УХВАЛА

25 травня 2022 року

м. Київ

cправа № 903/223/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Краснов Є. В. - головуючий, Могил С. К., Уркевич В. Ю.,

секретар судового засідання - Астапова Ю. В.,

розглядаючи у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Дубечненський керамічний завод" на постанову Північно - західного апеляційного господарського суду від 22.12.2021 (колегія суддів: Олексюк Г. Є., Петухов М. Г., Гудак А. В.) у справі

за позовом керівника Ковельської окружної прокуратури в інтересах держави в особі: Волинської обласної державної адміністрації, Дубечненської сільської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю "Дубечненський керамічний завод" про припинення договору оренди та повернення земельної ділянки,

за участю представників:

Офісу Генерального прокурора - Кондратюк Д. А.,

позивача-1 - не з`явилися,

позивача-2 - не з`явилися,

відповідача - не з`явилися,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

1. Керівник Ковельської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Волинської обласної державної адміністрації (далі - Волинська ОДА), Дубечненської сільської ради (далі - Дубечненська сільрада) звернувся до Господарського суду Волинської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Дубечненський керамічний завод" (далі - ТОВ "Дубечненський керамічний завод"), в якому просив припинити договір оренди землі від 16.02.2018, укладений між Волинською ОДА та ТОВ "Дубечненський керамічний завод"; зобов`язати ТОВ "Дубечненський керамічний завод" повернути Волинській ОДА земельну ділянку площею 5,5503 га, кадастровий номер :06:000:0901.

2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що орендарем (відповідачем) не виконуються зобов`язання за договором в частині сплати орендних платежів, що має наслідком припинення (розірвання) даного договору в судовому порядку та повернення земельної ділянки. Правовими підставами позову є положення статей 13, 15, 21, 24, 32, 34 Закону України "Про оренду землі", статей 96, 206 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), статей 525, 526, 628, 629 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статті 269 Податкового кодексу України (далі - ПК України), пункти 33, 34 договору оренди від 16.02.2018.

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

3. Рішенням Господарського суду Волинської області від 04.08.2021 у задоволенні позову відмовлено.

4. Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що заборгованість зі сплати оренди у відповідача виникла внаслідок запровадження на території України карантину, внаслідок чого відповідач не здійснював господарської діяльності; що прокурор не звертався до відповідача із позовом про стягнення заборгованості з орендної плати; що відповідач під час розгляду справи у суді сплатив усю заборгованість за вказаний прокурором у позовній заяві період; що порушено встановлену законом процедуру дострокового розірвання договору оренди.

5. Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 22.12.2021 рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов задоволено.

6. Постанову мотивовано тим, що сам факт систематичного порушення договору оренди земельної ділянки щодо сплати орендної плати є підставою для розірвання такого договору, незважаючи на те, чи сплачена заборгованість в подальшому (після звернення з позовом про розірвання договору).

Короткий зміст касаційної скарги

7. ТОВ "Дубечненський керамічний завод" у касаційній скарзі з посиланням на пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) просить постанову апеляційної інстанції скасувати, рішення суду першої інстанції залишити без змін

8. Скарга мотивована неправильним застосуванням та порушенням апеляційним господарським судом норм чинного законодавства, зокрема, статті 23 Закону України "Про прокуратуру", а також прийняттям судового рішення без урахування правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду, щодо застосування цієї норми права у подібних правовідносинах.

Узагальнений виклад позицій інших учасників справи

9. Відзивів на касаційну скаргу від інших учасників справи не надходило.

Позиція Верховного Суду

10. У зв`язку із Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" № 64/2022 від 24.02.2022, затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану", Указом Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" № 133/2022 від 14.03.2022, введенням в Україні із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 воєнного стану через військову агресію Російської Федерації проти України розгляд справи з об`єктивних причин, які не залежали від Верховного Суду, здійснено у межах розумного строку.

11. Апеляційний господарський суд, приймаючи постанову про задоволення позову, виходив з такого.

