СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2022 року м. Харків справа №922/1323/21(922/2243/21)

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий, суддя-доповідач Попков Д.О.
судді Стойка О.В., Радіонова О.О.
секретар судового засідання Лутаєва К.В.
за участю представників:
від позивача Миронов О.А. (адвокат, ордер серії АХ №1050703 від 08.05.2021р.);
від відповідача 1Бабич Ю.В. (адвокат, ордер серії ДН №085888 від 12.10.2020р.);
від відповідача 2 Єфремова І.В. (адвокат, довіреність №05-1/05-151 від 14.12.2021р.);
від третьої особи Сосунов Є.В. (в порядку самопредставництва);
від арбітражного керуючого не з`явився
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , смт. Бабаї Харківської області
на рішення господарського суду Харківської області
ухвалене 24.11.2021р. (повний текст підписано 06.12.2021р.)
у справі №922/1323/21 (922/2243/21) (суддя Міньковський С.В.) у м.Харкові
за позовом ОСОБА_1 , смт. Бабаї Харківської області
до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю «Техностар», м. Харків, 2. Акціонерного товариства «Банк інвестицій та заощаджень», м. Київ
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні Відповідачів Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго», м. Київ
про визнання недійсними договорів
у межах справи про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «Техностар», м.Харків
арбітражний керуючий - розпорядник майна Артюх Юрій Володимирович, м. Харків

В С Т А Н О В И В:

І. Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції:

1. ОСОБА_1 , смт. Бабаї Харківської області (далі - Позивач) звернувся до Господарського суду Харківської області з позовом в межах справи №922/1323/21 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «Техностар», м. Харків (ухвалою суду від 13.05.2021р. відкрито провадження у справі про банкрутство, введено процедуру розпорядження майном боржника та призначено розпорядником майна арбітражного керуючого Артюха Юрія Володимировича, м. Харків) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Техностар» (далі - Відповідач 1) та Акціонерного товариства «Банк інвестицій та заощаджень», м. Київ (далі - Відповідач 2) про:

· визнання недійсним з моменту укладання договору про надання банківської гарантії №552/19-ГВ від 14.01.2019р., укладеного між Публічним акціонерним товариством «Банк інвестицій та заощаджень» і Товариством з обмеженою відповідальністю «Техностар», в частині його п.2.2., який передбачає, що належне виконання Принципалом зобов`язань по цьому договору забезпечується порукою ОСОБА_1 ;

· визнання такою, що не підлягає виконанню, гарантію виконання зобов`язань №552/19-ГВ від 14.01.2019р., видану Публічним акціонерним товариством «Банк інвестицій та заощаджень»;

· визнання недійсним з моменту укладання договір поруки №552/19-ГВ-П від 14.01.2019р., укладений між Публічним акціонерним товариством «Банк інвестицій та заощаджень» і ОСОБА_1 в цілому.

2. Ухвалою Господарського суду Харківської області від 10.06.2021р. відкрито провадження у справі №922/1323/21(922/2243/21) та визначено її розгляд за правилами загального позовного провадження, тоді як ухвалою суду від 12.08.2021р. залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні Відповідачів - Приватне акціонерне товариство «Національна енергетична компанія «Укренерго», м. Київ (далі - Третя особа).

3. Рішенням Господарського суду Харківської області від 24.11.2021р. (повний текст підписано 06.12.2021р.) у справі №922/1323/21(922/2243/21) у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено повністю.

3.1. Означене рішення суду в частині відмови у задоволені позовних вимог про визнання договору поруки №552/19-ГВ-П від 14.01.2019р. недійсним обґрунтоване тим, що оскільки Позивач оспорює сам факт укладення правочину щодо порушення письмової форми договору та посилається виключно на те, що не підписував особисто договір поруки №552/19-ГВ-П від 14.09.2019р. та умови цього договору не погоджував, в цій частині позову (визнання недійсним договору поруки №552/19-ГВ-П від 14.09.2019р.) обраний неналежний спосіб захисту - такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність такого правочину, а шляхом подання позову про визнання договору поруки неукладеним. Суд зазначив, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним, тоді як наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено (аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у справі №385/344/16-ц від 19.08.2020р.).

3.2. Відмова у задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсним п.2.2. договору про надання банківської гарантії №552/19-ГВ від 14.01.2019р. зумовлена тим, що означена позовна вимога є похідною вимогою від основної позовної вимоги про визнання недійсним договору поруки №552/19-ГВ-П від 14.01.2019р. Так, п.2.2. договору про надання банківської гарантії №552/19-ГВ від 14.01.2019р. передбачає, що належне виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Техностар» (Принципалом) зобов`язань по цьому договору забезпечується порукою ОСОБА_1 .

3.3. Щодо позовних вимог про визнання такою, що не підлягає виконанню, гарантію виконання зобов`язань №552/19-ГВ від 14.01.2019р., суд зазначив, що факт порушення Товариством з обмеженою відповідальністю «Техностар» умов договору №80-4/2647-17 від 20.09.2017р. встановлений та підтверджений постановою Східного апеляційного господарського суду від 24.02.2021р. у справі №922/1346/20, яка набрала законної сили. Окрім того, рішенням Господарського суду Харківської області від 01.10.2020р. у справі №922/2206/20 визнано правомірними вимоги Акціонерного товариства «Банк інвестицій та заощаджень» щодо стягнення грошових коштів в порядку регресу з Товариства з обмеженою відповідальністю «Техностар» (принципала) та ОСОБА_1 (як поручителя). Таким чином, суд зазначив, що вимоги Позивача про визнання гарантії такою, що не підлягає виконанню, не знайшла свого підтвердження при розгляді справи, в зв`язку з чим не підлягають задоволенню.

