РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.05.2022Справа № 910/19477/21
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Корсель"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "СП Євротрейд"

про стягнення 54 565,60 грн

Суддя Картавцева Ю.В.

Без повідомлення (виклику) учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Корсель» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «СП Євротрейд» про стягнення 54 565,60 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов Договору-доручення про надання транспортно-експедиційних послуг з перевезення вантажів автомобільним транспортом у міжнародному та регіональному сполучені №КП КП18-8/10/18 від 18.10.2018 , у зв`язку з чим просить суд стягнути збитки в розмірі 54 565,60 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.12.2021 суд ухвалив позовну заяву залишити без руху.

28.12.2021 через відділ діловодства суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків.

За змістом ст. 176 Господарського процесуального кодексу України, за відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею 174 цього Кодексу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.01.2022 суд ухвалив: прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі; справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін; запропонувати відповідачу подати відзив на позовну заяву протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали; встановити позивачу строк для подання відповіді на відзив - протягом п`яти днів з дня отримання відзиву; встановити відповідачу строк для подання заперечень - протягом п`яти днів з дня отримання відповіді на відзив; подати суду докази надіслання (надання) їх іншим учасникам справи.

21.02.2022 через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив.

У частині 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази та письмові пояснення, викладені позивачем у позовній заяві та відповідачем у відзиві, суд

ВСТАНОВИВ:

Між Товариством з обмеженою відповідальністю «Корсель» (позивач, експедитор, повірений) та Товариством з обмеженою відповідальністю «СП Євротрейд» (відповідач, перевізник, довіритель) укладено Договір - Доручення №КП18-8/10/18 від 18.10.2018 про надання транспортно-експедиційних послуг з перевезення вантажів автомобільним транспортом у міжнародному та регіональному сполученні (далі - Договір).

Відповідно до п.1.1. Договору Довіритель (перевізник або його довірена особа) доручає Повіреному за винагороду здійснювати пошук і підбір вантажовласників (замовників або їх довірених осіб), з метою забезпечення експортно-імпортними та регіональними вантажами транспортних засобів перевізника для міжнародних та регіональних перевезень.

Відповідно до п.1.2. Договору Повірений, діючи за дорученням Довірителя в межах даного Договору - доручення (далі по тексту - Договір) надає послуги з пошуку та підбору вантажовласників або їх довірених осіб, тобто організовує перевезення найманим вантажним транспортом, довіреною особою власника якого він є, відповідно до чинного законодавства України, вимог міжнародних Конвенцій і угод області міжнародних перевезень, в т.ч. КДПГ.

Конкретні умови по кожному замовленню обумовлюються в Заявці. Заявка та відображені в ній умови, є невід`ємною частиною даного Договору. Заявка, підписана уповноваженими особами і проштампована круглою печаткою Замовника, передана шляхом факсимільного зв`язку або електронною поштою, має юридичну силу (п. 2.3 Договору).

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем Договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором транспортного експедирування.

Відповідно до ч.1 ст. 929 ЦК України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу. Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов`язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов`язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов`язання, пов`язані з перевезенням. Договором транспортного експедирування може бути передбачено надання додаткових послуг, необхідних для доставки вантажу (перевірка кількості та стану вантажу, його завантаження та вивантаження, сплата мита, зборів і витрат, покладених на клієнта, зберігання вантажу до його одержання у пункті призначення, одержання необхідних для експорту та імпорту документів, виконання митних формальностей тощо).

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність", транспортно-експедиторська послуга - робота, що безпосередньо пов`язана з організацією та забезпеченням перевезень експортного, імпортного, транзитного або іншого вантажу за договором транспортного експедирування. Експедитор (транспортний експедитор) - суб`єкт господарювання, який за дорученням клієнта та за його рахунок виконує або організовує виконання транспортно-експедиторських послуг, визначених договором транспортного експедирування. Клієнт - це споживач послуг експедитора (юридична або фізична особа), який за договором транспортного експедирування самостійно або через представника, що діє від його імені, доручає експедитору виконати чи організувати або забезпечити виконання визначених договором транспортного експедирування послуг та оплачує їх, включаючи плату експедитору. Перевізник - юридична або фізична особа, яка взяла на себе зобов`язання і відповідальність за договором перевезення вантажу за доставку до місця призначення довіреного їй вантажу, перевезення вантажів та їх видачу (передачу) вантажоодержувачу або іншій особі, зазначеній у документі, що регулює відносини між експедитором та перевізником.

