ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.05.2022 року м.Дніпро Справа № 908/2702/21

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Мороза В.Ф. - доповідач,

суддів: Чередка А.Є., Кузнецова В.О.

секретар судового засідання Кандиба Н.В.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ПКК Спецбудналадка" на ухвалу Господарського суду Запорізької області від 21.12.2021 (суддя Науменко А.О.)

у справі № 908/2702/21

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Дніпрофінансгруп", м. Дніпро

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "ПКК Спецбудналадка", м.Запоріжжя

третя особа 1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: ОСОБА_1 , м.Запоріжжя

третя особа 2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: ОСОБА_2 , м.Запоріжжя

третя особа 3, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: ОСОБА_3 , м. Запоріжжя

про визнання права іпотеки

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду Запорізької області звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Дніпрофінансгруп" з позовною заявою до відповідачів: Товариства з обмеженою відповідальністю ПКК Спецбудналадка, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання права іпотеки на котеджі.

Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Дніпрофінансгруп" на адресу суду надано заяву про зміну предмета позову.

Товариством з обмеженою відповідальністю "ПКК Спецбудналадка" надано клопотання про залишення позовної заяви без руху та закриття провадження у справі.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 21.12.2021 в задоволенні клопотання ТОВ «ПКК «Спецбудналадка» про залишення позовної заяви без руху відмовлено.

Клопотання ТОВ «ПКК «Спецбудналадка» про закриття провадження у справі задоволено частково. Закрито провадження у справі відносно фізичних ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України у зв`язку з тим, що спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства. Роз`яснено позивачеві, що в цій частині спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства відповідним загальним судом.

Заяву ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» про зміну предмету позову задоволено частково.

Залучено до участі у справі у якості третьої особи 1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача : ОСОБА_1 .

Залучено до участі у справі у якості третьої особи 2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: ОСОБА_2 .

Залучено до участі у справі у якості третьої особи 3, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: ОСОБА_3 .

В іншій частині заяви відмовлено.

Не погодившись з вказаною ухвалою Товариством з обмеженою відповідальністю "ПКК Спецбудналадка" подано апеляційну скаргу, згідно якої просить скасувати ухвалу Господарського суду Запорізької області від 21.12.2021 у справі №908/2702/21 в частині вирішення клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "ПКК Спецбудналадка" про закриття провадження у справі та прийняти нову, якою провадження у справі закрити.

В обґрунтування поданої скарги апелянт зазначає, що ухвала суду першої інстанції прийнята з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, порушенням норм процесуального права та при неправильному застосуванні норма матеріального права.

Наголошує, що з огляду на суб`єктний характер спірних правовідносин, а також те, що в їх основу покладені цивільно-правові договори, однією із сторін по яким є фізичні особи, такі відносини носять цивільно-правовий характер.

Стверджує, що спори, що виникають з цих договорів, підлягають розгляду судами загальної юрисдикції за правилами ЦПК України.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.01.2022 року для розгляду апеляційної скарги визначена колегія суддів у складі: головуючого судді Мороза В.Ф., суддів Кузнецова В.О., Чередко А.Є.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 08.02.2022 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ПКК Спецбудналадка" на ухвалу Господарського суду Запорізької області від 21.12.2021 у справі №908/2702/21 залишено без руху та надано скаржнику строк 10 днів з дня вручення ухвали усунути недоліки апеляційної скарги, а саме: подати до апеляційного суду докази надіслання всім учасникам справи копії апеляційної скарги та доданих до неї документів.

На виконання ухвали Центрального апеляційного господарського суду від 08.02.2022 у справі №908/2702/21 апелянтом до матеріалів справи надано докази надіслання всім учасникам справи копії апеляційної скарги та доданих до неї документів.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 06.03.2022 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "ПКК Спецбудналадка" на ухвалу Господарського суду Запорізької області від 21.12.2021 у справі №908/2702/21.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 09.05.2022 розгляд справи №908/2702/21 призначено на 30.05.2022 на 15:00 год.

Від представника ОСОБА_1 до суду подано заяву про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 19.05.2022 ухвалено судове засідання у справі, призначене на 30.05.2022 о 15:00 год. провести в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду із забезпеченням її проведення для представника ОСОБА_1 з використанням власних технічних засобів в системі відеоконференцзв`язку "EasyCon" (https://vkz.court.gov.ua/).

Від представника Ковнір Миколи Миколайовича до суду подано заяву про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 19.05.2022 ухвалено судове засідання у справі, призначене на 30.05.2022 о 15:00 год. провести в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду із забезпеченням її проведення для представника ОСОБА_2 з використанням власних технічних засобів в системі відеоконференцзв`язку "EasyCon" (https://vkz.court.gov.ua/).