ІІ. Короткий зміст вимог та узагальнених доводів апеляційної скарги:

4. ОСОБА_1 , не погодившись з ухваленим рішенням суду, звернувся через свого представника з апеляційною скаргою до Східного апеляційного господарського суду, в якій просить рішення Господарського суду Харківської області від 24.11.2021р. у справі №922/1323/21 (922/2243/21) скасувати та ухвали нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

5. Підставами для задоволення апеляційних вимог Скаржник зазначає неповне дослідження судом першої інстанції обставин справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, не релевантне застосування постанов Верховного Суду, а саме постанови Великої Палати Верховного Суду у справі №145/2047/16-ц від 16.06.2020р., яка може бути застосована до випадків, де заявлено лише одну вимогу про визнання договору недійсним через відсутність у ньому підпису сторони, тоді як в означеній справі Позивачем заявлено й інші вимоги, які б могли реально поновити його порушене право. Окрім того, суд першої інстанції вчинив навпаки зазначеній постанові суду - встановивши факт спотворення волевиявлення Позивача самоусунувся від захисту його порушеного права, до того ж пославшись на необхідність застосування способу судового захисту, який також є неефективним. Скаржник зазначає, що рішення у справі №922/2206/20 про правомірність стягнення коштів з ОСОБА_1 як поручителя обґрунтоване непередбаченою законодавством презумпцією про те, що ОСОБА_1 , як співзасновник Товариства з обмеженою відповідальністю «Техностар», мав бути обізнаний про укладення відповідних договорів, що суперечить позиції Великої Палати Верховного Суду у справі №145/2047/16-ц від 16.06.2020р. Так, судом першої інстанції було фактично проігноровано, що заява ОСОБА_1 про те, що він не укладав договору поруки у справі про стягнення з нього грошових коштів по гарантії була незаконно проігнорована судами, які розглядали справу №922/2206/20. Своєю чергою, розглянувши окремий позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції також відмовив йому в доступі до правосуддя. Окрім того, посилання суду першої інстанції на постанову Верховного Суду від 19.08.2020р. у справі №385/344/16-ц є безпідставним, оскільки у вказаній справі мали місце інші правовідносини, які не є тотожними обставинам цієї справи - предметом спору у справі №385/344/16-ц були речові права на земельну ділянку, а ефективним способом судового захисту буди визначено негаторний позов. Тоді як у постанові Верховного Суду від 18.06.2021р. у справі №910/16898/19, застосованої місцевим судом, предметом спору було стягнення бенефіціаром з банківської установи суми гарантії;

5.2. відсутність висновку суду щодо узгодження сторонами гарантійного випадку та типу гарантії, наслідків у вигляді банкрутства Товариства з обмеженою відповідальністю «Техностар», а також відсутності зацікавленості Позивача в гарантії та підстав визнання гарантії такою, що не підлягає виконанню. Так, суд першої інстанції не надав правову оцінку істотним фактичним обставинам, що: договір про надання банківської гарантії №552/19-ГВ від 14.01.2019р. укладено на підставі підробленого договору поруки; до договору про надання банківської гарантії відсутній узгоджений сторонами додаток №1 - текст гарантії, відповідно відсутнє погодження сторонами договору конкретних умов гарантії, зокрема, щодо базового договору (зобов`язання), умов настання гарантійного випадку, без документарному характеру гарантії, тощо;

5.3. на обґрунтування висновку про відмову у задоволенні вимоги про визнання гарантії такої, що не підлягає виконанню, суд першої інстанції в якості преюдиціальних, послався на фактичні обставини, встановлені у справі №922/1346/20 про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Техностар» коштів на підставі договору №80-4/2647-17 від 20.09.2017р. Однак, у вказаній справі ОСОБА_1 брав участь, обставини надання гарантії та гарантійного випадку судами не досліджувались і не встановлювались, оскільки не були предметом розгляду. Окрім того, в розпорядженні суду першої інстанції були відсутні належні та допустимі докази того, що саме договір №80-4/2647-17 від 20.09.2017р. із численними змінами та доповненнями був погоджений сторонами договору про надання банківської гарантії №552/19-ГВ від 14.01.2019р. в якості базової угоди.

ІІІ. Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи:

6. Товариством з обмеженою відповідальністю «Техностар», в межах встановленого апеляційним судом строку, надано відзив на апеляційну скаргу, за змістом якого останнє проти її задоволення заперечує, наголошуючи на законності та обґрунтованості оскаржуваного рішення суду, зазначає:

6.1. щодо обраного способу захисту - договір поруки №552/19-ГВ-П від 14.01.2019р. за змістом і формою відповідає вимогам чинного законодавства та містить докази наявності волі Позивача на його укладення, а тому підстави для недійсності правочину встановлені ст.ст.215, 203 Цивільного кодексу України відсутні. Окрім того, суд першої інстанції правомірно сформував висновок, який узгоджується із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №145/2047/16-ц від 16.06.2020р. та в постанові Верховного Суду від 19.08.2020р. у справі №385/344/16-ц, що Позивачем обраний неналежний спосіб судового захисту, враховуючи, що ані позовна заява, ані апеляційна скарга не містять доводів яким чином визнання договору поруки недійсним може відновити порушене право Позивача, адже потенційне стягнення коштів з Позивача як поручителя, наразі, може бути здійснено виключно на підставі рішення Господарського суду Харківської області від 01.10.2020р. у справі №922/2206/20, яке набрало законної сили 09.12.2020р.;

