ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.06.2022 Справа № 914/1399/21

Господарський суд Львівської області у складі судді Долінської О.З., за участю секретаря судового засідання Муравець О.М.,

розглянувши матеріали справи за позовом: ОСОБА_1 , м. Запоріжжя

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Ріел-Естейт Груп", м. Львів

про визнання недійсним договору оренди нежитлових приміщень № Г/28.02.2020 від 28 лютого 2020 року та стягнення з відповідача завдатку в розмірі 86 030,00 грн.

Представники сторін:

від позивача: не з`явився

від відповідача: Герляк Т.М. - адвокат

ВСТАНОВИВ:

21.05.2021р. ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду Львівської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Ріел-Естейт Груп" про визнання недійсним договору оренди нежитлових приміщень № Г/28.02.2020 від 28 лютого 2020 року та стягнення з відповідача завдатку в розмірі 86 030,00 грн.

Вирішуючи питання про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі, судом встановлено наявність підстав для залишення її без руху.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 26.05.2021 р. позовну заяву ОСОБА_1 до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Ріел-Естейт Груп" про визнання недійсним договору оренди нежитлових приміщень № Г/28.02.2020 від 28 лютого 2020 року та стягнення з відповідача завдатку в розмірі 86 030,00 грн. судом залишено без руху. Надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви, зазначених у мотивувальній частині цієї ухвали, а саме: 10 днів з дня вручення цієї ухвали про залишення позовної заяви без руху.

02.06.2021 р. представником позивача, на виконання вимог ухвали суду від 26.05.2021 р. про залишення позовної заяви без руху, долучено до матеріалів справи клопотання про усунення недоліків позовної заяви з додатками за вх. № 13052/21.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 07.06.2021 р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Судом постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження. Підготовче судове засідання призначено на 30.06.2021 р.

29.06.2021 р. представником позивача подано на адресу суду клопотання про витребування доказів з додатками за вх. № 14891/21.

В судовому засіданні 30.06.2021 р., відповідно до ст. 216 ГПК України, оголошено перерву до 28.07.2021 р.

01.07.2021 р. представником відповідача подано на адресу суду відзив на позовну заяву з додатками за вх. № 15078/21, відповідно до якого відповідач просить суд відмовити у задоволені позову повністю з підстав, викладених у поданому відзиві.

Ухвалою викликом Господарського суду Львівської області від 28.07.2021 р. підготовче засідання у даній справі призначено на 04.08.2021 р.

04.08.2021 р. представником позивача подано на адресу суду клопотання про витребування доказів з додатками за вх. № 18160/21.

Протокольною ухвалою Господарського суду Львівської області від 04.08.2021 р. продовжено строк підготовчого провадження у справі № 914/1399/21 на тридцять днів з 08.08.2021 р. за клопотанням представника позивача.

Крім того, протокольною ухвалою суду від 04.08.2021 р., судом задоволено клопотання представника позивача за вх. № 14891/21 від 29.06.2021 р. та його ж клопотання за вх. № 18160/21 від 04.08.2021 р. та витребувано у відповідача оригінали для огляду в судовому засіданні, копії - для долучення до матеріалів справи наступних документів, а саме: договір про внесення змін до договору оренди нежитлових приміщень № Г/28.02.20 від 28 лютого 2020 року, від 28 лютого 2020 року; довіреність від 18 березня 2021 року від Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Ріел-Естейт Груп" на ОСОБА_2 ; договір оренди нежитлових приміщень № Г/28.02.2020 від 28 лютого 2020 року.

В судовому засіданні 04.08.2021 р., відповідно до ст. 216 ГПК України, оголошено перерву до 22.09.2021 р.

04.08.2021 р. представником відповідача подано на адресу суду клопотання (вх. № 3189/21) про зупинення провадження у справі № 914/1399/21 з підстав, які викладені у поданому клопотанні.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 22.09.2021 р. судом відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача за вх. № 3189/21 від 04.08.2021 р. про зупинення провадження у справі № 914/1399/21 Розгляд справи у підготовчому провадженні відкладено на 13.10.2021 р.

13.10.2021 р. представником відповідача подано на електронну адресу суду клопотання про витребування документів за вх. № 23920/21

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 13.10.2021 р., судом постановлено позовну заяву ОСОБА_1 до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Ріел-Естейт Груп" про визнання недійсним договору оренди нежитлових приміщень № Г/28.02.2020 від 28 лютого 2020 року та стягнення з відповідача завдатку в розмірі 86 030,00 грн. залишити без руху. Встановлено ОСОБА_1 строк у 5 календарних днів з дня вручення цієї ухвали для усунення зазначених в цій ухвалі недоліків позовної заяви, а саме: надати суду належним чином засвідчену копію спірного договору оренди нежитлових приміщень № Г/28.02.20 від 28.02.2020 року із усіма додатками, що є його невід`ємною частиною.

21.10.2021 р. представником позивача, на виконання вимог ухвали суду від 13.10.2021 р., подано на адресу суду клопотання з додатками про усунення недоліків, яке зареєстроване відділом автоматизованого документообігу та обробки інформації за вх. № 24731/21 від 21.10.2021 р.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 04.11.2021 р. судом постановлено підготовче засідання у даній справі призначити на 24.11.2021 р.

В судовому засіданні 24.11.2021 р., відповідно до ст. 216 ГПК України, оголошено перерву до 01.12.2021 р.

06.10.2021 р. за вх. № 4023/21 представником позивача подано на адресу суду клопотання про призначення у даній справі судово-технічної та судово- почеркознавчої експертизи.

24.11.2021 р. представником позивача подано на адресу суду клопотання, в якому представник позивача просив суд не розглядати пункт 1 поданого клопотання за вх. № 4023/21 від 06.10.2021 р. в частині, що стосується призначення у справі № 914/1399/21 судово-технічної експертизи документу - оригіналу довіреності від 18.03.2020 року від ТзОВ "Компанія Ріел-Естейт Груп" на ОСОБА_2

13.10.2021 р. представником відповідача подано на електронну адресу суду заперечення на клопотання позивача про призначення у даній справі експертизи за вх. № 23919/21.

23.11.2021 р. представником позивача подано на електронну адресу суду письмові пояснення у даній справі за вх. № 28064/21.