Від представника Товариства з обмеженою відповідальністю "ПКК Спецбудналадка" до суду подано заяву про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 26.05.2022 ухвалено судове засідання у справі, призначене на 30.05.2022 о 15:00 год. провести в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду із забезпеченням її проведення для представника Товариства з обмеженою відповідальністю "ПКК Спецбудналадка" з використанням власних технічних засобів в системі відеоконференцзв`язку "EasyCon" (https://vkz.court.gov.ua/).

В судове засідання 30.05.2022 з`явився представник позивача. Представники відповідача (апелянта), третіх осіб-1,2, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів, приймали участь в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів. Третя особа-3, будучи повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання уповноваженого представника не направила.

Частиною 12 ст. 270 ГПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Пунктом 2 ч. 3 ст. 202 ГПК України визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Враховуючи те, що суд не визнавав обов`язковою явку учасників справи, а в матеріалах справи містяться докази належного їх повідомлення про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, зважаючи на необхідність дотримання розумних строків розгляду справи, сприяння судом у наданні учасникам судового процесу достатнього часу для належної підготовки своєї позиції та поданні процесуальних документів, констатуючи достатність матеріалів для апеляційного перегляду справи, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку ухвали суду першої інстанції в апеляційному порядку за наявними матеріалами та без участі представника третьої особи-3.

Апеляційним судом було здійснено всі необхідні дії, що сприяли в реалізації сторонами принципу змагальності та забезпечення процесуальної можливості для висловлення учасниками справи своєї позиції щодо вимог апеляційної скарги.

Представник апелянта у судовому засіданні 30.05.2022 підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив суд ухвалу в оскаржуваній частині скасувати та прийняти нову, якою провадження у справі закрити. Представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечив, наголосив на її необґрунтованості та наполягав на необхідності залишення ухвали суду першої інстанції без змін. Представники третіх осіб-1,2 підтримали апеляційну скаргу відповідача та не заперечували проти її задоволення.

Апеляційний господарський суд, заслухавши пояснення присутніх представників учасників справи, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши повноту та об`єктивність встановлених обставин та висновки місцевого господарського суду, перевіривши правильність застосування норм матеріального та процесуального права, вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, до Господарського суду Запорізької області звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Дніпрофінансгруп" з позовною заявою до відповідачів: Товариства з обмеженою відповідальністю ПКК Спецбудналадка, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання права іпотеки на котеджі.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 12.10.2021 № 908/2702/21 відкрито провадження у справі № 908/2702/21 за правилами загального позовного провадження.

01.10.2021 від відповідача ТОВ «ПКК «Спецбудналадка» надійшло клопотання про закриття провадження у справі.

20.12.2021 від позивача на адресу суду надійшла заява про зміну предмета позову.

Відповідно до змісту заяви про зміну предмету позову позивач просить суд вважати правильними наступні позовні вимоги: Визнати за ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» право іпотеки на: котедж літ. Т (РНОНМ 03), на який зареєстровано право приватної власності за ТОВ «ПКК «Спецбудналадка» (), загальна площа 111,4 кв.м, адреса: АДРЕСА_1 ; котедж літ. У (РНОНМ 3), на який зареєстровано право приватної власності за ТОВ «ПКК «Спецбудналадка» (), загальна площа 47,2 кв.м, адреса: АДРЕСА_1 . Не приймати до уваги зазначені у позовній заяві вимоги: Визнати за ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» право іпотеки на: котедж літ. С (РНОНМ 3), на який зареєстровано право приватної власності за: 1/10 ОСОБА_6 (РНОКПП НОМЕР_1 ); 9/10 ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ), загальна площа 404,5 кв.м, адреса: АДРЕСА_1 ; котедж літ. Р (РНОНМ 03), на який зареєстровано право приватної власності за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ), загальна площа 221,1 кв.м, адреса: АДРЕСА_1 ; котедж літ. Н (РНОНМ 03), на який зареєстровано право приватної власності за: 13/100 ОСОБА_7 (РНОНМ НОМЕР_3 ), на який зареєстровано право приватної власності за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ); 87/100 - ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ), загальна площа 774,4 кв.м, адреса: АДРЕСА_1 ; котедж літ. О (РНОНМ 03), на який зареєстровано право приватної власності за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ), загальна площа 310,2 кв.м, адреса: АДРЕСА_1 ; котедж літ. М (РНОНМ 03), на який зареєстровано право приватної власності за ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_4 ), загальна площа, 14,1 кв.м, адреса: АДРЕСА_1 ; котедж літ. Л (РНОНМ 03), на який зареєстровано право приватної власності за ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_4 ), загальна площа, 70,4 кв.м, адреса: АДРЕСА_1 ; котедж літ. К (РНОНМ 03), на який зареєстровано право приватної власності за: 21/50 - ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_4 ), 29/50 - ОСОБА_7 (РНОНМ НОМЕР_3 ), загальна площа 78,3 кв.м, адреса: АДРЕСА_1 ; котедж літ. П (РНОНМ 03), на який зареєстровано право приватної власності за: 3/20 - ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_5 ), 17/20 ТОВ «ПКК «Спецбудналадка» (), загальна площа 418,8 кв.м, адреса: АДРЕСА_1 . Також, позивач просить суд виключити з кола відповідачів: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 . Залучити в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 ..