6.2. щодо суперечливої поведінки Позивача - після набрання рішенням Господарського суду Харківської області від 01.10.2020р. у справі №922/2206/20 законної сили Позивач звертався до виконавця та Відповідача 2 з пропозиціями про узгодження графіку для погашення заборгованості, що свідчить про визнання Позивачем договору поруки №552/19-ГВ-П від 14.01.2019р. та заборгованості за ним, проте наразі поведінка останнього стала діаметрально протилежною, що є неприпустимим та дає підстави стверджувати, що Позивачем порушується доктрина venire contra factum proprium (заборона суперечливої поведінки);

6.3. щодо визнання пункту договору про надання банківської гарантії №552/19-ГВ від 14.01.2019р. недійсним - вказаний договір встановлює права та обов`язки лише для Відповідачів і самостійно не створює жодних зобов`язань чи наслідків для Позивача, тоді як оспорювати правочин чи його частину у суді може лише одна сторона із сторін правочину або заінтересована особа, під якою розуміється особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Окрім того, наразі договір про надання банківської гарантії №552/19-ГВ від 14.01.2019р. є припиненим шляхом його виконання;

6.4. щодо визнання банківської гарантії такою, що не підлягає виконанню - гарантія виконання зобов`язань №552/19-ГВ від 14.01.2019р. є виконаною, оскільки Відповідач 2 виплатив Третій особі суму гарантійного платежу - 1445400,00грн., а тому відповідна гарантія є припиненою, що унеможливлює визнання її такою, що не підлягає виконанню.

7. Акціонерним товариством «Банк інвестицій та заощаджень», в межах встановленого апеляційним судом строку, також надано відзив на апеляційну скаргу, за змістом якого останнє проти її задоволення заперечує, зазначаючи, що:

7.1. не можна погодитись із посиланням апелянта на неправильну оцінку наслідків факту спотворення волевиявлення ОСОБА_1 , оскільки експертом у висновку №СЕ-19/121-21/18770-ДД не встановлено, що підпис, нанесений за допомогою факсиміле виконаний не ОСОБА_1 , а відтак те, що ОСОБА_1 саме таким чином вирішив використовувати свій підпис жодним чином не свідчить про недійсність оскаржуваного договору поруки, який ним вже частково був виконаний. Окрім того, судовими рішеннями у справі №922/2206/20 підтверджено обов`язок апелянта сплатити на користь Відповідача 2 заборгованість в розмірі 1539382,49грн. на підставі гарантії виконання зобов`язань №552/19-ГВ від 14.01.2019р. та договору поруки №552/19-ГВ-П від 14.01.2019р.;

7.2. доводи Скаржника про недійсність договору поруки у зв`язку з його не підписанням, не узгоджуються із дійсними фактичними обставинами справи та положеннями діючого законодавства України. Матеріали справи не містять доказів на підтвердження необізнаності апелянта про укладення договору поруки №552/19-ГВ-П від 14.01.2019р., беручи до уваги також те, що 11.12.2020р. апелянт звернувся до Акціонерного товариства «Банк інвестицій та заощаджень» із листом про намір добровільно виконати рішення у справі №922/2206/20 про стягнення з нього, як поручителя, заборгованості на користь Відповідача 2, тоді як 09.02.2021р. ОСОБА_1 надав письмові пояснення приватному виконавцю про готовність виконувати рішення у справі №922/2206/20 про стягнення з нього, як поручителя, заборгованості на користь Відповідача 2;

7.3. доводи Скаржника щодо недійсності з моменту укладення п.2.2 договору про надання банківської гарантії №552/19-ГВ від 14.01.2019р. є необґрунтованими та не підтвердженими належними та допустимими доказами, оскільки, по-перше, апелянтом не зазначено норму діючого законодавства, яка б забороняла визначати у договорі умову, згідно якої сторони передбачали забезпечення виконання зобов`язань порукою відповідної особи, а по-друге, останнім не доведено порушення його прав при укладенні спірного договору про надання банківської гарантії №552/19-ГВ від 14.01.2019р.;

7.4. оскільки Відповідач 2 виплатив бенефіціару - Приватному акціонерному товариству «Національна енергетична компанія «Укренерго» 1445400,00грн., гарантія виконання зобов`язань №552/19-ГВ від 14.01.2019р. є виконаною та припиненою в силу ст.568 Цивільного кодексу України, окрім того строк дії гарантії закінчився, а тому вимога про визнання її такою, що не підлягає виконання не відповідає належному та ефективному способу захисту прав апелянта.

8. Приватним акціонерним товариством «Національна енергетична компанія «Укренерго» та арбітражним керуючим Артюхом Юрієм Володимировичем, в межах визначеного апеляційним судом строку, в порядку ст.ст.262, 263 Господарського процесуального кодексу України відзивів на апеляційну скаргу подано не було.

IV. Щодо процедури апеляційного провадження:

9. У відповідності до вимог ст.32 та ч.1 ст.260 Господарського процесуального кодексу України за протоколом автоматизованого розподілу від 16.12.2021р. для розгляду справи сформовано колегію суддів у складі: Попков Д.О. (головуючий, суддя-доповідач), Істоміна О.А., Радіонова О.О.