Крім того, 23.11.2021 р. представником позивача подано на електронну адресу суду клопотання про долучення доказів за вх. № 28065/21, відповідно до якого представник позивача просив суд долучити до матеріалів справи копію відповіді Управління архітектури та урбаністики від 15.06.2020 р. № 2401-вих.-44457.

24.11.2021 р. представником відповідача подано на електронну адресу суду заперечення на клопотання позивача про долучення доказів від 23.11.2021 р. за вх. № 28094/21.

Ухвалою Господарського суду Львівської області суду від 01.12.2021 р. поновлено позивачу процесуальний строк для долучення доказів у справі № 914/1399/21 (вх. № 28065/21 від 23.11.2021 р.) та долучено такі до матеріалів справи; долучено до матеріалів справи письмові пояснення позивача за вх. № 28064/21 від 23.11.2021 р.; долучено до матеріалів справи заперечення представника відповідача на клопотання про долучення доказів від 23.11.2021 р. (вх. № 28094/21 від 24.11.2021 р.) та долучено до матеріалів справи письмові пояснення представника відповідача за вх. № 28799/21 від 01.12.2021 р. У задоволенні п. 2 клопотання позивача про призначення експертизи за вх. № 4023/21 від 06.10.2021 р. судом відмовлено. Судом постановлено закрити підготовче провадження та призначити справу № 914/1399/21 до судового розгляду по суті в судовому засіданні на 15.12.2021 р.

01.12.2021 р. представником відповідача подано на електронну адресу суду письмові пояснення у даній справі з додатками за вх. № 28799/21.

Призначене на 15.12.2021 р. судове засідання з розгляду справи по суті не відбулося з технічних причин, у зв`язку з відсутністю електроенергії у приміщенні Господарського суду Львівської області (докази містяться в матеріалах справи).

Ухвалою Господарського суду Львівської області суду від 15.12.2021 р. розгляд справи по суті призначено на 17.01.2022 р.

15.12.2021 р. представником позивача подано на електронну адресу суду клопотання з додатками про зупинення провадження у справі № 914/1399/21 за вх. № 5155/21.

16.12.2021 р. представником відповідача подано на електронну адресу суду заперечення на клопотання позивача про зупинення провадження у справі № 914/1399/21 за вх. № 30342/21.

Ухвалою Господарського суду Львівської області суду від 17.01.2022 р. судом відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про зупинення провадження у справі № 914/1399/21 за вх. № 5155/21 від 15.12.2021 р. Судове засідання з розгляду справи по суті відкладено на 02.02.2022 р.

02.02.2022 р. представником відповідача подано на електронну адресу суду письмові пояснення у даній справі за вх. № 2782/22.

02.02.2022 р. представником позивача подано на електронну адресу суду клопотання про надання письмових пояснень та поновлення процесуального строку з додатком за вх. № 2769/22.

Крім того, представником позивача подано на електронну адресу суду клопотання про поновлення процесуального строку, врегулювання спору за участі судді та зупинення провадження у справі за вх. № 374/22.

Ухвалою Господарського суду Львівської області суду від 01.06.2022 р. постановлено клопотання представника позивача про поновлення процесуального строку та надання письмових пояснень за вх. № 2769/22 від 02.02.2022 р. залишити без розгляду, а у задоволенні клопотання представника позивача за вх. № 374/22 від 02.02.2022 р. про поновлення процесуального строку, врегулювання спору за участю судді та зупинення провадження у справі № 914/1399/21 судом відмовлено.

02.02.2022 р. представником позивача Цімурою Я.В. через систему "Електронний суд" подано заяву про відвід судді Долінської О.З. за вх. № 2797/22.

Ухвалою Господарського суду Львівської області суду від 02.02.2022 судом постановлено відмовити у задоволенні заяви від 01.02.2022 р. (за вх. № 2797/22 від 02.02.2022 р.) представника позивача Цімури Я.В. про відвід судді Долінської О.З. від розгляду справи № 914/1399/21.

В судовому засіданні 02.02.2022 р., відповідно до ст. 216 ГПК України, оголошено перерву до 28.02.2022 р.

Ухвалою Господарського суду Львівської області суду від 28.02.2022 розгляд справи по суті відкладено на 30.03.2022 р.

Ухвалою Господарського суду Львівської області суду від 30.03.2022 р. розгляд справи по суті призначено на 27.04.2022 р.

Ухвалою Господарського суду Львівської області суду від 27.04.2022 р. розгляд справи по суті призначено на 01.06.2022 р.

01.06.2022 р. представник позивача в судове засідання з розгляду справи по суті не з`явився, хоча належно був повідомлений про час, дату та місце судового засідання (докази містяться в матеріалах справи).

25.05.2022 р. представником позивача адвокатом Цімурою Я.В. подано на електронну адресу суду клопотання про відкладення розгляду справи за вх. № 11545/22, в якому позивач просить суд відкласти розгляд справи у зв`язку з тим, що позивач ОСОБА_1 зареєстрований та проживає у м. Запоріжжя та у зв`язку з тим, що в Україні оголошено воєнний стан. ОСОБА_1 не може з`явитись у судове засідання або взяти участь в судовому засіданні в режимі відео конференції у зв`язку із складною ситуацією в м. Запоріжжя.

01.06.2022 р. представник відповідача в судове засідання з розгляду справи по суті з`явився. Представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи та здійснювати розгляд справи за відсутності представника позивача, зазначаючи про те, що суд неодноразово відкладав розгляд справи за клопотанням представника позивача і що представники позивача (а їх два є) працюють у м. Львові і це вже не перша їх неявка в судове засідання. Суд не визнавав явку позивача в судове засідання обов`язковою. Представник відповідача просив суд у позові відмовити повністю з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву за вх. № 15078/21 від 01.07.2021 р. та поясненнях, наданих в судових засіданнях.

Суд зазначає, що ухвала суду від 27.04.2022 р., якою розгляд справи по суті призначено на 01.06.2022 р. скеровувалась на адресу позивача ОСОБА_1 - АДРЕСА_1 , а також на адресу представників позивача - адвокату Цімурі Я.В. та адвокату Качмару І.О.

Стосовно клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи за вх. № 11545/22 від 01.06.2022 р., суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 194 ГПК України завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат.

