ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2022 року

м. Київ

cправа № 921/574/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Ткаченко Н. Г. - головуючого, Жукова С. В., Огородніка К. М.,

за участю секретаря судового засідання Громак В. О.

за участю представника ВАТ "ДАК "Автомобільні дороги України" - Фрейдун О. М., розпорядника майна Аршевського М. О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу арбітражного керуючого Аршевського Михайла Олександровича

на постанову Західного апеляційного господарського суду від 27.09.2021

щодо ухвали Господарського суду Тернопільської області від 15.07.2021 в частині пунктів 1, 2, 3, 4

у справі № 921/574/20

за заявою Дочірнього підприємства "Тернопільський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України"

про банкрутство,-

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 25.09.2020 відкрито провадження у справі № 921/574/20 про банкрутство ДП "Тернопільський облавтодор" ВАТ Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України".

18.05.2021 арбітражний керуючий Аршевський М. О. звернувся до Господарського суду Тернопільської області із клопотанням №01-20/48 від 18.05.2021 про повернення (витребування) майна боржника.

У клопотанні розпорядник майна боржника просив суд зобов`язати Державну виконавчу службу України в ocoбi Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Тернопільській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) негайно повернути безпідставно стягнуті кошти в сумі 325 452,68 грн на поточний рахунок боржника шляхом надання відповідного подання до Державного казначейства України. Зобов`язати Державну виконавчу службу України в особі будь-якого її підрозділу здійснювати стягнення грошових коштів та іншого майна боржника виключно за ухвалою господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство боржника.

04.06.2021 арбітражний керуючий Аршевський М. О. звернувся до Господарського суду Тернопільської області із клопотанням №01-20/53 від 04.06.2021 про повернення (витребування) майна боржника, якому розпорядник майна просив суд зобов`язати Державну виконавчу службу України в ocoбі Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Тернопільській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) негайно повернути безпідставно стягнуті кошти в сумі 7 960,95 грн на поточний рахунок боржника шляхом надання відповідного подання до Державного казначейства України. Зобов`язати Державну виконавчу службу України в особі будь-якого її підрозділу здійснювати стягнення грошових коштів та іншого майна боржника виключно за ухвалою господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство боржника.

Зазначені клопотання обґрунтовані тим, що за поданням Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Тернопільській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) без погодження із розпорядником майна з рахунку боржника були списані грошові кошти в сумі 325 452,68 грн, а згодом в сумі 7 960,95 грн.

Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 15.07.2021 у справі №921/574/20 (суддя Гевко В. Л.):

1. Задоволено частково клопотання арбітражного керуючого №01-20/48 від 18.05.2021 та №01-20/53 від 04.06.2021 про повернення (витребування) майна боржника.

2. Визнано такими, що не відповідають приписам Кодексу України з процедур банкрутства дії Державної виконавчої служби по стягненню з рахунків боржника коштів виконавчого збору та інших витрат виконавчого провадження в період дії мораторію на задоволення вимог кредиторів.

3. Зобов`язано повернути безпідставно стягнуті з рахунку боржника кошти в частині стягнутих коштів виконавчого збору та інших витрат виконавчого провадження, на поточний рахунок ДП "Тернопільський облавтодор" ВАТ Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України".

4. Зобов`язано Державну виконавчу службу України в особі будь-якого її підрозділу здійснювати стягнення грошових коштів з дотриманням вимог частини 5 статті 41 Кодексу України з процедур банкрутства, в частині забезпечення арбітражному керуючому належних умов для здійснення контролю за стягненням грошових коштів на які не поширюється дія мораторію.

5. В іншій частині у задоволенні клопотань арбітражного керуючого №01-20/48 від 18.05.2021 та №01-20/53 від 04.06.2021 про повернення (витребування) майна боржника відмовлено.

6. В задоволенні клопотання арбітражного керуючого про ухвалення порядку забезпечення вимог кредиторів від 05.07.2021 №01-20/73 відмовлено.

7.Відкладено розгляд клопотання учасників справи про постановлення окремої ухвали.