Відповідно до ч. ч. 11-13 ст. 9 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" перевезення вантажів супроводжується товарно-транспортними документами, складеними мовою міжнародного спілкування залежно від обраного виду транспорту або державною мовою, якщо вантажі перевозяться в Україні. Такими документами можуть бути: авіаційна вантажна накладна (Air Waybill); міжнародна автомобільна накладна (CMR); накладна СМГС (накладна УМВС); коносамент (Bill of Lading); накладна ЦІМ (CIM); вантажна відомість (Cargo Manifest); інші документи, визначені законами України. Факт надання послуги експедитора при перевезенні підтверджується єдиним транспортним документом або комплектом документів (залізничних, автомобільних, авіаційних накладних, коносаментів тощо), які відображають шлях прямування вантажу від пункту його відправлення до пункту його призначення.

Відповідно до заявки №2836 від 01.01.2021 до Договору сторони погодили перевезення вантажу загальною масою 22, 5т. за маршрутом Дніпропетровська обл.. м. Дніпро (адреса завантаження) - Route departemntale 544, zonc logistique la feuillane 13270, Fos-sur-Mer, Франція (адреса розвантаження).

Як вбачається з CMR накладної №102351 перевізник (відповідач) прийняв до перевезення вантаж (дріт сталевий низьковуглецевий загального призначення термічно оброблений без покриття, 30 піддонів) за погодженим маршрутом, відправник: ПрАТ «Дніпрометиз», проспект Слобожанський, будинок 20, м. Дніпро, 49000, Україна; одержувач: ARMA DISTRIBUTION SARL, Ру Густав Ейфель, 9, 77220 Турнан-ан-Брі, Франція.

Позивач стверджує, що під час приймання товару на складі вантажоодержувача SARL ARMA DISTRIBUTION LLC, згідно CMR № 102351 від 29.12.20 р., було виявлено очевидне пошкодження пакувальної стрічки вантажу з пошкодженням піддонів та пластикових відер, про що зроблено відмітку в CMR № 102351 від 29.12.2020. Факт пошкодження товару, на переконання позивача, підтверджується також наявними в матеріалах справи фото з місця огляду.

У матеріалах справи міститься копія пред`явленої до позивача Претензії № 29/012021 від 29.01.2021 на суму 54565,60 грн, у якій зазначено, що при передачі вантажу було виявлено пошкодження упаковки вантажу в кількості 30 палет та 550 пластикових відер. Згідно пред`явленої калькуляції клієнта вартість пошкодження склала мінімум 2837,53 євро, разом з тим в результаті переговорів сторони домовились про часткове відшкодування пошкоджених відер, піддонів, і матеріалів з перепакування продукції на суму 1600 євро.

Відповідно до претензії №ПП29/01/21-1 позивач вимагав у відповідача відшкодувати суму збитків за пошкоджений вантаж у розмірі 1600 євро, що у перерахунку в гривні по курсу НБУ станом на 29.01.2021 р. складає 54 565,60 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов Договору-доручення про надання транспортно-експедиційних послуг з перевезення вантажів автомобільним транспортом у міжнародному та регіональному сполучені №КП КП18-8/10/18 від 18.10.2018 , у зв`язку з чим просить суд стягнути збитки в розмірі 54 565,60 грн.