Згідно із ч. 2 ст. 195 ГПК України суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою суду від 01.12.2021 р. закрито підготовче провадження у справі, розгляд справи по суті призначено на 15.12.2021 р.

Суд зазначає, що задоволення клопотання позивача про відкладення розгляду справи призведе до невиправданого затягування судового процесу, суперечитиме завданню господарського судочинства, порушуватиме уже зазначений вище принцип розумності процесуальних строків, а також принципи змагальності, пропорційності та рівності учасників судового процесу перед законом і судом.

При цьому, суд зазначає, що сторонам у даній справі було надано достатньо часу висловити свою позицію у справі, в т. ч. письмово, та реалізувати права, надані їм чинним процесуальним законодавством України.

До того ж, за клопотанням представника позивача за вх. № 6902/22 від 29.03.2022 р., ухвалою суду від 30.03.2022 р. розгляд справи по суті відкладено на 27.04.2022 р.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 27.04.2022 р., розгляд справи по суті відкладено на 01.06.2022 р. за клопотанням представника позивача за вх. № 8427/22 від 26.04.2022 р.

Вказаними вище ухвалами суду, явка повноважних представників не визнавалась судом обов`язковою.

Суд, враховуючи достатність документів наявних у матеріалах справи № 914/1399/21 для вирішення спору по суті, не вважає відсутність представника позивача у даному судовому засіданні перешкодою для вирішення спору по суті в даному судовому засіданні.

Зважаючи на тривалий розгляд справи, розумність процесуальних строків та враховуючи те, що явка представника позивача не визнавалась судом обов`язковою ухвалами суду у даній справі, суд не вбачає підстав для задоволення клопотання представника позивача Цімури Я.В. про відкладення розгляду справи по суті.

Небажання сторони реалізувати її процесуальні права, не позбавляє суд обов`язку здійснити справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільної справи з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Одним із принципів господарського судочинства є розумність строків розгляду справи судом. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, учасником якої є Україна, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Інші підстави для відкладення розгляду справи, визначені ч. 2 ст. 202 ГПК України також відсутні.

Крім того, суд зазначає, що до матеріалів справи позивачем долучено договір про надання правової допомоги від 13.01.2021 р., який укладений між Адвокатським об`єднанням «Шпунт і Партнери» та ФОП ОСОБА_1 , юридичною адресою вказаного Адвокатського об`єднання «Шпунт і Партнери» є м. Львів, представники якого неодноразово з`являлися у судові засідання, представляючи інтереси позивача.

Зважаючи на викладене вище, суд відмовляє у задоволенні клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи за вх. № 11545/22 від 01.06.2022 р.

Стаття 43 ГПК України зобов`язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Згідно ч.1 ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищенаведене, судом, згідно вимог ГПК України, надавалась в повному обсязі можливість учасникам справи щодо обґрунтування їх правової позиції по суті справи та подання доказів.

Враховуючи те, що норми ст. 81 ГПК України щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом учасників справи подавати докази, а п.4 ч.3 ст.129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства - свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, господарським судом створені належні умови для надання сторонами доказів в обґрунтування своєї правової позиції у справі.

Згідно з ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 74 ГПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Отже, судом було забезпечено принцип змагальності сторін, рівність сторін, що полягає у наданні їм однакових можливостей для реалізації ними своїх процесуальних прав, з огляду на сплив строків для подання доказів, з метою дотримання прав позивача на своєчасне вирішення спору.

В силу приписів ст. 2 ГПК України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Одним із основних принципів (засад) господарського судочинства є, зокрема, розумність строків розгляду справи.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 згаданої Конвенції (рішення Європейського суд з прав людини від 08.11.2005 у справі Смірнова проти України).

Водночас, необґрунтоване відкладення розгляду справи призводить до затягування строків її розгляду і перебування в стані невизначеності учасників процесу, що може призвести до порушення положень ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка покладає на національні суди обов`язок здійснити швидкий та ефективний розгляд справ упродовж розумного строку.

Враховуючи те, що подані сторонами у цій справі докази дозволяють суду встановити та оцінити конкретні обставини (факти), якими учасники справи обґрунтовують свої позовні вимоги та заперечення позовних вимог і які мають суттєве значення для вирішення цього спору, а отже, розглянути та вирішити спір й здійснити розподіл судових витрат у цій справі, що в свою чергу, вказує на можливість виконання завдань господарського судочинства та з урахуванням необхідності дотримання розумних строків розгляду справи, суд вважає, що в матеріалах справи доказів достатньо для з`ясування обставин справи і прийняття судового рішення у справі № 914/1399/21.

В судовому засіданні 01.06.2022 р., відповідно до ч. 1 ст. 240 ГПК України, проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Позиція позивача.

Позовні вимоги позивача обґрунтовані тим, що 28 лютого 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "КОМПАНІЯ РІЕЛ-ЕСТЕЙТ ГРУП" та ФОП ОСОБА_1 було укладено Договір оренди нежитлових приміщень № Г/28.02.20. Позивач вважає, що Договір оренди нежитлових приміщень № Г/28.02.20 від 28 лютого 2020 року повинен бути визнаним недійсним з огляду на наступне. Згідно п. 1.1. Договору, орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування нежитлове приміщення площею 42,0 кв. м., яке являє собою частину нежитлового приміщення загальною площею 343,4 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Позивач зазначає, що виходячи з положень п. 1.1 Договору, об`єктом оренди сторонами визначено нежитлове приміщення площею 42,0 кв. м., яке являє собою частину нежитлового приміщення загальною площею 343,4 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Позивач у позовній заяві посилається на те, що частиною 1 статті 284 ГК України встановлено, що істотними умовами договору оренди є: об`єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); строк, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань; відновлення орендованого майна та умови його повернення або викупу. Отже, на думку позивача, при укладенні договору оренди нежитлових приміщень № Г/28.02.20 не було дотримано всіх істотних умов договору, передбачених статтею 284 ГК України, що є підставою визнання даного договору недійсним.

Відповідно до п. 2.1 Договору оренди нежитлових приміщень № Г/28.02.20 Орендодавець повинен передати приміщення орендарю в день підписання цього договору, а орендар в день підписання цього договору зобов`язаний прийняти приміщення і підписати акт прийому - передачі, в якому зазначається технічний стан приміщення.