10. Ухвалою від 23.12.2021р. вказана судова колегія відкрила апеляційне провадження у справі №922/1323/21(922/2243/21), а ухвалою від 17.01.2022р., після проведення підготовчих дій, призначила розгляд апеляційної скарги ОСОБА_1 у судовому засіданні на 07.02.2022р. об 11:00 з повідомленням учасників справи.

11. Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 07.02.2021р. було відкласти розгляд апеляційної скарги ОСОБА_1 у справі №922/1323/21(922/2243/21) до 21.02.2022р. об 15:00.

12. Розпорядженнями керівника апарату Східного апеляційного господарського суду від 21.02.2022р. «Щодо повторного автоматичного розподілу справ» у зв`язку із відпусткою члена судової колегії, судді Істоміної О.А., відповідно до п.2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду її було замінено на суддю Стойку О.В., що також вбачається з витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.02.2022р. у справі №922/1323/21(922/2243/21).

13. Враховуючи викладене в п.п.9-12 цієї постанови, та відсутність визначених ст.ст.38, 39 Господарського процесуального кодексу України підстав для відводу/самовідводу члені судової колегії, сформована судова колегія Східного апеляційного господарського суду у складі Попков Д.О. (головуючий, суддя-доповідач), Радіонова О.О., Стойка О.В. відповідає вимогам «суду, створеним відповідно до закону» у розумінні п.1 ст.6 ратифікованої Україною Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950р.

14. Фіксація судового засідання апеляційної інстанції здійснювалась у протоколі судового засідання та за допомогою відеозаписувального технічного засобу у відповідності до вимог ст.ст.222, 223 Господарського процесуального кодексу України з урахуванням п.17.7. його Перехідних положень в порядку розгляду апеляційної скарги, встановленому ст.270 цього Кодексу.

15. У судовому засіданні 21.02.2022р. уповноважений представник Скаржника підтримав доводи та вимоги, викладені в апеляційній скарзі, надав додаткові пояснення на запитання суду.

Уповноважені представники Відповідачів у судове засідання з`явились, проти задоволення апеляційної скарги заперечували з підстав, викладених у відзивах на апеляційну скаргу та усних додаткових пояснень.

Уповноважений представник Третьої особи у судове засідання 21.02.2022р. також з`явився, проти задоволення апеляційної скарги Позивача заперечував, зазначив про законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, надав пояснення на запитання суду.

Арбітражний керуючий у судове засідання 21.02.2022р., попри вжиті судом заходи з належного повідомлення, не з`явився, про причини неявки не повідомив, що, за висновком судової колегії, враховуючи повідомлення його належним чином та достатність матеріалів справи, не перешкоджає розгляду справи по суті.

16. Згідно із вимогами ст.269 Господарського процесуального кодексу України справа переглядається апеляційним судом за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряється законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, якщо під час розгляду не буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

V. Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини:

17. Як встановлено місцевим судом та вбачається з наявних матеріалів справи, 14.01.2019р. між Публічним акціонерним товариством «Банк інвестицій та заощаджень» (Гарант) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Техностар» (Принципал) було укладено договір про надання банківської гарантії №552/19-ГВ (договір - а.с.а.с.30-32 т.1), відповідно до п.1.1 якого Гарант надає за заявою Принципала банківську гарантію забезпечення виконання договору, а саме: договору, укладеного між Принципалом та Державним підприємством «Національна енергетична компанія «Укренерго» (Бенефіціар). При цьому гарантія видається Гарантом у вигляді банківської гарантії забезпечення виконання договору №552/19-ГВ на суму 1445400,00грн. (а.с.а.с.33, 34 т.1), яка є невід`ємною частиною цього договору, права та обов`язки за якою не можуть бути передані іншій особі.

17.1. У п.1.2 договору сторони узгодили, що строк дії гарантії до 15.03.2020р. включно, тоді як п.2.1 договору сторони визначили, що за надання гарантії Принципал повинен у строк до 21.01.2019р. сплатити на рахунок Гаранта винагороду у розмірі 43362,00грн.

17.2. Пунктом 2.2 договору встановлено, що належне виконання Принципалом зобов`язань по цьому договору забезпечується:

- неустойкою, передбаченою цим договором;

- порукою ОСОБА_1 .

17.3. Означений договір підписаний начальником Харківського територіального відділення Публічного акціонерного товариства «Банк інвестицій та заощаджень» та директором Товариства з обмеженою відповідальністю «Техностар» Шинкар А.В.

18. За змістом гарантії виконання зобов`язання №552/19-Гв від 14.01.2019р. вбачається, що Публічне акціонерне товариство «Банк інвестицій та заощаджень» проінформовано про те, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Техностар» та Державне підприємство «Національна енергетична компанія «Укренерго» підписали додаткову угоду №3 від 30.10.2018р. на продовження терміну дії договору №80-4/2647-17 від 20.09.2017р. про закупівлю «ДСТУ Б.Д.1.1-1:2013 Технічне переоснащення КРПЗ-6 кВ ПС 330 кВ «Полтава» шляхом встановлення комірок з вакуумними вимикачами та регулювального трансформатора…», а також те, що в забезпечення виконання Принципалом своїх зобов`язань за договором, що надалі іменується «Основне зобов`язання», повинна бути надана безумовна, безвідклична банківська гарантія, на користь Беніфіціара у розмірі, що складає 5% відсотків від суми договору.