Постановою Західного апеляційного господарського суду від 27.09.2021 (колегія суддів: Желік М. Б.- головуючий, Плотніцький Б. Д., Скрипчук О. С.) ухвалу Господарського суду Тернопільської області від 15.07.2021 у справі №921/574/20 в частині пунктів 1, 2, 3, 4 - скасовано. Прийнято в цій частині нове рішення, яким у задоволенні клопотань арбітражного керуючого №01-20/48 від 18.05.2021 та №01-20/53 від 04.06.2021 відмовлено повністю. В решті ухвалу Господарського суду Тернопільської області від 15.07.2021 у справі №921/574/20 - залишено без змін.

У касаційній скарзі, яка подана з підстав п. п. 1, 3, 4 ч. 2 ст.287 ГПК України, арбітражний керуючий Аршевський М.О. просить постанову Західного апеляційного господарського суду від 27.09.2021 скасувати в повному обсязі, а ухвалу Господарського суду Тернопільської області від 15.07.2021 у справі № 921/574/20 залишити без змін.

Арбітражний керуючий Аршевський М. О. зазначає, що суд апеляційної інстанції застосував абз. 4 та 5 ч. 5 ст. 41 КУзПБ без урахування висновків Верховного Суду, що викладені у постанові від 05.07.2021 у справі № 911/378/17 про те, що для звернення стягнення на грошові кошти боржника не вимагається звернення до суду, а достатнім є погодження вказаних дій з арбітражним керуючим.

Заявник касаційної скарги стверджує про не врахування судом апеляційної інстанції, що звернення стягнення на грошові кошти боржника орган ДВС ні з судом, ні з розпорядником майна не погоджував.

В обґрунтування підстави касаційного оскарження, визначеної в п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України, арбітражний керуючий вказує про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування ст. 64 КУзПБ в частині дотримання черговості та пропорційності задоволення вимог кредиторів щодо вимог, на які не поширюється дія мораторію.

Крім того, арбітражний керуючий Аршевський М. О. зазначає, що судом апеляційної інстанції було порушено норми процесуального права: необґрунтовано відмовлено у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи та не досліджено докази, які, на думку заявника касаційної скарги, підтверджують доводи щодо вибірковості та непропорційності задоволення державним виконавцем вимог кредиторів боржника.

У відзиві Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Тернопільській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) просить залишити касаційну скаргу арбітражного керуючого Аршевського М.О. без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін. Орган ДВС не погоджується із доводами касаційної скарги та стверджує, що суд апеляційної інстанції дійшов правильних висновків, що при направленні платіжних вимог на списанні коштів з рахунку боржника державним виконавцем не було порушено жодних вимог як Закону України "Про виконавче провадження", так і КУзПБ.

Заслухавши доповідь судді Ткаченко Н. Г., пояснення представників учасників справи, перевіривши наявні матеріали справи, обговоривши доводи касаційної скарги, доводи відзиву на касаційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 25.09.2020 відкрито провадження у справі № 921/574/20 про банкрутство ДП "Тернопільський облавтодор" ВАТ Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України"; введено з 25.09.2020 мораторій на задоволення вимог кредиторів боржника; введено процедуру розпорядження майном боржника строком до 170 календарних днів, розпорядником майна боржника призначено арбітражного керуючого Аршевського М. О.

Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 29.12.2020 у справі №921/574/20 знято арешт та/або будь-які інші обмеження з поточного рахунку боржника, відкритого в АТ "Комерційний Індустріальний Банк". Встановлено, як захід забезпечення вимог кредиторів, що надання платіжних доручень АТ "Комерційний Індустріальний Банк" здійснюється боржником лише після отримання від розпорядника майна письмової паперової згоди на їх перерахування. Така згода повинна містити інформацію, яка ідентифікує здійснювану операцію з перерахування коштів (суму, отримувача, призначення платежу, строки, дату тощо). Один раз на місяць (першого числа місяця наступного за звітним періодом) боржник зобов`язаний надавати розпоряднику майна в оригіналі виписку банку по рахунку за попередній місяць для контролю за здійсненими операціями. Визначено, що кошти з вказаного рахунку мають використовуватись з урахуванням і в порядку визначеним Кодексом України з процедур банкрутства.

17.05.2021 з рахунку боржника АТ "Комерційний Індустріальний Банк" було списано кошти в сумі 325 452,68 грн, із таким призначенням платежу "Часткова оплата платіжної вимоги №36035661 від 12.05.2021, сум. до спл.10 638 316,67 грн за ст.52 ЗУ Про викон. провад. Стяг. заборг. по з/п зг. вик. лист №607/27796/19 від 10.02.2020, що вид" (т. 29, а.с. 106)".