Як зазначає позивач, в порушення п. 2.1 Договору у день підписання договору приміщення орендодавцю передане не було. З моменту підписання оспорюваного Договору відповідач почав ухилятися від передання обумовленого в договорі приміщення. Як вбачається з Додатку № 1 до договору оренди нежитлових приміщень № Г/28.02.20, вважає, що приміщення площею 42,0 кв.м. на момент підписання договору взагалі в орендодавця було відсутнє. Більш ніж через місяць - 01 квітня 2020 року ОСОБА_2 надав ОСОБА_1 на підпис акт приймання - передачі нежитлових приміщень між Товариством з обмеженою відповідальністю "КОМПАНІЯ РІЕЛ-ЕСТЕЙТ ГРУП" та ОСОБА_1 від 01 квітня 2021 року, ніби то, обумовлених у договорі приміщень. Зазначає, що після підписання вказаного акту, позивачем - ОСОБА_1 , було виявлено, що акт прийняття - передачі Договору оренди нежитлових приміщень № Г/28.02.20 від 28.02.2020 року від 01 квітня 2020 року підписаний ОСОБА_2 , який на момент підписання не займав посаду директора ТзОВ «КОМПАНІЯ РІЕЛ-ЕСТЕЙТ ГРУП» та не мав жодних повноважень укладати відповідний документ. Тому, на його думку, відповідний акт не може бути належним доказом передачі майна, так як в порушення ч. 1-3, 5 ст. 203 ЦК України підписаний особою без відповідних повноважень, а обумовлене у договорі приміщення не було переданим Позивачу. Як вбачається з наданої розписки про завдаток від 26 лютого 2020 року, ОСОБА_1 сплатив завдаток у розмірі 86 030 гри. 00 коп., що еквівалентно 3500 доларів США. Таким чином, позивач вважає, що Договір оренди нежитлових приміщень № Г/28.02.20 від 28 лютого 2020 року слід визнати недійсним, а в силу ст. 208 ГК України, сплачений завдаток підлягає поверненню. На підставі наведеного, позивач просить суд визнати недійсним Договір оренди нежитлових приміщень №Г/28.02.20 від 28 лютого 2020 року, який укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "КОМПАНІЯ РІЕЛ-ЕСТЕЙТ ГРУП" та ФОП ОСОБА_1 та стягнути з відповідача сплачений ним завдаток у розмірі 86 030,00 грн. Судові витрати покласти на відповідача.

Позиція відповідача

У поданому на адресу суду відзиві на позовну заяву за вх. № 15078/21, відповідач посилається на те, що спірний Договір оренди підписаний Орендодавцем та Орендарем 28 лютого 2020 року. На виконання умов Договору оренди, 01 квітня 2020 року Орендодавець передав, а Орендар прийняв в строкове платне користування нежитлове приміщення площею 42,0 кв.м., що підтверджується підписаним між Сторонами Актом приймання-передачі нежитлових приміщень (надалі - Акт приймання-передачі). Відповідно до пункту 2.1. Договору оренди вступ Орендаря у користування орендованим приміщенням настає одночасно із підписанням Сторонами Акту приймання- передачі вказаного приміщення. Відповідно до пункту 3.6. Договору оренди у зв`язку з пристосуванням Приміщення під потреби Орендаря, орендна плата, вказана в п. 3.1. цього Договору сплачується Орендарем з наступного календарного дня після спливу 10 (десяти) календарних днів з моменту підписання Акту приймання-передачі Приміщення по Акту приймання-передачі по час належного повернення нежитлового приміщення Орендодавцю. Оренда плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю за користування орендованим майном. За вказаним Договором оренди, орендна плата почала нараховуватись із 11.04.2020 р. На думку відповідача, такі умови Договору оренди є співмірними та справедливими, оскільки на Позивача не покладались жодні обтяження, в тому числі надмірні. Відповідач вважає, що підписання зазначеного Акту 01 квітня 2020 року, не свідчить про порушення зобов`язань саме Відповідачем. Вчинений правочин, а саме: підписання Акту є двостороннім зобов`язанням, погодженою дією обох сторін договору. Відповідач зазначає, що підписання Акту 01.04.2020 не було залежною від Відповідача дією.

Крім того, у поданому відзиві, відповідач зазначає про те, що він не заперечує проти доводів Позивача про те, що Акт приймання-передачі був підписаний не директором Товариства з обмеженою відповідальністю «КОМПАНІЯ РІЕЛ-ЕСТЕЙТ ГРУП». Натомість, зауважує, що ОСОБА_2 був уповноважений на відповідне підписання Довіреністю, виданою 18 березня 2020 року директором Товариства з обмеженою відповідальністю «КОМПАНІЯ РІЕЛ-ЕСТЕЙТ ГРУП» ОСОБА_3 (Додаток 1 до відзиву). Посада «директор», наведена у розділі «Реквізити та підписи сторін» Акту приймання-передачі та у першому абзаці першої сторінки Акту приймання-передачі є механічною (мимовільною, випадковою) помилкою/опискою, яка була допущена під час звичайного письмово-вербального викладу, а тому не впливає на дійсність оспорюваного Договору оренди.

Керуючись нормами цивільного законодавства України, ОСОБА_2 мав достатні правові підстави бути уповноваженим представником Відповідача на підписання Акту приймання-передачі. Окрім цього, на Акті приймання-передачі наявний відтиск оригіналу печатки Товариства з обмеженою відповідальністю «КОМПАНІЯ РІЕЛ-ЕСТЕЙТ ГРУП», що є достатнім підтвердженням, на думку відповідача, волі сторони Договору. Печатка належить до даних, що дають змогу ідентифікувати юридичну особу, яка брала участь у здійсненні відповідних правовідносин.

Відповідач вказує на те, що позивач не довів фактів протиправності використання печатки Відповідачем, а отже відсутні підстави вважати, що така використовувалась проти волі останнього. Відповідач підтверджує використання оригіналу печатки саме на Акті приймання-передачі, долученому до матеріалів справи. Така правова позиція повністю узгоджується із Постановою Касаційного господарського суду від 23.07.2019 у справі №918/780/18.