Публічне акціонерне товариство «Банк інвестицій та заощаджень», цим безумовно, тобто за першою вимогою Беніфіціара без подання будь-яких інших документів або виконання будь-яких інших умов, та безвідклично приймає на себе зобов`язання заплатити Беніфіціару протягом 5 робочих днів з моменту отримання письмової вимоги Беніфіціара, передбаченою цією гарантією, грошову суму в розмірі 1445400,00грн. у випадку порушення принципалом зобов`язань за договором.

Гарантія виконання зобов`язання №552/19-Гв від 14.01.2019р. підписана начальником Харківського територіального відділення Публічного акціонерного товариства «Банк інвестицій та заощаджень».

19. Матеріали справи містять датований 14.01.2019р. договір поруки №552/19-ГВ-П (договір поруки - а.с.а.с.35-37 т.1) між Публічним акціонерним товариством «Банк інвестицій та заощаджень» (Кредитор/Гарант) та ОСОБА_1 (Поручитель), відповідно до п.1.1 якого Поручитель поручається перед Кредитором/Гарантом за неналежне виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Техностар» (Боржник/Принципал) взятих на себе зобов`язань, що витікають з договору про надання банківської гарантії №552/19-ГВ від 14.01.2019р., а саме: протягом 2 банківських днів з моменту сплати Кредитором/Гарантом грошових коштів за банківською гарантією забезпечення виконання зобов`язань №552/19-ГВ на вимогу Беніфіціара (або на виконання рішення суду), та отримання від Кредитора/Гаранта відповідно вимоги, відшкодовує Кредитору/Гаранту у повному обсязі усі витрати (включаючи, але не обмежуючись наступним):

а) суми, фактично сплачені Кредитором/Гарантом Беніфіціару в порядку та у випадках, передбачених гарантією, у межах загальної суми відповідальності Кредитора/Гаранта за гарантією, що складає 1445400,00грн.;

б) збитки, включаючи реальні збитки, упущену вигоду та збитки від інфляційних процесів;

в) судові витрати, понесені Кредитором/Гарантом за гарантією.

19.1. Згідно з п.1.2 договору, Поручитель відповідає перед Кредитором у повному обсязі.

Кредитор/Гарант набуває право вимагати від Поручителя виконання зобов`язання, що випливає із договору гарантії при умови, якщо у встановлений договором гарантії строк виконання Боржником/Принципалом зобов`язання не будуть виконані, а також при умові обов`язкового направлення Поручителю повідомлення з вимогою виконати зобов`язання Боржником/Принципалом (п.2.1. договору поруки).

19.2. У п.2.2 договору поруки сторони узгодили, що Поручитель зобов`язаний виконати взяті на себе зобов`язання по цьому договору, не пізніше 3 банківських днів з моменту отримання повідомлення від Кредитора/Гаранта про невиконання Боржником/Принципалом зобов`язань і необхідності їх виконати Поручителем.

19.3. Договір поруки підписаний начальником Харківського територіального відділення Публічного акціонерного товариства «Банк інвестицій та заощаджень» та в реквізитах вказується про його підписання ОСОБА_1 , як Поручителем.

20. З матеріалів справи встановлено, що рішенням Господарського суду Харківської області від 01.10.2020р. у справі №922/2206/20, залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 09.12.2020р. (а.с.а.с.74-91 т.1), позовні вимоги Акціонерного товариства «Банк інвестицій та заощаджень» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Техностар» та фізичної особи ОСОБА_1 були задоволені в повному обсязі - стягнуто солідарно з останніх 1539382,49грн., що включає у себе: заборгованість за основним зобов`язанням (фактично сплачену гарантійну суму) в розмірі 1445400,00грн., пеню за несвоєчасне виконання зобов`язань у розмірі 60667,20грн., інфляційні втрати за несвоєчасне виконання зобов`язань у розмірі 23126,40грн., 3% річних за несвоєчасне виконання зобов`язань у розмірі 10188,89грн.

20.1. З означеного рішення суду вбачається, що 11.02.2020р. від Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго», яке є правонаступником Державного підприємства, надійшла вимога до Акціонерного товариства «Банк інвестицій та заощаджень» про сплату коштів за банківською гарантією №552/19-ГВ від 14.01.2019р. У вимозі останній зазначав, що Принципалом порушено термін виконання етапів робіт за договором №80-4/2647-17 від 20.09.2017р., внаслідок чого не виконані обсяги роботи передбачені графіком виконання робіт на 2019р. та у зв`язку із чим вимагав сплатити суму у розмірі 1445400,00грн.

20.2. 13.02.2020р. Акціонерним товариством «Банк інвестицій та заощаджень» на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю «Техностар було направлено повідомлення-вимогу №03-9/02/790 про отримання письмової вимоги по банківській гарантії від 14.01.2019р. №552/19-ГВ Беніфіціара та про сплату Гаранту гарантійної суми.