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 21.12.2021, зокрема, клопотання ТОВ «ПКК «Спецбудналадка» про закриття провадження у справі задоволено частково. Закрито провадження у справі відносно фізичних ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України у зв`язку з тим, що спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства. Роз`яснено позивачеві, що в цій частині спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства відповідним загальним судом.

Відповідно до частини 1 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апелянт оскаржує ухвалу Господарського суду Запорізької області від 21.12.2021 лише в частині вирішення клопотання відповідача про закриття провадження у справі, а тому відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість ухвали лише в цій частині.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та доводам апеляційної скарги, апеляційний господарський суд зазначає наступне.

Відповідач обґрунтовував своє клопотання про закриття провадження у справі тим, що позов пред`явлено до фізичних осіб та спірні правовідносини виникли з цивільно-правових угод, які згідно із положеннями ГПК України не можуть бути сторонами у господарському суді.

При розгляді даного питання апеляційний суд звертається до рішення Конституційного Суду України від 9 липня 2002 року у справі N 1-2/2002 N 15-рп/2002, який зазначив, що положення частини другої статті 124 Конституції України (254к/96-ВР) треба розглядати у системному зв`язку з іншими положеннями Основного Закону України (254к/96-ВР), які передбачають захист судом прав і свобод людини і громадянина, а також прав юридичної особи, встановлюють юридичні гарантії їх реалізації, надаючи можливість кожному захищати права і свободи будь-якими не забороненими законом засобами (частина п`ята статті 55 Конституції України (254к/96-ВР). Тобто кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом засіб захисту прав і свобод, у тому числі судовий захист.

Із змісту частини другої статті 124 Конституції України (254к/96-ВР) щодо поширення юрисдикції на всі правовідносини, що виникають у державі, випливає, що кожен із суб`єктів правовідносин у разі виникнення спору може звернутися до суду за його вирішенням. Суб`єктами таких правовідносин можуть бути громадяни, іноземці, особи без громадянства, юридичні особи та інші суб`єкти цих правовідносин.

Право на судовий захист передбачено й іншими статтями Конституції України (254к/96-ВР). Так, відповідно до статті 8 Конституції України (254к/96-ВР) звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України (254к/96-ВР), норми якої мають пряму дію та найвищу юридичну силу, гарантується. Частина четверта статті 13 Конституції України (254к/96-ВР) встановлює обов`язок держави забезпечити захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, в тому числі у судовому порядку.

Право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-IV від 23.02.2006 визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

За приписами частини 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що „стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Водночас, у своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання (див. рішення Суду у справі Плахтєєв та Плахтєєва проти України, no. 20347/03, від 12.03.2009). Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див. (VOLOVIK v. UKRAINE, 15123/03, § 53, 55, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року, Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany).

У рішенні ЄСПЛ від 18.11.2010 у справі «Мушта проти України» зазначено, що "право на суд" не є абсолютним. Воно може підлягати обмеженням, що допускаються, оскільки право на доступ за своєю природою вимагає регулювання державою. Однак, такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, що саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями.

Обмеження, що застосовуються, не повинні обмежувати доступ, що залишається для особи, у такий спосіб або такою мірою, щоб сама суть права була порушена. Більш того, обмеження не відповідає пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну ціль та якщо немає розумного співвідношення між засобами, що застосовуються, та ціллю, якої прагнуть досягти (див. рішення Суду у справі Наталія Михайленко проти України, no. 49069/11, від 30.05.2013).

Таким чином, прецедентна практика Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнає, що доступ до суду не є абсолютним і національним законодавством може обмежуватись, зокрема для дотримання правил судової процедури і це не є порушенням права на справедливий суд (рішення у справі «Станков проти Болгарії» від 12 липня 2007 року).

На підставі частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Так, частиною 3 ст. 22 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що місцеві господарські суди розглядають справи, що виникають із господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені законом до їх юрисдикції.