Так, відповідач звертає увагу на наявність наступного схвалення Договору оренди Сторонами, оскільки на його виконання Сторони вчиняли ряд юридично значимих дій. Зокрема, відповідно до банківської виписки по рахунках, Позивач неодноразово перераховував на рахунок Відповідача грошові кошти в різних сумах з призначенням платежу «оренда приміщення АДРЕСА_3 , зг. Рах. № СФ - 0009453 від 01.06.2020, ФОП ОСОБА_1 або з призначенням платежу «Олата зг. договору оренди нежитлових приміщень №Г/28.02.20від 28/02/2020 від ФОП ОСОБА_1 контакт.інформ. НОМЕР_1, від ФОП ОСОБА_1 » та інші (Додаток 2 до відзиву відповідача). Відповідач не заперечує факту отримання зазначених коштів від Позивача.

Таким чином, на думку відповідача, зазначені обставини свідчать про фактичне виконання Сторонами умов договору. Оскільки Позивач своїми діями у подальшому неодноразово схвалював укладений правочин, відповідач вважає, що спірний договір не може бути визнаний недійсним з підстав, визначених статтею 203 Цивільного кодексу України.

Відповідач вважає, що позивач не довів належними та допустимими доказами свої позовні вимоги, а відтак, відповідач не погоджується з твердженнями позивача щодо недійсності договору оренди, оскільки відповідно до статті 204 Цивільного Кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. На підставі наведеного, відповідач просить суд у задоволенні позову відмовити повністю.

У вказаному відзиві на позовну заяву за вх. № 15078/21 від 01.07.2021 р., відповідач зазначає про те, що попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, які Відповідач поніс і які очікує понести в зв`язку з розглядом справи наведений в додатку №6 до відзиву на позовну заяву. Остаточний розрахунок судових витрат на професійну правничу допомогу, які Відповідач поніс і очікує понести в зв`язку з розглядом Господарським судом Львівської області даної справи, будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду по даній справі.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши подані суду докази, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, заслухавши пояснення представника відповідача, сукупно оцінивши докази, які мають значення для справи, здійснивши огляд документів (в т. ч. оригіналів в процесі розгляду справи), суд встановив наступне.

28.02.2020 Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія Ріел-Естейт Груп" (орендодавець за договором, відповідач у справі ) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (орендар за договором, позивач у справі) укладено договір оренди нежитлових приміщень №Г/28.02.20, відповідно до п. 1.1 якого орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування нежитлове приміщення площею 42,0 кв.м. (надалі - приміщення), яке являє собою частину нежитлового приміщення загальною площею 343,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Межі приміщення визначаються у додатку №1 до цього договору.

Пунктом 2.1 договору визначено, що орендодавець повинен передати приміщення орендарю в день підписання цього договору, а орендар у день підписання цього договору зобов`язаний прийняти приміщення і підписати акт приймання-передачі, в якому зазначається технічний стан приміщення. Акт приймання-передачі є невід`ємною частиною договору. Вступ орендаря у користування орендованим приміщенням настає одночасно з підписанням сторонами акту приймання-передачі вказаного приміщення.

Відповідно до п. 5.1 договору строк дії цього договору становить 35 місяців з моменту його підписання сторонами. Строк оренди за цим договором обчислюється з моменту підписання цього договору та закінчується в останній день строку дії цього договору чи його припинення (розірвання).

За умовами п. 4.1.2 договору, орендар зобов`язаний своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату та інші платежі, передбачені цим договором.

Пунктом 3.1 договору передбачено, що розмір місячної орендної плати за користування вказаним у розділі 1 даного договору нежитловим приміщенням за один календарний місяць становить 17192,00 грн., що еквівалентно 700,00 доларів США за офіційним курсом гривні до долара США, встановленим Національним банком України станом на дату укладення цього договору.

28.02.2020 сторони підписали договір про внесення змін до договору оренди, яким виклали п. 3.1 договору в наступній редакції: «Розмір місячної орендної плати за користування вказаним у розділі 1 даного договору нежитловим приміщенням за один календарний місяць становить 85960,00 грн., що еквівалентно 3500,00 доларів США за офіційним курсом гривні до долара США, встановленим Національним банком України станом на дату укладення цього договору».

За умовами п. 3.6 договору у зв`язку із пристосуванням приміщення під потреби орендаря орендна плата, вказана в п. 3.1 цього договору, сплачується орендарем з наступного календарного дня після спливу 10 календарних днів з моменту підписання акту приймання-передачі по час належного повернення нежитлового приміщення орендодавцю. Оплата неповного місяця оренди здійснюється пропорційно кількості днів оренди, виходячи з вартості одного дня оренди.

У п. 3.7 договору сторони домовились, що в день підписання цього договору, орендар здійснить передоплату з орендної плати (гарантійний платіж) за повний перший та за останній місяці оренди в розмірі суми двомісячної орендної плати, визначеної відповідно до п. 3.1 цього договору.

Дана передоплата (гарантійний платіж) враховуватиметься у виконання зобов`язань орендаря зі сплати орендної плати, якщо іншого не передбачено умовами цього договору.

01.04.2020 р. сторони підписали акт приймання-передачі нежитлових приміщень в оренду. Вказаний акт приймання-передачі нежитлових приміщень підписаний повноважними представниками сторін та долучений до матеріалів справи. Відповідно до акту приймання-передачі нежитлових приміщень від 01.04.2020 р. орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове, платне користування нежитлове приміщення площею 42,0 кв.м., яке являє собою частину нежитлового приміщення загальною площею 343,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Позивачем долучено до матеріалів справи копію розписки про завдаток від 26 лютого 2020 року. Позивач зазначає про те, що ним відповідачу сплачено завдаток у розмірі 86 030 грн., що еквівалентно 3 500,00 доларів США.

Позивач звернувся до суду із позовною заявою, оскільки вважає, що договір оренди нежитлових приміщень № Г/28.02.20 від 28 лютого 2020 року слід визнати недійсним, а в силу ст. 208 ГК України, сплачений завдаток підлягає поверненню та просить суд стягнути з відповідача сплачений ним завдаток у розмірі 86 030,00 грн., а також понесені позивачем судові витрати покласти на відповідача.