Відповідно до розпоряджень державного виконавця від 25.05.2021 грошові кошти в сумі 325 452,68 грн, що надійшли на рахунок з обліку депозитних сум, перераховано фізичним особам-стягувачам на відповідні рахунки, виконавчий збір перераховано на рахунок Державної казначейської служби України.

Про списання коштів з рахунку боржника та розподіл списаних коштів у порядку п.3 ч. 1 ст. 45 Закону України "Про виконавче провадження" розпорядника майна було повідомлено листом Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Тернопільській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) від 01.06.2021 №5542/04.1-24.

01.06.2021 з рахунку боржника АТ "Комерційний Індустріальний Банк" було списано кошти в сумі 7 960,95 грн, призначення платежу: "Часткова оплата платіжної вимоги №36035661 від 24.05.2021, сум. до спл. 9 601 213,60 грн. за ст.52 ЗУ Про викон. провад. Стяг. заборг. по з/п зг. вик. лист №507/27796/19 від 10.02.2020., що вид" (т. 29, а.с. 107).

Розпорядник майна, вважаючи списання коштів органом ДВС неправомірним, звернувся до господарського суду із вказаними вище клопотаннями (заявами).

Заперечуючи проти вимог розпорядника майна, орган ДВС зазначав, що станом на 03.06.2021 на виконанні у Відділі примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Тернопільській області перебував 481 виконавчий документ на загальну суму 9 642 186 грн про стягнення заборгованості з ДП "Тернопільський облавтодор" з виплати заробітної плати за рішеннями судів. На підставі ст. 41 КУзПБ та ст. ст. 18, 52 Закону України "Про виконавче провадження" державним виконавцем було направлено платіжні вимоги для списання коштів з рахунків боржника, за результатами чого стягнуті кошти перераховані відповідно до ст. 46 Закону України "Про виконавче провадження" стягувачам.

Місцевий господарський суд дійшов висновку, що дії органу Державної виконавчої служби щодо стягнення з рахунків боржника коштів виконавчого збору та інших витрат виконавчого провадження в період дії мораторію на задоволення вимог кредиторів є такими, що не відповідають приписам Кодексу України з процедур банкрутства, а тому підлягають поверненню на поточний рахунок боржника.

Апеляційний суд не погодився із вказаними вище висновками суду першої інстанції, оскільки дійшов висновку про правомірність списання коштів з рахунку боржника з огляду на не поширення мораторію на вимоги щодо виплати заробітної плати. Крім того, апеляційний суд зазначив про право державного виконавця одночасно з вимогами стягувача стягнути виконавчий збір у розмірі 10 відсотків фактично стягнутої суми, який відповідно до ст. 29 Бюджетного кодексу України включається до доходів Державного бюджету України.

Відповідно до ч. ч. 1- 6 ст. 41 КУзПБ мораторій на задоволення вимог кредиторів - це зупинення виконання боржником грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), строк виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов`язань та зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), застосованих до дня введення мораторію.

Мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться одночасно з відкриттям провадження у справі про банкрутство, про що зазначається в ухвалі господарського суду. Ухвала є підставою для зупинення вчинення виконавчих дій. Про запровадження мораторію розпорядник майна повідомляє відповідному органу або особі, яка здійснює примусове виконання судових рішень, рішень інших органів, за місцезнаходженням (місцем проживання) боржника та місцезнаходженням його майна.

Протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів:

забороняється стягнення на підставі виконавчих та інших документів, що містять майнові вимоги, у тому числі на предмет застави, за якими стягнення здійснюється в судовому або в позасудовому порядку відповідно до законодавства, крім випадків перебування виконавчого провадження на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум (у тому числі одержаних від продажу майна боржника), перебування майна на стадії продажу з моменту оприлюднення інформації про продаж, а також у разі виконання рішень у немайнових спорах;

забороняється виконання вимог, на які поширюється мораторій;

не нараховується неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші фінансові санкції за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань із задоволення всіх вимог, на які поширюється мораторій;

зупиняється перебіг позовної давності на період дії мораторію;

не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання, три проценти річних від простроченої суми тощо.