Згідно з вимогами ст. 1 Господарського процесуального кодексу України Господарський процесуальний кодекс України визначає юрисдикцію та повноваження господарських судів, встановлює порядок здійснення судочинства у господарських судах.

Відповідно до ст. 4 ГПК України, право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному законом порядку.

Згідно з ч. 1 ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: 1) справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; 6) справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Юрисдикція загальних судів і господарських судів визначається законодавством.

З огляду на викладене, подання позовної заяви за правилами Господарського процесуального кодексу України означає, що позовна заява повинна бути подана за правилами предметної та суб`єктної юрисдикції справ відповідно до ст. 20 Господарського процесуального кодексу України.

В той же час, за змістом ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Критерієм розмежування справ цивільного і господарського судочинства є одночасно як суб`єктивний склад учасників процесу, так і характер спірних правовідносин.

Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах від 19.02.2020 у справі № 629/4590/17, від 23.06.2020 у справі № 689/1220/17 та від 30.06.2020 у справі № 727/2878/19, неодноразово наголошувала на тому, що під час визначення предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ (правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справі № 802/385/18-а).

Необхідно зазначити, що при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних, і господарських чи цивільних справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин.

Відтак, з цією метою судом має бути проаналізовано предмет позову, підстави позову, зміст позовної вимоги та суб`єктний склад сторін.

Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, наведених у постанові від 01.10.2019 у справі № 911/2034/16 для віднесення справи до господарської юрисдикції суду необхідно визначити, чи правовідносини та спір є господарськими. Зокрема, господарський суд підвідомчий господарському суду за таких умов: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

З огляду на наведене, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, та спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність в законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Колегія суддів зауважує, що з тексту позову вбачається, що ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» просить визнати право іпотеки на нерухоме майно - котеджі в кількості 10 штук, що розташовані за адресою Запорізька область. Якимівський район, смт. Кирилівка. Коса Пересип. 136, оскільки вважає себе іпотекодержателем вказаного майна.

Таке право позивач пов`язує з наявністю кредитного договору № КД-Ф/08/0060 від 17.07.2008, укладеного між АБ «Брокбізнесбанк» і ОСОБА_1 та кредитного договору № КД-Ф/08/0059 від 17.07.2008, укладеного між АБ «Брокбізнесбанк» і ОСОБА_3 ; договору іпотеки (наступна іпотека з майновим поручителем) від 17.07.2008 р.№743, укладеного між АБ «Брокбізнесбанк» і ОСОБА_1 .

Згідно ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Положеннями ст. 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що:

- іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом;

- наступна іпотека - передання в іпотеку нерухомого майна, яке вже є предметом іпотеки за попереднім іпотечним договором.

Стаття 5 згаданого Закону передбачає, що предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна.

Разом з тим, як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, згідно кредитних договорів, № КД-Ф/08/0060 від 17.07.2008 та № КД-Ф/08/0059 від 17.07.2008, грошові кошти (кредит) надано ОСОБА_1 та ОСОБА_3 для споживчих цілей.

Тобто, видача (отримання) кредиту не пов`язано із здійсненням господарської діяльності.

При цьому відповідно до п. 15 ч. 1 ст. 20 ГПК України господарський суд розглядає категорії справ у спорах між суб`єктами господарювання, до яких ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не належать, оскільки в розумінні ст. 55 Господарського кодексу України суб`єктами господарювання є учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов`язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах цього майна (крім випадків, передбачених законодавством), до яких належать: 1) господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку; 2) громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.

За змістом ч. 1 ст. 14 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

А відповідно до ч. 1 ст. 171 Господарського процесуального кодексу України позов пред`являється шляхом подання позовної заяви до суду першої інстанції, де вона реєструється та не пізніше наступного дня передається судді.

Апеляційний суд зазначає, що позов ТОВ "ФК "Дніпрофінансгруп" в рамках даної справи було пред`явлено, зокрема, до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та інших, саме як до фізичних осіб, а не фізичних осіб-підприємців.

При цьому матеріали справи не містять доказів здійснення ними підприємницької діяльності.

Водночас, слід зауважити, що за змістом ст.ст. 4, 45 ГПК України сторонами в господарському процесі можуть бути й фізичні особи, які не є підприємцями, натомість винятки, коли спори, стороною яких є фізособа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду в господарських судах, чітко визначені положеннями пп. 5, 10, 14 ст. 20 цього кодексу, перелік яких є вичерпним і даний спір до таких категорій справ не належить.