Оцінка суду.

Як вбачається із Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 28.07.2021 року, який судом долучено до матеріалів справи, датою запису про державну реєстрацію ФОП ОСОБА_1 є 21.02.2020 р.

15.01.2021 року зареєстровано державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , за його рішенням. Відтак, судом встановлено, що підприємницьку діяльність Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 припинено 15.01.2021 року.

Згідно ст.51 та 52 ЦК України, до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.Фізична особа - підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. Фізична особа - підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала позицію щодо юрисдикції спору за позовом суб`єкта господарювання до фізичної особи, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, що виник при виконанні умов укладеного між ними господарського договору (постанови від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 13 лютого 2019 року у справі № 910/8729/18 (провадження № 12-294гс18), від 5 червня 2019 року у справі № 904/1083/18 (провадження № 12-249гс18).

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відтак норми процесуальних законів наведено тут і далі у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року.

Згідно зі статтею 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших відносин, крім справ, розгляд яких здійснюється за правилами іншого судочинства.

Разом з тим статтею 20 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) визначено предметну та суб`єктну юрисдикцію господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції. Так, за частиною першою цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) ФОП.

Статтею 45 ГПК України встановлено, що сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу (як приклад, пункти 5, 10, 14 цієї статті).

Відтак господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду за пунктом 1 частини першої статті 20 ГПК України спорів, у яких стороною є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов`язані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалася зазначеною фізичною особою, зареєстрованою підприємцем.

Враховуючи правову природу укладеного договору № Г/28.02.20 від 28 лютого 2020 року, між Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія Ріел-Естейт Груп" та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 , кореспондуючи права та обов`язки його сторін, суд дійшов висновку, що оцінка правомірності заявлених вимог має здійснюватись з урахуванням приписів законодавства, які регламентують правовідносини за договором оренди майна.

Регулювання відносин, що виникають у зв`язку із орендою майна здійснюється Господарським кодексом України, Цивільним кодексом України, іншими нормативно-правовими актами і безпосередньо договором.

Статтею 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Згідно з ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Частиною 1 ст. 762 Цивільного кодексу України передбачено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Судом встановлено, що 28.02.2020 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія Ріел-Естейт Груп" та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 укладено договір оренди нежитлових приміщень №Г/28.02.20, відповідно до п. 1.1 якого орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування нежитлове приміщення площею 42,0 кв.м. (надалі - приміщення), яке являє собою частину нежитлового приміщення загальною площею 343,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Межі приміщення визначаються у додатку №1 до цього договору.

Факт передачі відповідачем нежитлового приміщення площею 42,0 кв.м. позивачу підтверджується актом приймання-передачі нежитлових приміщень від 01.04.2020 р., який підписаний повноважними представниками сторін та долучений до матеріалів справи.

Стосовно твердження позивача про те, що Акт приймання-передачі від 01.04.2020 р. був підписаний не директором Товариства з обмеженою відповідальністю «КОМПАНІЯ РІЕЛ-ЕСТЕЙТ ГРУП», суд зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 був уповноважений на відповідне підписання Довіреністю, виданою 18 березня 2020 року директором Товариства з обмеженою відповідальністю «КОМПАНІЯ РІЕЛ-ЕСТЕЙТ ГРУП» ОСОБА_3. Вказана довіреність долучена відповідачем до матеріалів справи. У вказаній довіреності від 18.03.2020 р. зазначено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «КОМПАНІЯ РІЕЛ-ЕСТЕЙТ ГРУП» (надалі по тексту - «ДОВІРИТЕЛЬ»), від імені якого на підставі Статуту діє директор ОСОБА_3, відповідно до попередньої домовленості з представником, цією довіреністю уповноважує: ОСОБА_2 представляти інтереси ДОВІРИТЕЛЯ в усіх без винятку установах, підприємствах та організаціях незалежно від їх організаційної форми, підпорядкованості, галузевої належності та місцезнаходження, перед фізичними особами, фізичними особами - підприємцями або юридичними особами, в усіх органах державної влади України. Для здійснення представництва за цією Довіреністю, крім вище перелічених повноважень. Повіреному надаються усі права, які надані чинним в Україні законодавством Довірителю як стороні, третій особі чи особі з будь-якими іншими правами та обов`язками, зокрема: розписуватись від імені Довірителя на документах, які видаються, оформлюються у зв`язку із цією довіреністю та здійснювати всі інші законні дії, пов`язані з цією Довіреністю, в межах наданих повноважень; укладати та підписувати від імені товариства будь-які договори (в тому числі, але не виключно, договори оренди, попередні договори, договори купівлі-продажу, договори про внесення змін, додаткові угоди тощо).

Посада «директор», яка наведена у розділі «Реквізити та підписи сторін» Акту приймання-передачі та у першому абзаці першої сторінки Акту приймання-передачі не впливає на дійсність оспорюваного Договору оренди № Г/28.02.20 від 28.02.2020 р.

Відповідно до вимог статей 92, 241 Цивільного кодексу України вчинення правочину органом (посадовою особою) юридичної особи з перевищенням наданих йому повноважень може бути підставою для недійсності такого правочину лише за умови обізнаності контрагента про наявність відповідного обмеження повноважень (коли він знав чи за всіма обставинами не міг не знати про такі обмеження), а також відсутності подальшого схвалення правочину.

Водночас питання визначення обсягу повноважень виконавчого органу товариства та добросовісність його дій є внутрішніми взаємовідносинами юридичної особи та її органу, тому сам лише факт учинення виконавчим органом товариства протиправних, недобросовісних дій, перевищення ним своїх повноважень не може слугувати єдиною підставою для визнання недійсними договорів, укладених цим органом від імені юридичної особи з третіми особами.

Обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи набуває юридичної сили для третьої особи в тому випадку, якщо саме вона, ця третя особа, вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема, достеменно знала про відсутність у виконавчого органу товариства необхідного обсягу повноважень або повинна була, проявивши принаймні розумну обачність, знати про це. Тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці третьої особи несе юридична особа.

Отже, позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють).

Аналогічні висновки неодноразово були викладені Верховним Судом, зокрема і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 668/13907/13-ц.