20.3. 12.05.2020р. Акціонерним товариством «Банк інвестицій та заощаджень» на адресу ОСОБА_1 (Поручителя) направлена вимога №05-1/04/3460 про відшкодування гаранту фактично сплаченої гарантійної суми по гарантії виконання зобов`язань №552/19-ГВ від 14.01.2019р. на виконання договору про надання банківської гарантії №552/19-ГВ від 14.01.2019р. та договору поруки №552/19-ГВ-П від 14.01.2019р., у якій зазначав, що 03.03.2020р. на адресу Принципала направлено вимогу, яка не задоволена. У зв`язку із чим, керуючись умовами договору про надання банківської гарантії № 552/19-ГВ від 14.01.2019 року, договору поруки №552/19-ГВ-П від 14.01.2019р., ст.ст.553, 569 Цивільного кодексу України, Положенням про порядок здійснення банками операцій за гарантіями у національній та іноземній валютах, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 15.12.2004р. №639. Гарант вимагав від Поручителя - ОСОБА_1 відшкодувати заборгованість у розмірі 1445400,00грн., що становить фактично сплачену гарантійну суму, яка не сплачена (не відшкодована) Принципалом.

21. З матеріалів справи вбачається, що листом від 11.12.2020р. ОСОБА_1 звернувся до голови правління Акціонерного товариства «Банк інвестицій та заощаджень» з проханням узгодити графік погашення заборгованості за рішенням суду у справі №922/2206/20, а також відповідний лист адресований приватному виконавцю.

22. З пояснень Третьої особи, наданих до суду першої інстанції встановлено, що постановою Східного апеляційного господарського суду від 24.02.2021р. у справі №922/1346/20, яка набрала законної сили, позов Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Техностар» було задоволено та стягнуто з останнього 18644484,00грн. збитків, 6406146,45грн. - 14% річних за користування чужими грошовими коштами, 2860600,14грн. індексу інфляції, 749236,67грн. пені за невиконання зобов`язань, 718446,12грн. - 7% штрафу за прострочення виконання зобов`язання понад 30 днів за договором №80-4/2647-17 від 20.09.2017р.

23. Вказані в п.п.17-22 цієї постанови обставини підтверджуються матеріалами справи та сторонами не оспорюються, окрім того, що ОСОБА_1 заперечує підпис ним договору поруки №552/19-ГВ-П від 14.01.2019р. як власноручно, так і через особисте проставлення факсиміле.

24. ОСОБА_1 , зазначаючи, що договір поруки №552/19-ГВ-П від 14.01.2019р. він ніколи не підписував та умови його не погоджував, а умова п.2.2 договору про надання банківської гарантії №552/19-ГВ від 14.01.2019р. про забезпечення зобов`язань товариства порукою іншої (фізичної особи) є недійсною, а зміст гарантії не відповідає змісту договору про надання банківської гарантії, звернувся до господарського суду з позовом про визнання недійсним з моменту укладання п.2.2 договору про надання банківської гарантії №552/19-ГВ від 14.01.2019р., який передбачає, що належне виконання Принципалом зобов`язань по цьому договору забезпечується порукою ОСОБА_1 , а також з вимогами про визнання такою, що не підлягає виконанню, гарантію виконання зобов`язань №552/19-ГВ від 14.01.2019р. та визнання недійсним з моменту укладання договір поруки №552/19-ГВ-П від 14.01.2019р. в цілому.

25. Ухвалою господарського суду Харківської області від 12.08.2021р. було призначено у справі №922/1323/21(№922/2243/21) судову технічну експертизу, проведення якої доручено Харківському науково-дослідному експертно-криміналістичного центру МВС України, на вирішення експертів поставлено наступне питання: «Яким способом (рукописним, або за допомогою копіювання чи за допомогою технічних засобів тощо) виконаний підпис від імені ОСОБА_1 в графі «Поручитель» на першому, другому та третьому аркушах, а також в графі «ОСОБА_1» в розділі « 6. Реквізити та підписи сторін» договору поруки №552/19-ГВ-П від 14.01.2019?»

З висновку експерта №СЕ-19/212-21/18770 від 15.09.2021р. (а.с.а.с.7-14 т.2) вбачається, що зображення підпису від імені ОСОБА_1 на договорі поруки №552/19-ГВ-П від 14.09.2019р. нанесено за допомогою рельєфного еластичного кліше штампу (факсиміле). Зауважень на спростування та оспорювання означеного висновку експерту до матеріалів справи не надано.

26. Матеріали справи не містять доказів і Відповідачами на запитання апеляційного суду не було надано відповідні підтвердження про існування попередньої письмової домовленості між сторонами договору поруки №552/19-ГВ-П від 14.01.2019р. про можливість використання при його укладанні зразка підпису (факсиміле) ОСОБА_1 . Так само, суду не було надано відомостей з підтверджуючими доказами щодо фактичних обставин підписання/укладання такого договору за особистою і безпосередньою участю ОСОБА_1 , який заперечує відвідування відповідної банківської установи взагалі.

27. Зважаючи на вказані обставини, спірні правовідносини були розглянуті місцевим судом в контексті приписів Цивільного та Господарського кодексів України, зокрема, щодо чинності правочинів та вимог щодо укладення договорів, а також відповідних норм про забезпечення виконання зобов`язань.

VІ. Оцінка апеляційного суду:

28. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.7 Кодексу України з процедур банкрутства, спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею. Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник, зокрема спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником.