В свою чергу, суд вже наголошував, що у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, в яких хоча б одна зі сторін, як правило, є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

У п. 41 рішення ЄСПЛ у справі «Церква села Сосулівка проти України» від 28.02.2008 р. Суд зазначив, що згідно з принципами, які закріплені в його практиці (див., п. 31 рішення у справі «Пудас проти Швеції» (Pudas v. Sweden) від 27.10.1987 р.), спір щодо «права», про яке можна стверджувати (принаймні на підставах, які можна довести), що воно визнається в національному праві, а також є реальним і важливим. Спір може стосуватися як фактичного існування права, так і обсягів та способу його реалізації. Зрештою, результат провадження повинен безпосередньо впливати на можливість реалізації права, про яке йдеться у справі. Окрім того, чи буде право розглядатися як право цивільного характеру у світлі відповідних положень Конвенції, має визначатися не лише за юридичною галузевою кваліфікацією, але й за його матеріально-правовим змістом та наслідками реалізації цього права в межах національної правової системи (див. п. 89 рішення у справі «Кьоніг проти Німеччини» від 28.06.1978 р. (Konig v. Germany)). Відповідно, вирішальним для визначення того, чи стосується справа прав цивільного характеру, вважається безпосередньо характер права, яке є предметом розгляду (див. п. 90 «Кьоніг проти Німеччини»).

Суд, який розглядає справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні ч. 1 ст. 6 Конвенції. Зокрема, у п. 24 рішення ЄСПЛ від 20.07.2006 р. у справі «Сокуренко і Стригун проти України» Суд вказав, що словосполучення «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу існування суду, але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

До того ж ЄСПЛ у рішенні від 12.10.1978 р. у справі «Занд проти Австрії» зазначив, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу існування суду, але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у ч. 1 ст. 6 Конвенції передбачає «всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів». З огляду на зазначене, не вважається «судом, встановленим законом» орган, який не маючи юрисдикції, здійснює судовий розгляд на підставі практики, яка не передбачена законом.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України передбачено, що господарський суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що спір в частині позовних вимог пред`явлених до фізичних осіб підлягає вирішенню за правилами цивільного судочинства, оскільки право іпотеки за спірними правовідносинами не пов`язано із забезпечувальним зобов`язанням, що виникло з господарської діяльності, закривши провадження у справі щодо цих осіб.

Водночас, апелянт не погоджується з висновком суду про те, що спір в частині вимог до юридичної особи ТОВ «ПКК «Спецбудналадка» про визнання права іпотеки на нерухоме майно підвідомчий Господарському суду Запорізької області.

З даного приводу колегія суддів зазначає, що аналіз предмету та підстав позову в сукупності із встановленими обставинами засвідчують, що спір в частині позовних вимог ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» до ТОВ «ПКК «Спецбудналадка» про визнання права іпотеки на нерухоме майно є спором між двома юридичними особами (суб`єктами господарювання) щодо майнових прав позивача на котеджі в кількості 10 штук, що розташовані за адресою: Запорізька область. Якимівський район, смт. Кирилівка. Коса Пересип. 136, реєстрації та обліку права іпотеки на вказане майно, яке не визнається та оспорюється відповідачем, а також стосується нерухомого майна що є предметом іпотеки, тобто предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи.

Таким чином, зважаючи на суб`єктний склад учасників та характер правовідносин у цій справі, виходячи з того, що звернення до суду із цим позовом зумовлене необхідністю захисту майнових прав позивача, апеляційний суд доходить висновку, що справа має вирішуватися в порядку господарського судочинства за правилами, встановленими ГПК України.

З урахуванням усього вищевказаного, колегія суддів відхиляє доводи апелянта, наведені ним у апеляційній скарзі, як необґрунтовані.

Порушень або неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення питання щодо юрисдикції спору, апеляційним судом під час перегляду справи в апеляційному порядку не встановлено.

З урахуванням фактичних обставин справи та норм чинного законодавства, які підлягають до застосування у спірних правовідносинах, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що доводи скаржника, наведені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваній ухвалі, у зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для зміни чи скасування ухвали Господарського суду Запорізької області від 21.12.2021 у справі № 908/2702/21.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 123, 126, 129, 269, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ПКК Спецбудналадка" на ухвалу Господарського суду Запорізької області від 21.12.2021 у справі № 908/2702/21 залишити без задоволення.

Ухвалу Господарського суду Запорізької області від 21.12.2021 у справі № 908/2702/21 залишити без змін.

Судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги залишити за Товариством з обмеженою відповідальністю "ПКК Спецбудналадка".

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, порядок і строки оскарження визначені ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 07.06.2022

Головуючий суддя В.Ф. Мороз

Суддя А.Є. Чередко

Суддя В.О. Кузнецов