Мораторій на задоволення вимог кредиторів застосовується до вимог кредиторів щодо відшкодування збитків, що виникли внаслідок відмови боржника від виконання правочинів (договорів) у процедурі санації, у порядку, передбаченому цим Кодексом.

Дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на вимоги поточних кредиторів, виплату заробітної плати та нарахованих на ці суми страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування, відшкодування шкоди, заподіяної здоров`ю та життю громадян, виплату авторської винагороди, аліментів, а також на вимоги за виконавчими документами немайнового характеру, що зобов`язують боржника вчинити певні дії чи утриматися від їх вчинення.

Стягнення грошових коштів за вимогами кредиторів за зобов`язаннями, на які не поширюється дія мораторію, крім випадків, передбачених статтею 94 цього Кодексу, провадиться з рахунку боржника в установі банку. Контроль за такими стягненнями здійснює арбітражний керуючий.

Під час процедури розпорядження майном боржник має право задовольняти лише ті вимоги кредиторів, на які згідно з частиною п`ятою цієї статті не поширюється дія мораторію.

Статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з ст. 10 Закону "Про виконавче провадження" заходами примусового виконання рішень є, зокрема, звернення стягнення на кошти боржника.

Згідно з вимогами ч. ч. 1 та 3 ст. 52 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець звертає стягнення на кошти боржника - юридичної особи, що перебувають у касах або інших сховищах боржника - юридичної особи, у банках або інших фінансових установах, у порядку, встановленому цим Законом. Інформацію про наявні у боржника рахунки виконавець отримує в податкових органах, інших державних органах, на підприємствах, в установах та організаціях, які зобов`язані надати йому інформацію невідкладно, але не пізніше ніж у триденний строк, а також за повідомленнями стягувача. Не підлягають арешту в порядку, встановленому цим Законом, кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом. Банк, інша фінансова установа, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у разі надходження постанови виконавця про арешт коштів, що знаходяться на таких рахунках, зобов`язані повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках. Не підлягають арешту кошти, що знаходяться на кореспондентських рахунках банку.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі відкриття господарським судом провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність) боржника, якщо відповідно до закону на вимогу стягувача поширюється дія мораторію, запровадженого господарським судом.

За змістом ч. ч. 1, 2, 4 ст. 27 Закону України "Про виконавче провадження" виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів. Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів). Стягнутий виконавчий збір перераховується до Державного бюджету України протягом трьох робочих днів з дня надходження на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби.

Частиною 4 ст. 27 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Суди попередніх інстанцій встановили, що оспорювані арбітражним керуючим виконавчі дії органу ДВС вчинялись у зведеному виконавчому провадженні із виконання виконавчих документів про стягнення з боржника заборгованості з виплати заробітної плати.

Враховуючи, що мораторій на задоволення вимог кредиторів не поширюється на задоволення вимог щодо виплати заробітної плати у державного виконавця були відсутні підстави для зупинення виконавчого провадження із виконання виконавчих документів про стягнення з боржника заборгованості з виплати заробітної плати. У зв`язку з чим дії державного виконавця щодо списання грошових коштів з рахунку боржника з метою виконання рішень про стягнення з боржника заборгованості з виплати заробітної плати відповідають вимогам закону, а висновки суду апеляційної інстанції є правомірними.

В той же час касаційний суд також погоджується із судом апеляційної інстанції про помилковість позиції місцевого господарського суду щодо незаконності дій державного виконавця в частині стягнення з боржника виконавчого збору та необхідності звернення органу ДВС до суду у межах справи про банкрутство із кредиторськими вимогами до боржника.

Так, з системного аналізу норм Закону України "Про виконавче провадження" вбачається, що виконавчий збір - це збір за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби, що задовольняється одночасно із вимогою стягувача у відсотковому відношенні пропорційно від фактично стягнутої суми у визначеному Законом України "Про виконавче провадження" порядку.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 та п. 1 ч. 2 ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Водночас в абз. 4 ч. 5 ст. 41 КУзПБ визначено, що стягнення грошових коштів за вимогами кредиторів за зобов`язаннями, на які не поширюється дія мораторію, провадиться з рахунку боржника в установі банку. Контроль за такими стягненнями здійснює арбітражний керуючий.