29. За змістом ст.ст.4, 5 Господарського процесуального кодексу України, ст.15 Цивільного кодексу України та ст.20 Господарського кодексу України можливість задоволення позовних вимог вимагає наявності та доведеності наступної сукупності елементів: наявність у Позивача захищуваного суб`єктивного права/охоронюваного законом інтересу, порушення (невизнання або оспорювання) такого права/інтересу з боку визначеного Відповідача та належність (адекватність характеру порушення та відповідність вимогам діючого законодавства) обраного способу судового захисту. Відсутність або недоведеність будь-якого із вказаних елементів, що становлять предмет доказування для Позивача, унеможливлює задоволення позову.

30. Сутність розглядуваного спору полягає у доведенні Позивачем факту недодержання вимог ч.3 ст.203 Цивільного кодексу України при укладенні договору поруки №552/19-ГВ-П від 14.01.2019р., а саме необізнаності останнього щодо укладення означеного договору від його імені, а також підстав для визнання недійсним п.2.2 договору про надання банківської гарантії №552/19-ГВ від 14.01.2019р. на підставі ч.1 ст.203 Цивільного кодексу України, а також підстав для визнання такою, що не підлягає виконанню, гарантію виконання зобов`язань №552/19-ГВ від 14.01.2019р.

31. Беручи до уваги правову природу розглядуваних між сторонами правовідносин, кореспондуючі права та обов`язки їх сторін, оцінка правомірності заявлених вимог має здійснюватися судом з урахуванням відповідних положень Цивільного та Господарського кодексів України щодо чинності правочинів/договорів та відповідних норм щодо забезпечення виконання зобов`язань порукою та гарантією.

Викладене зумовлює погодження із доводами місцевого суду щодо визначення норм матеріального права, у світлі яких має вирішуватися питання відносно розглядуваного спору.

32. Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

За змістом ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину, якими у розумінні ч.2 ст.202 Цивільного кодексу України є спірні договори, є, зокрема, недодержання в момент їх вчинення вимог ч.ч.1-3, 5, 6 ст.203 Цивільного кодексу України. Своєю чергою, недійсним може бути визнано лише вчинений/укладений договір.

33. Приписами ч.2 ст.207 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами (ч.3 ст.207 Цивільного кодексу України).

34. Так, щодо вимог про визнання недійсним з моменту укладення договору поруки №552/19-ГВ-П від 14.01.2019р., суд апеляційної інстанції зазначає наступне:

34.1. Як вбачається із висновку проведеної у справі технічної експертизи №СЕ-19/212-21/18770 від 15.09.2021р. та не оспорюється іншими учасниками справи, спірній договір поруки містить зображення підпису Позивача, виконане за допомогою факсиміле, а не сам його власноручний підпис, що фіксує намір та волевиявлення учасника правочину на його вчинення.

34.2. За змістом ч.3 ст.207 Цивільного кодексу України правомірність використання факсиміле для укладення договору вимагає доведення та встановлення наступної сукупності умов:

· використання факсимільного відтворення підпису самим учасником правочину чи за його згодою, адже у відповідності до ч.3 ст.203 Цивільного кодексу України саме учасником правочину здійснюється відповідне волевиявлення (1);

· допущення використання факсимільного відтворення у випадках, встановлених законодавством або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів (2).

34.3. Відповідачами не надано доказів, а Позивачем заперечується факт використання ним або з його відома відповідного кліше штампу при укладенні спірного договору. Апеляційний суд при цьому зауважує, що в силу ч.2 ст.74 Господарського процесуального кодексу України саме на Відповідачів покладається обов`язок доведення «наявності факту» на спростування його відсутності - твердження Позивача про «не укладення ним спірного договору за допомогою факсиміле».

Апеляційний суд відмічає, що матеріали справи не містять прямих та безпосередніх доказів наявності умови (1), тоді як намагання Відповідача 2 у якості таких доказів використовувати: факт перебування Позивача у складі учасників Відповідача 1 (не є стороною спірного договору поруки), а також дії Позивача в перебігу процедури примусового виконання судового рішення у справі №922/2206/20 (звернення з листом до стягувача та приватного виконавця) є хибними, адже жодна із вказаних обставин не підтверджує і, тим більше, не презюмує безпосереднє використання Позивачем факсиміле при укладенні спірного договору, а узгоджується із приписами діючого законодавства щодо обов`язковості виконання чинних судових рішень - підстав для застосуванні доктрини «заборони суперечливої поведінки» не вбачається.

34.4. Безвідносно до інтерпретації дій визначеного за спірним договором Поручителя після набрання чинності судовим рішенням у справі №922/2206/20, у перебігу провадження якої ОСОБА_1 послідовно обстоював позицію щодо не вчинення ним такого договору, матеріали справи не містять жодних доказів наявності (2) вказаних вище умов легітимності використання факсиміле - відповідної письмової угоди сторін про таке використання, адже прямі норми законодавства (як альтернативного за змістом ч.3 ст.207 Цивільного кодексу України способу допущення можливості використання факсиміле), що регламентує правовідносини поруки, не містять відповідної вказівки.

Колегія апеляційного суду відмічає, що така письмова згода сторін має передувати укладенню відповідного правочину за допомогою факсиміле та бути оформленою власноручно. Тобто, сам спірний правочин з факсимільним відтворенням підпису не є письмовою згодою при використанні факсиміле при його вчиненні.

34.5. Таким чином, враховуючи встановлений факт факсимільного відтворення підпису Позивача на спірному договорі поруки та виходячи із недоведеності Відповідачами означених вище двох умов легітимного використання факсиміле, місцевий суд повинен був встановити факт не вчинення (неукладеності) такого договору поруки Позивачем та відсутності його у якості належної правової підстави для виникнення у поручителя відповідних зобов`язань перед Банком.