12. На виконання розпорядження голови Волинської ОДА від 27.12.2017 № 672 "Про затвердження проекту землеустрою та надання земельної ділянки" і розпорядження голови Старовижівської районної державної адміністрації від 16.02.2018 "Про укладення договору оренди земельної ділянки" 16.02.2018 між Волинською ОДА (орендодавець) та ТОВ "Дубечненський керамічний завод" (орендар) укладено договір оренди земельної ділянки. Орендар прийняв у строкове платне користування земельну ділянку для видобування суглинків та глин, придатних для виробництва дренажних труб, на Потоківському родовищі глин та суглинків з кадастровим номером :06:000:0901, розташовану за межами населених пунктів Дубечненській сільській раді Старовижівського району Волинської області (пункт 1 договору).

13. Прокурор у позовній заяві зазначив, що станом на 01.03.2021 у ТОВ "Дубечненський керамічний завод" утворилася заборгованість зі сплати орендної плати за лютий-березень та червень-грудень 2020 року на загальну суму 202 688,76 грн, яка не погашена на час звернення прокурора із позовом до суду.

14. Під час розгляду справи в суді першої інстанції ТОВ "Дубечненський керамічний завод" добровільно сплатило усю наявну заборгованість за вказаний прокурором у позовній заяві період.

15. З урахуванням встановлених обставин справи а також з посиланням на статті 1, 13, 21, 32 Закону України "Про оренду землі", статтю 141 ЗК України та статтю 651 ЦК України апеляційний господарський суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог прокурора та припинення договору оренди землі від 16.02.2018. При цьому взяв до уваги висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 23.03.2021 у справі № 922/2754/19 стосовно того, що сам факт систематичного порушення договору оренди земельної ділянки щодо сплати орендної плати є підставою для розірвання такого договору, незважаючи на те, чи виплачена заборгованість в подальшому (після звернення з позовом про розірвання договору).

16. Також суд з посиланням на частину першу статті 785 ЦК України дійшов висновку про необхідність повернення земельної ділянки у зв`язку із припиненням договору оренди.

Щодо звернення прокурора апеляційний господарський суд зазначив таке.

17. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (абзаци 1 і 2 частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру").

18. Верховний Суд звертав увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. Разом з тим прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави. Аналогічні правові позиції викладені у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 20.09.2018 у справі № 924/1237/17, від 18.08.2020 у справі № 914/1844/18, від 08.12.2020 у справі № 908/1664/19.

19. Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, тому суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (наведену правову позицію викладено у пункті 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц).

20. Підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, вжиття прокурором всіх передбачених чинним законодавством заходів, які передують зверненню прокурора до суду для здійснення представництва інтересів держави, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.

21. Суд зобов`язаний дослідити чи знав відповідний орган про допущені порушення інтересів держави, чи мав відповідні повноваження для їх захисту, проте всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся.

22. При цьому саме лише посилання у позовній заяві прокурора на те, що орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження із захисту державних інтересів, без доведення цього відповідними доказами, не є достатнім для прийняття судом рішення в такому спорі по суті, оскільки за змістом абзацу 2 частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом правових підстав для представництва (наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06.08.2019 у справі № 910/6144/18, від 06.08.2019 у справі № 912/2529/18).

23. Наявність бездіяльності компетентного органу повинна бути предметом самостійної оцінки суду в кожному випадку звернення прокурора з позовом за конкретних фактичних обставин.

24. Прокурор в позовній заяві зазначив, що у відповідача наявна заборгованість перед місцевим бюджетом Дубечненської сільради з несплати платежів за два і більше періодів поспіль (за лютий-березень та червень-грудень 2020 р.) є систематичною несплатою обов`язкових платежів, систематичним невиконанням стороною істотних умов договору (пункт 11 договору), що є підставою задоволення позову. Звернення із даним позовом спрямоване на захист інтересів держави, оскільки забезпечення належного виконання умов спірного договору становить суспільний інтерес, так як лише у випадку належного виконання договору сплачується орендна плата за користування земельною ділянкою, земельна ділянка використовується відповідно до цілей її надання (здійснюється видобуток надр), що зумовлює створення робочих місць та забезпечує економічне стимулювання розвитку відповідної територіальної громади. Вищенаведені обставини, в розумінні чинного законодавства є підставою для звернення прокурора до суду. Подальше перебування спірної земельної ділянки у користуванні відповідача, на думку прокурора, є недоцільним, оскільки держава позбавлена можливості отримувати належні їй кошти, земельна ділянка використовується відповідачем фактично безоплатно і не може бути надана в оренду іншому користувачу, який буде належним чином сплачувати орендну плату.