Разом із тим, ні Законом України "Про виконавче провадження", ні в КУзПБ не передбачено обов`язку державного виконавця отримувати у арбітражного керуючого дозвіл на звернення стягнення на грошові кошти боржника за вимогами кредиторів за зобов`язаннями, на які не поширюється дія мораторію.

Наведена вище норма КУзПБ надає право розпоряднику здійснювати контроль за стягненнями грошових коштів з рахунку боржника.

Суди попередніх інстанцій встановили, що про списання коштів з рахунку боржника та розподіл списаних коштів у порядку п. 3 ч. 1 ст. 45 Закону України "Про виконавче провадження" розпорядника майна було повідомлено листом Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Тернопільській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) від 01.06.2021 №5542/04.1-24.

Колегія суддів відхиляє доводи арбітражного керуючого щодо неправильного застосування судом апеляційної інстанції ст. 64 КУзПБ та ненадання оцінки доказам щодо порушення державним виконавцем приписів ст. 64 КУзПБ шляхом вибірковості та непропорційності задоволення вимог кредиторів боржника, оскільки наведена норма визначає черговість задоволення вимог кредиторів банкрута у ліквідаційній процедурі, у зв`язку з чим у органу ДВС відсутні правові підстави керуватись положеннями ст. 64 КузПБ під час здійснення розподілу стягнутих коштів у виконавчому провадженні.

Разом з тим, порядок розподілу стягнутих з боржника грошових сум у виконавчому провадженні та черговість задоволення вимог стягувачів у разі недостатності стягнутої суми для задоволення вимог стягувачів врегульований ст. ст. 45 - 46 Закону України "Про виконавче провадження".

Так, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 45 Закону України "Про виконавче провадження" розподіл стягнутих виконавцем з боржника за виконавчим провадженням грошових сум (у тому числі одержаних від реалізації майна боржника) здійснюється у такій черговості: 1) у першу чергу повертається авансовий внесок стягувача на організацію та проведення виконавчих дій; 2) у другу чергу компенсуються витрати виконавчого провадження, не покриті авансовим внеском стягувача; 3) у третю чергу задовольняються вимоги стягувача та стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків фактично стягнутої суми або основна винагорода приватного виконавця пропорційно до фактично стягнутої з боржника суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів); 4) у четверту чергу стягуються штрафи, накладені виконавцем відповідно до вимог цього Закону, та виконавчий збір або основна винагорода за виконавчими документами про стягнення аліментів. Розподіл грошових сум у черговості, зазначеній у частині першій цієї статті, здійснюється в міру їх стягнення.

Стаття 46 Закону України "Про виконавче провадження" визначає черговість задоволення вимог стягувачів у разі недостатності стягнутої суми для їх задоволення. Так, у разі якщо під час розподілу грошових сум у випадку, передбаченому пунктом частини першої статті 45 цього Закону, стягнутої суми недостатньо для задоволення вимог стягувачів за виконавчими документами, кошти розподіляються виконавцем між стягувачами в такій черговості: 1) у першу чергу задовольняються забезпечені заставою вимоги щодо стягнення з вартості заставленого майна; 2) у другу чергу задовольняються вимоги щодо стягнення аліментів, відшкодування збитків та шкоди, завданих внаслідок кримінального або адміністративного правопорушення, каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, а також у зв`язку із втратою годувальника; 3) у третю чергу задовольняються вимоги працівників, пов`язані з трудовими правовідносинами; 4) у четверту чергу задовольняються вимоги стягувачів за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, вимоги щодо збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, страхових внесків на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та вимоги щодо податків та інших платежів до бюджету; 5) у п`яту чергу задовольняються всі інші вимоги.

Вимоги стягувачів кожної наступної черги задовольняються після задоволення в повному обсязі вимог стягувачів попередньої черги. У разі якщо стягнутої суми недостатньо для задоволення в повному обсязі всіх вимог однієї черги, вимоги задовольняються пропорційно до належної кожному стягувачу суми. Вимоги стягувачів щодо виплати заборгованості із заробітної плати та інші вимоги, пов`язані з трудовими правовідносинами, задовольняються в порядку надходження виконавчих документів.