Керуючись нормами цивільного законодавства України, ОСОБА_2 мав достатні правові підстави бути уповноваженим представником Відповідача на підписання Акту приймання-передачі від 01.04.2020 року. Окрім цього, на Акті приймання-передачі наявний відтиск оригіналу печатки Товариства з обмеженою відповідальністю «КОМПАНІЯ РІЕЛ-ЕСТЕЙТ ГРУП», що є достатнім підтвердженням волі сторони Договору. Печатка належить до даних, що дають змогу ідентифікувати юридичну особу, яка брала участь у здійсненні відповідних правовідносин. Позивач не довів фактів протиправності використання печатки відповідачем, а отже відсутні підстави вважати, що така використовувалась проти волі останнього.

Окрім цього, правочин вважається схваленим, зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання (стаття 241 Цивільного Кодексу України).

Стосовно відповідності договору оренди нежитлових приміщень № Г/28.02.20 від 28 лютого 2020 року вимогам законодавства України, суд зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 180 ГК України, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимог у однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Згідно з ч. 1 ст. 284 Господарського кодексу України істотними умовами договору оренди є: об`єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); строк, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань; відновлення орендованого майна та умови його повернення або викупу.

В Договорі оренди нежитлових приміщень № Г/28.02.20 від 28 лютого 2020 року сторонами погоджено: 1. Об`єкт оренди - нежитлове приміщення площею 42, 0 кв.м., його місцезнаходження - п.1.1. Договору; 2. Вартість майна з урахуванням її індексації - п. 1.2. Договору; вартість майна, яка передбачена у Договорі оренди автоматично враховує індексацію, оскільки це відповідає статті 284 Господарського кодексу України. Наведена норма Закону не дає Орендодавцю можливості альтернативи/вибору у визначенні вартості майна чи без врахування її індексації, а тому будь-яка вартість майна у Договорі (навіть без вживання словосполучення «з врахуванням її індексації») - є такою, що безумовно відповідає статті 284 Господарського кодексу України; 3. строк оренди - 35 місяців (п. 5.1. Договору); 4. Орендна плата - п. 3.1. Договору; 5. Відновлення орендованого майна - п. 1.2, 6.4. Договору; 6. Умови повернення - п. 2.3. Договору; 7. Порядок використання амортизаційних відрахувань - п. 9.4. Договору. Окрім цього, сторонами вчинялись дії на виконання зобов`язань за Договором оренди № Г/28.02.20 від 28 лютого 2020 року, зокрема, відповідачем було передано позивачу у користування орендоване приміщення, що підтверджується Актом приймання-передачі нежитлових приміщень від 01.04.2020 р., а позивачем здійснювалась часткова оплата за цим договором.

Як вбачається з матеріалів справи, на розгляді Господарського суду Запорізької області перебувала справа № 914/289/21 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Ріел-Естейт Груп" про стягнення з ОСОБА_1 1 488 200,79 грн., з яких: 319 303,73 грн. - сума основного боргу зі сплати орендної плати за договором оренди нежитлових приміщень № Г/28.02.20 від 28 лютого 2020 року, 8 012,22 грн. - інфляційні втрати, 6 527,33 грн. - 3% річних, 1 138 688,25 грн. - сума штрафу, передбаченого пунктом 6.2 договору оренди № Г/28.02.20 від 28 лютого 2020 року, 15 669,26 грн. - сума заборгованості зі сплати комунальних платежів за жовтень та листопад 2020 року.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 25.05.2021 у справі № 914/289/21, залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 21.02.2022 р., судом вирішено позовні вимоги задоволити частково, стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Ріел-Естейт Груп" основний борг зі сплати орендної плати за договором оренди нежитлових приміщень № Г/28.02.20 від 28 лютого 2020 року у сумі 473 166,64 грн., 3% річних у сумі 9 848,67 грн., штраф у сумі 989 466,32 грн., заборгованість зі сплати комунальних платежів у сумі 15 669,26 грн. та витрати зі сплати судового збору в сумі 22322,26 грн.

У вказаному рішенні від 25.05.2021 у справі № 914/289/21 судом встановлено, що « 28.02.2020 відповідачем - ОСОБА_1 було оплачено суму 17192,70 грн. (призначення платежу: оренда), що за офіційним курсом НБУ на дату платежу (24,561 грн. за 1 долар США) було еквівалентно 700 доларів США. Позивач зарахував дану суму в оплату орендної плати, після чого залишилась до сплати сума орендної плати, еквівалентна 6300,00 доларам США. У строк до 13.04.2020 відповідач оплату не вніс, внаслідок чого з 14.04.2020 виникло прострочення сплати орендної плати в розмірі, еквівалентному 6300,00 доларам США. Відповідно до п. 3.3 договору з урахуванням договору про внесення змін від 28.02.2020 відповідач мав сплачувати орендну плату в розмірі, еквівалентному 3500,00 доларів США, щомісячно, не пізніше 5 числа поточного місця. Наступні платежі здійснено у такому порядку: 14.05.2020 оплачено суму 18756,30 грн. (призначення платежу: гарантійний платіж згідно з рахунком-фактурою №СФ-0009182 від 13.05.2020), що за офіційним курсом НБУ на дату платежу (26,6897 грн. за 1 долар США) було еквівалентно 702,75 доларів США; 17.06.2020 оплачено суму 5642,70 грн. (призначення платежу: оренда згідно з рахунком-фактурою №СФ-0009453 від 01.06.2020), що за офіційним курсом НБУ на дату платежу (26,7424 грн. за 1 долар США) було еквівалентно 211,00 доларів США; 03.07.2020 оплачено суму 18667,32 грн., що за офіційним курсом НБУ на дату платежу (27,1801 грн. за 1 долар США) було еквівалентно 686,80 доларів США. Інших платежів не здійснювалося. Отже, відповідач здійснював оплату орендної плати з порушенням встановлених строків та не в повному обсязі».

Відтак, у рішенні Господарського суду Запорізької області від 25.05.2021 у справі № 914/289/21, залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 21.02.2022 р., судом встановлено, що ОСОБА_1 здійснював платежі за користування орендованим приміщенням згідно укладеного договору оренди нежитлових приміщень № Г/28.02.20 від 28 лютого 2020 року.