Відповідач проти задоволення позову заперечує та, зокрема, зазначає, що для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків є необхідним доведення складу правопорушення: протиправна поведінка, наявність збитків, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками, вина правопорушника. Проте, саме експедитором (позивачем) забезпечувалося пакування та правильне розміщення та кріплення вантажу за умовами Договору-доручення, а відтак, експедитор несе відповідальність, як перед клієнтом за організацію і забезпечення перевезення вантажу, так і перед перевізником за належне оформлення, кріплення та розміщення вантажу на платформі транспорту перевізника. Також, позивачем не надано жодних документів, які б підтверджували факт понесення ним збитків (платіжні доручення; бухгалтерські документи тощо) та суму збитків, що свідчить про необґрунтованість та безпідставність позовних вимог.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Так, частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України № 18-рп/2004 від 01.12.2004 під охоронюваними законом інтересами необхідно розуміти прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Отже, охоронюваний законом інтерес є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони.

Аналіз наведених вище норм дає підстави для висновку, що підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Судом було встановлено, що відповідно до заявки №2836 від 01.01.2021 до Договору сторони погодили перевезення вантажу загальною масою 22,5 т. за маршрутом Дніпропетровська обл.. м. Дніпро (адреса завантаження) - Route departemntale 544, zonc logistique la feuillane 13270, Fos-sur-Mer, Франція (адреса розвантаження).

Умовами заявки № 2836 від 01.01.2021 визначено, що виконавець (відповідач) несе повну матеріальну відповідальність за вантаж і в повному обсязі оплачує всі претензії, складені замовником на основі претензій одержувача вантажу, якщо вони є.

Статтею 22 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: - втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); - доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Нормами статті 224 Господарського кодексу України передбачено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно з приписами статті 225 Господарського кодексу України, до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

За загальним принципом цивільного права особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування (частина перша статті 22, стаття 611, частина перша статті 623 Цивільного кодексу України). Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, як-то: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника.

Кредитор, вимагаючи відшкодування збитків, має довести три перші умови відповідальності, зокрема факт порушення боржником зобов`язання, розмір збитків, причинний зв`язок. Вина боржника у порушенні презюмується та не підлягає доведенню кредитором.

Статтею 623 Цивільного кодексу України зазначено, що боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Положення частини 2 статті 623 Цивільного кодексу України кореспондує положенням статті 74 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Отже, якщо кредитор пред`являє вимогу про відшкодування реальної шкоди та/або упущеної вигоди, він має надати докази наявності таких збитків (платіжні або інші документи, що підтверджують витрати, документи, що підтверджують наявність упущеної вигоди тощо).

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків.

Згідно з частинами 1, 2 статті 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Таким чином, важливим елементом доказування наявності шкоди є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки.

Отже, позивач повинен довести факт заподіяння йому збитків, розмір зазначених збитків та докази невиконання зобов`язань та причинно-наслідковий зв`язок між невиконанням зобов`язань та заподіяними збитками. При визначенні розміру збитків, заподіяних порушенням господарських договорів, береться до уваги вид (склад) збитків та наслідки порушення договірних зобов`язань для підприємства. Тоді як відповідачу потрібно довести відсутність його вини у спричиненні збитків позивачу.

Частиною 2 статті 308 Господарського кодексу України унормовано, що відповідальність перевізника за збереження вантажу виникає з моменту прийняття вантажу до перевезення.

Відповідно до частини 1 статті 919 Цивільного кодексу України, перевізник зобов`язаний доставити вантаж, пасажира, багаж, пошту до пункту призначення у строк, встановлений договором, якщо інший строк не встановлений транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них, а в разі відсутності таких строків - у розумний строк.

Згідно з ч. 1 ст. 17 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів від 19.05.1956, перевізник несе відповідальність за повну чи часткову втрату вантажу або за його ушкодження, що сталися з моменту прийняття вантажу для перевезення і до його доставки, а також за будь-яку затримку доставки.

Статтею 526 Цивільного кодексу України унормовано, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до пункту 15 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, у разі зіпсуття або пошкодження вантажу, а також у разі розбіжностей між Перевізником і вантажовідправником (вантажоодержувачем) обставини, які можуть служити підставою для матеріальної відповідальності, оформляються актом, що може бути складений у паперовій або електронній формі, за формою, що наведена в додатку 4.