25. Як встановлено апеляційним судом, відповідно до листів Волинської ОДА від 28.08.2020 № 5990/54/2-20, остання не вживала заходів для повернення боргу ТОВ "Дубечненський керамічний завод".

26. Дубечненська сільрада у листі від 14.01.2021 № 24/02.07/2-21 повідомила, що за захистом порушених інтересів сільради у зв`язку з невиконанням умов договору оренди земельної ділянки ТОВ "Дубечненський керамічний завод" до суду не зверталася.

27. Прокурор, звертаючись до суду з позовом, на виконання вимог статті 23 Закону України "Про прокуратуру" надав повідомлення від 23.02.2021 та від 24.02.2021, адресовані Волинській ОДА та Дубечненській сільраді, в яких вказано, що прокурор в порядку представництва інтересів держави в суді звертатиметься до суду із позовною заявою в інтересах держави в особі Волинської ОДА та Дубечненської сільради до ТОВ "Дубечненський керамічний завод" про припинення договору оренди земельної ділянки від 16.02.2018 та повернення земельної ділянки площею 5,5503 га Волинській ОДА.

28. Ці повідомлення вручені позивачам, що підтверджується їх листами від 05.03.2021 № 1714/54/2-21 та від 17.03.2021 № 220/0207/2-21, які адресовані прокуратурі, та в яких не висловлено заперечень щодо звернення прокурора з таким позовом.

29. Як встановлено апеляційним судом згідно штемпеля суду першої інстанції, проставленого на першій сторінці позовної заяви, прокурор звернувся до суду з цим позовом 29.03.2021.

30. З огляду на період між повідомленнями і зверненням прокурора до суду з позовом, а також наявністю доказів отримання повідомлень позивачами, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що прокурором надано розумний строк вищевказаним особам для можливості відреагувати на порушення інтересів держави.

31. Таким чином, за висновками апеляційної інстанції, прокурор, звертаючись до суду з даним позовом, обґрунтував та довів бездіяльність компетентних органів, дотримався порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", що є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва прокурором інтересів держави в особі зазначених органів. При цьому суд послався на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 щодо застосування статті 23 Закону України "Про прокуратуру".

32. Розглянувши доводи та аргументи касаційної скарги разом з матеріалами справи, Верховний Суд приходить до висновку про необхідність закриття касаційного провадження за поданою касаційною скаргою з таких підстав.

33. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

34. Так, в обґрунтування касаційної скарги скаржник послався на постанови Верховного Суду у справах: № 806/1000/17, № 922/901/17, № 924/1237/17, № 927/246/18, № 925/650/18, № 923/560/18, № 913/299/18, № 915/242/18, в яких висловлена позиція про необхідність надання прокурором доказів, обґрунтування та з`ясування судом причин, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом.

35. Велика Палата Верховного Суду розглянула справу № 912/2385/18, передану їй на підставі частини п`ятої статті 302 ГПК України у зв`язку з тим, що закріплені законодавством умови та випадки, коли прокурор має право здійснювати представництво в суді законних інтересів держави (якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень), не можна назвати виключними, чітко сформульованими і передбачуваними у застосуванні, про що свідчить і неоднозначна та неоднакова судова правозастосовна практика.

36. У прийнятій за результатами розгляду цієї справі постанові від 26.05.2020 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що "колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 21.12.2018 у справі № 922/901/17 зробила висновок, що саме лише посилання в позовній заяві на те, що компетентний орган не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження, для прийняття заяви для розгляду недостатньо. У такому разі прокурор повинен надати належні та допустимі докази відповідно до вимог процесуального закону (наприклад, внесення відомостей до ЄРДР про вчинене кримінальне правопорушення на підставі статті 367 Кримінального кодексу України (службова недбалість); вирок суду щодо службових осіб; докази накладення дисциплінарних стягнень на державних службовців, які займають посади державної служби в органі державної влади та здійснюють встановлені для таких посад повноваження, за невиконання чи неналежне виконання службових обов`язків тощо). Аналогічні висновки були зроблені й у інших постановах колегії суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду: від 06.02.2019 у справі № 927/246/18, від 16, 17, 18 квітня 2019 року у справах № 925/650/18, № 923/560/18, № 913/299/18 відповідно, від 13.05.2019 у справі № 915/242/18, а також у постанові колегії суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 10.10.2019 у справі № 0440/6738/18.