У разі якщо виконавчі документи щодо виплати заборгованості із заробітної плати та інших вимог, пов`язаних із трудовими правовідносинами, надійшли протягом одного дня і стягнутої суми недостатньо для задоволення в повному обсязі всіх вимог за такими виконавчими документами, відповідні вимоги задовольняються пропорційно до належної кожному стягувачу суми.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що оспорювані арбітражним керуючим виконавчі дії вчинялись у зведеному виконавчому провадженні із виконання 481 виконавчого документа про стягнення з боржника заборгованості з виплати заробітної плати за рішеннями судів на загальну суму 9 642 186 грн. При цьому з банківського рахунку боржника було списано 325 452,68 грн та згодом 7 960,95 грн, за рахунок яких частково задоволено вимоги стягувачів.

Звідси у разі недостатності стягнутої суми для задоволення вимог стягувачів, державний виконавець зобов`язаний здійснювати розподіл коштів у визначеній ст. 46 Закону України "Про виконавче провадження" черговості. Частина 2 ст. 46 цього Закону передбачає, що вимоги стягувачів щодо виплати заборгованості із заробітної плати та інші вимоги, пов`язані з трудовими правовідносинами, задовольняються в порядку надходження виконавчих документів.

Разом з тим арбітражний керуючий під час розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій не наводив обставин, які б свідчили про порушення державним виконавцем вимог ст. ст. 45, 46 Закону України "Про виконавче провадження", а також положень КУзПБ під час задоволення вимог стягувачів щодо виплати заробітної плати у зведеному виконавчому провадженні.

Відповідно до правової позиції Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, що викладена у постанові від 05.07.2021 у справі № 911/378/17 арбітражний керуючий із метою контролю за стягненням грошових коштів за вимогами кредиторів за зобов`язаннями, на які не поширюється дія мораторію, може подати скаргу до суду на дії державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця у разі виявлення певних порушень при здійсненні відповідних стягнень.

Висновки суду апеляційної інстанції, виходячи із встановлених у даній справі обставин, не суперечать правовій позиції Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 911/378/17.

Крім того, враховуючи, що ст. 64 КузПБ не підлягала застосуванню у даному випадку, у Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду відсутні підстави для формування висновку щодо питання застосування наведеної норми у спірних правовідносинах.

Щодо доводів касаційної скарги про необґрунтовану відмову апеляційного суду у задоволенні клопотання арбітражного керуючого Аршевського М. О. про відкладення розгляду справи касаційний суд враховує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні

Разом з тим, відмовляючи 27.09.2021 у задоволенні клопотання арбітражного керуючого Аршевського М. О., що було мотивоване зайнятістю у роботі окружної виборчої комісії з виборів народних депутатів України на проміжних виборах народного депутата України 31.10.2021, суд апеляційної інстанції обґрунтовано врахував, що заявником не було вказано скільки саме триватиме така робота. При цьому судом зазначено, що арбітражний керуючий не був позбавлений права та можливості подати письмовий відзив на апеляційну скаргу у встановлений судом строк.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Наведені у касаційній скарзі доводи не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником касаційної скарги норм права та зводяться до переоцінки встановлених судами попередніх інстанцій обставин.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" та "Рябих проти Російської Федерації", у справі "Нєлюбін проти Російської Федерації") повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Згідно з ч. 1 ст. 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У зв`язку із наведеним, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що постанова Західного апеляційного господарського суду від 27.09.2021 щодо ухвали Господарського суду Тернопільської області від 15.07.2021 в частині пунктів 1, 2, 3, 4 у справі №921/574/20 прийнята судом відповідно до фактичних обставин, вимог матеріального та процесуального права і підстав для її зміни або скасування не вбачається.

Оскільки суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає, витрати щодо сплати судового збору за подання касаційної скарги відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на заявника касаційної скарги.

Керуючись ст. ст. 300, 301, 314, 315, 317 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу арбітражного керуючого Аршевського Михайла Олександровича - залишити без задоволення.

Постанову Західного апеляційного господарського суду від 27.09.2021 щодо ухвали Господарського суду Тернопільської області від 15.07.2021 в частині пунктів 1, 2, 3, 4 у справі № 921/574/20 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий, суддя Ткаченко Н. Г.

Судді Жуков С. В.

Огороднік К. М.