які посилався скаржник у касаційній скарзі, ухвалені за інших предмета і підстав позову, змісту позовних вимог та встановлених фактичних обставини, а також іншого матеріально-правового регулювання спірних відносин, які очевидно не є подібними із правовідносинами в справі, що розглядається.

7.10. У справах № 431/3600/15-ц (постанова від 05.09.2018) та № 910/202370/17 (постанова від 13.12.2019) Верховний Суд скасував рішення судів попередніх інстанцій, а справи направив на новий розгляд до відповідних судів, що не означає остаточного вирішення спору в таких справах, а отже, й остаточного формування правового висновку Верховного Суду.

7.11. Отже, здійснивши детальний аналіз наведеної практики та рішень судів попередніх судових інстанцій зі справи, Верховний Суд у контексті доводів касаційної скарги дійшов висновку, що скаржник не навів аргументів, які згідно з пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК можуть бути підставою для касаційного перегляду рішення і постанови судів попередніх інстанцій зі справи в установленому процесуальним законом порядку.

7.12. Інші питання, які порушує скаржник, стосуються оцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, тобто знаходяться поза межами компетенції суду касаційної інстанції відповідно до положень ГПК України, зокрема статті 300 цього Кодексу.

8. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

8.1. Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

8.2. Оскільки наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не отримала свого підтвердження після відкриття касаційного провадження, а будь-які інші підстави касаційного оскарження ФОП Волошиним М. С. не зазначалися та не обґрунтовувалися у поданій касаційній скарзі (з урахуванням заяви про усунення недоліків), Суд на підставі пункту 5 частини першої статті 296 цього Кодексу дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження.

9. Судові витрати

У зв`язку з тим, що касаційне провадження зі справи закривається, судові витрати у цій справі з урахуванням вимог статей 129, 130 ГПК України розподілу не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись статтями 234, 235, 296 ГПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою фізичної особи - підприємця Волошина Миколи Степановича на рішення господарського суду Івано-Франківської області від 14.07.2021 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 18.11.2021 зі справи № 909/360/21.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя Б. Львов

Суддя І. Булгакова

Суддя В. Селіваненко