Про необхідність обґрунтування та з`ясування судом причин, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом і які є підставами для звернення прокурора до суду, зазначено також і в рішеннях Верховного Суду у складі колегій суддів інших касаційних судів (постанови Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 30.09.2019 у справі № 802/4083/15-а, від 10.10.2019 у справі № 0440/6738/18; постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.09.2018 у справі № 924/1237/17, від 23.10.2018 у справі № 906/240/18, від 01.11.2018 у справі № 910/18770/17, від 07.12.2018 у справі № 924/1256/17 та інші; постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 25.09.2019 у справі № 201/5279/16, від 04.09.2019 у справах № 372/1688/17-ц, № 448/764/17 та інші).

Перед Великою Палатою Верховного Суду постали такі питання: 1) чи повинен прокурор доводити бездіяльність компетентного органу або ж достатньо простого посилання на таку бездіяльність у позові при обґрунтуванні підстав для представництва; 2) якими доказами прокурор має доводити бездіяльність компетентного органу; 3) чи зобов`язаний прокурор перед зверненням до суду з`ясовувати причини бездіяльності такого органу або ж достатньо доведення самого факту бездіяльності без зазначення і доведення суду її причин.

Урегульовуючи розбіжності у викладених вище правових позиціях, Велика Палата Верховного Суду уточнила висновки, зроблені у вищевказаних постановах та зазначила, що: "суд, вирішуючи питання щодо наявності підстав для представництва, не повинен установлювати саме протиправність бездіяльності компетентного органу чи його посадової особи. Частиною сьомою статті 23 Закону України Про прокуратуру передбачено, що в разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження. Таким чином, питання про те, чи була бездіяльність компетентного органу протиправною та які її причини, суд буде встановлювати за результатами притягнення відповідних осіб до відповідальності. Господарсько-правовий спір між компетентним органом, в особі якого позов подано прокурором в інтересах держави, та відповідачем не є спором між прокурором і відповідним органом, а також не є тим процесом, у якому розглядається обвинувачення прокурором посадових осіб відповідного органу у протиправній бездіяльності.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим."

37. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що незалежно від того чи перераховані всі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

38. Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16 визначила, що з метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Велика Палата Верховного Суду повинна мати ґрунтовні підстави: її попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання Відступаючи від висновку щодо застосування юридичної норми, Велика Палата Верховного Суду може або повністю відмовитися від свого висновку на користь іншого, або конкретизувати попередній висновок, застосувавши відповідні способи тлумачення юридичних норм.

39. Отже, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 фактично відступила від висновків щодо застосування статті 23 Закону України "Про прокуратуру", викладених у постановах, зазначених скаржником у касаційній скарзі, а отже наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини другої статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження.

40. Також колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема, й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Пелевін проти України" (Pelevin v. Ukraine), заява № 24402/02, § 27, 20.05.2010).

41. Таким чином, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем порядку доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це зумовлено виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким має на меті забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". При цьому процесуальні обмеження зазвичай запроваджуються для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).

42. Отже, із встановленням законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду право на касаційне оскарження в Україні не є безумовним, що є передбачуваним для учасників судового процесу, виходячи із наведених вище норм ГПК України.

43. У зв`язку з тим, що Верховний Суд дійшов висновку про закриття касаційного провадження відповідно до приписів статті 296 ГПК України, судовий збір за розгляд касаційної скарги покладається на скаржника та поверненню відповідно до пункту 5 частини першої статті 7 Закону України "Про судовий збір" не підлягає.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Дубечненський керамічний завод" на постанову Північно - західного апеляційного господарського суду від 22.12.2021 у справі № 903/223/21 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя Є. В. Краснов

Суддя С. К. Могил

Суддя В. Ю. Уркевич