Перевізник, вантажовідправник і вантажоодержувач засвідчують в акті такі обставини:

а) невідповідність між найменуванням, масою і кількістю місць вантажу в натурі і тими даними, які зазначені у товарно-транспортній накладній;

б) порушення або відсутність пломб на кузові автомобіля або контейнері;

в) простій автомобіля у пунктах вантаження і розвантаження понад встановлені норми часу;

г) інші обставини(пошкодження упаковки, вантажу), які можуть служити підставою для матеріальної відповідальності сторін.

Записи в акті засвідчуються підписами вантажовідправника (вантажоодержувача) і водія. Односторонні записи в акті як вантажовідправника (вантажоодержувача), так і водія вважаються недійсними.

Жодна із сторін не має права відмовитись від підписання акта. У разі незгоди зі змістом акта кожна із сторін має право викласти в ньому свою думку в рядку "Особливі відмітки" і засвідчити її підписом.

При відмові від складання акта або від внесення записів у товарно-транспортну накладну у випадках недостачі, псування або ушкодження вантажу акт складається за участю представника незацікавленої сторони.

Для засвідчення складання акта на вільному місці зворотного боку товарно-транспортної накладної зазначається дата складання і про що складений акт (наприклад: "Про недостачу місць", "Про порушення пломби" та ін.).

Як вбачається з CMR накладної №102351 перевізник (відповідач) прийняв вантаж (дріт сталевий низьковуглецевий загального призначення термічно оброблений без покриття, 30 піддонів) за погодженим маршрутом, відправник: ПрАТ «Дніпрометиз», проспект Слобожанський, будинок 20, м. Дніпро, 49000, Україна; одержувач: ARMA DISTRIBUTION SARL, Ру Густав Ейфель, 9, 77220 Турнан-ан-Брі, Франція.

Однак, під час приймання товару на складі вантажоодержувача, було виявлено пошкодження товару (30 зламаних піддонів), про що зроблено відмітку в графі 24 накладної CMR № 102351 від 29.12.20 р., засвідчену підписом та штампом отримувача.

Суд зазначає, що жодних актів щодо пошкодження вантажу, посвідчених підписами вантажовідправника (вантажоодержувача) і водія, матеріали справи № 910/19477/21 не містять, відтак, надані позивачем фотографії та копія накладної, за відсутності акту оформленого відповідно до норм чинного законодавства, не є належними доказами на підтвердження факту пошкодження спірного вантажу.

Частиною 1 статті 314 Господарського кодексу України встановлено, що перевізник несе відповідальність за втрату, нестачу та пошкодження прийнятого до перевезення вантажу, якщо не доведе, що втрата, нестача або пошкодження сталися не з його вини.

При цьому, відповідно до частини 3 вказаної статті, за шкоду, заподіяну при перевезенні вантажу, перевізник відповідає: у разі пошкодження вантажу - в розмірі суми, на яку зменшилася його вартість.

Статтею 25 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів від 19.05.1956 передбачено, що у випадку пошкодження вантажу перевізник сплачує суму, що відповідає знеціненню вантажу, яке обчислюється з вартості вантажу, яка встановлена відповідно до пунктів 1, 2 і 4 статті 23. Розмір компенсації не може, однак, перевищувати: a) у випадку пошкодження всієї відправки, суми компенсації, яка підлягала б сплаті при втраті всього вантажу; b) у випадку пошкодження лише частини відправки, суми, яка підлягала б сплаті при втраті тієї частини вантажу, яка виявилася пошкодженою.

Відтак, суд також погоджується з доводами відповідача про те, що позивачем не доведено розміру завданих збитків, оскільки, в матеріалах справи відсутні докази з яких можливо було б достовірно визначити суму, на яку зменшилася вартість спірного товару, прийнятого до перевезення відповідачем.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За приписами ст. 76, 77, 78, 79 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З огляду на викладене, оскільки, позивачем не було доведено належними доказами складу правопорушення, що в свою чергу виключає можливість застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати позивача покладаються на позивача у зв`язку з відмовою в позові.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236, 237, 238, 240-242 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ю.В. Картавцева