Згідно з ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Не потребують доказування преюдиціальні обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої палати Верховного Суду від 03.07.2018 у справі № 917/1345/17(провадження № 12-144гс18): преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом; преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини; преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення.

Крім того, у постанові Верховного Суду від 12.04.2018 у справі № 910/28079/14 зазначено, що не встановлюють залежності звільнення від доказування обставин справи від підстав і предмета позову у справах, подібності правовідносин тощо.

Щодо твердження позивача про відсутність у відповідача переданого за Договором оренди, приміщення, суд зазначає, що оскільки передане позивачу приміщення є частиною нежитлового приміщення загальною площею 343, 4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Про це зазначено у договорі оренди нежитлових приміщень № Г/28.02.20 від 28.02.2020 р., Акті приймання-передачі від 01.04.2020 р. та у Додатку №1 до Договору оренди нежитлових приміщень № Г/28.02.20 від 28.02.2020 р. Позивач підтвердив свою обізнаність у цьому, підписуючи перелічені вище документи. Об`єкт нерухомого майна (реєстраційний номер: 01), який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 станом на дату підписання таких належало на праві власності Товариству з обмеженою відповідальністю «КОМПАНІЯ РІЕЛ-ЕСТЕЙТ ГРУП», що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу: 108047232, який долучено до матеріалів справи.

Згідно з ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно з ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, в тому числі, визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 ЦК України.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Таким чином, підставою для визнання правочину недійсним з підстав, викладених в ч. 1 ст. 203 ЦК України, є невідповідність такого правочину ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Як вказано в п. 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п`ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057-1 ЦК України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", частини другої статті 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", частини другої статті 15 Закону України "Про оренду землі", статті 12 Закону України "Про іпотеку", частини другої статті 29 Закону України "Про страхування", статті 78 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статті 7-1 Закону України "Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності", частини третьої статті 67 Закону України "Про запобігання корупції" тощо.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. У вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230 - 233 ЦК України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв`язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Звертаючись з позовом про визнання недійсним правочину, позивач повинен довести наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними. Без доведення цих обставин суд не має підстав для задоволення позову.

Аналіз змісту частини третьої статті 215 ЦК України дає підстави для висновку, що договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка в тому числі була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист порушеного цивільного права.

Недійсність - це така ознака правочину, який його сторони мали намір укласти чи уклали, яка має бути притаманна цьому юридичному факту на момент його вчинення. Якщо недійсність обґрунтовується обставинами, які на момент його вчинення не існували, це не може бути підставою для рішення суду про визнання його недійсним. Так само позивач у справі повинен мати право на позов у матеріальному сенсі на момент його вчинення.

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Аналогічне правове положення закріплено у ч.2 ст. 180 ГК України.

Суд зазначає, і аналогічну правову позицію викладено у пункті 2.1. Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2011р. №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" (із змінами і доповненнями), що, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Зі встановлених вище обставин справи вбачається, що підстави, зазначені позивачем у позові, не знайшли свого належного підтвердження в поданих суду доказах.

Враховуючи наведене, суд доходить висновку, що позивачем не доведено обставин, на які він посилається, як на підставу своїх позовних вимог щодо визнання недійсним договору оренди нежитлових приміщень № Г/28.02.20 від 28 лютого 2020 року.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позовна вимога про визнання недійсним договору оренди нежитлових приміщень № Г/28.02.20 від 28 лютого 2020 року є безпідставною, а тому в її задоволенні необхідно відмовити.

Що стосується стягнення з відповідача завдатку в розмірі 86 030,00 грн., суд зазначає наступне.

Укладений між сторонами договір оренди нежитлових приміщень № Г/28.02.20 від 28 лютого 2020 року не містить жодного пункту про зарахування наперед здійснених коштів. Колишній директор ОСОБА_2 діяв із перевищенням повноважень, оскільки не був наділений повноваженнями на вчинення такого правочину, а саме: отримання завдатку у готівковій формі, що узгоджується із Статутом Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Ріел-Естейт Груп" (у редакцій, чинній станом на 26 лютого 2020 року). Натомість, Рішенням засновників ТзОВ "Компанія Ріел-Естейт Груп" директор Молінський В.В. був уповноважений виключно на укладення та підписання Договору оренди нежитлових приміщень №Г/28.02.20 від 28 лютого 2020 року, Акту приймання-передачі від 01.04.2020 р., Додатку №1 до Договору оренди нежитлових приміщень, а також Договору про внесення змін до договору оренди нежитлових приміщень №Г/28.02.20 від 28 лютого 2020 року. Відтак, грошові кошти, про які зазначено у розписці про завдаток від 26.02.2020 р. не поступали на рахунок Товариства, не було ні прибуткового касового ордеру, ні будь-яких надходжень грошових коштів на банківський рахунок відповідача. Окрім цього, така розписка про завдаток підписана не фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 , а фізичною особою ОСОБА_1 .

Відповідно до вимог ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст.77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно ст.78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

У відповідності до ст.79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами ч. ч. 1, 2, 3 ст.13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005 р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що позивачем не підтверджено доводів позовної заяви, а судом не виявлено на підставі наявних документів у справі інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для задоволення позову. Відтак у задоволенні позову необхідно відмовити.

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права (ч. 1 ст. 6 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

У свою чергу, Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 р. у справі "Серявін проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" (№ 4241/03, §54, ЄСПЛ, 28.10.2010 р.) Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Суд враховує висновки, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У зв`язку з викладеним, враховуючи вищенаведені положення норм чинного законодавства України, приймаючи до уваги встановлені фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими не доведеними належними та допустимими доказами, а тому заявлені вимоги не підлягають до задоволення.

Відповідно до ст. 129 ГПК України сплачений судовий збір у даній справі в розмірі 4 540,00 грн. покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 2, 12, 74, ч. 4 ст. 75, 76, 77, 78, 79, 86, 123, 129, ч. 1, ч. 3 ст. 202, 233, 236, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

1. У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

2. Рішення набирає законної сили в порядку та в строки, визначені ст. 241 ГПК України, та може бути оскаржено до Західного апеляційного господарського суду в порядку та в строки, згідно ст. ст. 256, 257 ГПК України.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua/.

Повний текст рішення складено 07.06.2022 р.

Суддя Долінська О.З.