Натомість, місцевий суд всупереч означеним фактичним обставинам справи і приписам ст.ст.202, 205, 207, 627 та 638 Цивільного кодексу України в контексті їх застосування при вирішенні питання невідповідності не вчиненого (неукладеного) відповідною стороною договору, п.п.7.2-7.13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020р. у справі №145/2047/16-ц, у мотивувальній частині оскаржуваного рішення вказавши, зокрема «...підпис або факсиміле (факсимільне відтворення підпису) є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, оскільки наявність підпису або факсиміле підтверджує наміри та волевиявлення учасника правочину, а також забезпечує ідентифікацію сторін. (Аналогічна правова позиція викладена в Постанові ВС у справі №910/4050/17 від 19.04.2018р.) Проте, коли відсутній зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, зокрема: порушення норм ч.3 ст.207 ЦК України щодо факсимільного відтворення підпису сторони договору на паперовому носії договору поруки, що не спростовано поданими сторонами доказами, створює підстави щодо невідповідності фактичній внутрішній волі ОСОБА_1 , як учасника правочину, яка направлена на укладення договору поруки», ухилився від встановлення факту неукладеності договору, наголосивши на необхідності подання за наведеними Позивачем підставами іншого позову про визнання такого договору неукладеним.

34.6. Апеляційний суд зазначає, що такий підхід місцевого суду не тільки не відповідає приписам ст.16 Цивільного кодексу України та ст.20 Господарського кодексу України, але й безпосередньо суперечить правовій позиції, наведеній в п.7.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020р. у справі №145/2047/16-ц, на яку він же посилався в оскаржуваному рішенні суду.

Таким чином, не вчинений Позивачем спірний правочин поруки, за висновком судової колегії, не може бути визнано недійсним у світлі приписів ст.215 Цивільного кодексу України, яка може бути застосована лише до вчинених правочинів незалежно від того, що у межах справи №922/2206/20 не було досліджено та надано правової оцінки доводам ОСОБА_1 щодо не вчинення такого договору. Викладене зумовлює відхилення аргументів Скаржника про те, що не застосування під час розгляду справи №922/2206/20 правової позиції, викладеної у п.7.26 згадуваної постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020р. у справі №145/2047/16-ц «перетворює» позовну вимогу про недійсність не вчиненого договору у розглядуваному випадку у належний спосіб захисту. Апеляційний суд вважає, що неналежність такого способу судового захисту не є умовою, що перебуває у залежності від результатів розгляду інших пов`язаних справ.

34.7. Апеляційний суд відхиляє як такі, що не відповідають фактичним обставинам справи посилання Відповідачів на підтвердження/встановлення законності договору поруки судовим актами у справі №922/2206/20 про солідарне стягнення грошових коштів з ОСОБА_1 (Поручителя) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Техностар», адже як зазначалося вище, судами не досліджувалися обставини вчинення/не вчинення ОСОБА_1 відповідного договору поруки - апеляційний суд у постанові від 04.12.2020р. вказав, що відповідні обставини не входять до предмету доказування у справі про солідарне стягнення. Отже, в контексті розглядуваних у цій справі позовних вимог судові акти у справі №922/2206/20 не містять жодних преюдиціальних обставин щодо вчинення Позивачем спірного договору поруки у розумінні ч.4 ст.75 Господарського процесуального кодексу України, а правомірність вимог до Поручителя взагалі є правовою оцінкою, що згідно із ч.7 цієї норми не є обов`язковою для суду під час розгляду іншого спору.

35. Щодо вимог про визнання недійсним з моменту укладання п.2.2 договору про надання банківської гарантії №552/19-ГВ від 14.01.2019р., суд апеляційної інстанції зазначає наступне:

35.1. В оскаржуваному рішенні місцевий суд кваліфікував означену позовну вимогу як похідну від основної позовної вимоги про недійсність договору поруки та відмовив у її задоволені виключно через це, без надання їй самостійної правової оцінки по суті. Судова колегія зазначає, що згадування в означеному пункті договору між Відповідачами забезпечення зобов`язань Принципала порукою Позивача, який не є стороною такого договору, достатньою мірою породжує у нього правовий інтерес як заінтересованої особи (потенційного боржника у світлі положень ст.ст.553, 554 Цивільного кодексу України) у розумінні ч.3 ст.215 Цивільного кодексу України висувати вимоги щодо недійсності відповідного пункту задля встановлення правової визначеності стосовно дійсного кола зобов`язаних осіб за таким договором.

35.2. У світлі правомірно вказаного Скаржником принципу «jura novit curia» («суд знає закони»), згадуваного, зокрема, у п.8.1 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020р. у справі №145/2047/16-ц, сам факт не вчинення ОСОБА_1 договору поруки №552/19-ГВ-П від 14.01.2019р. як належної підстави для відповідного формулювання п.2.2 договору про надання банківської гарантії, який (факт) мав бути встановлений в оскаржуваному рішенні суду, є достатнім для задоволення позовних вимог щодо недійсності згадування такої поруки у п.2.2 договору про надання банківської гарантії.

Дійсно, за відсутністю інших доказів окрім не вчиненого Позивачем договору поруки №552/19-ГВ-П від 14.01.2019р., існування належних правових підстав у розумінні ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України для виникнення правовідносин поруки ОСОБА_1 перед Відповідачем 2 за зобов`язаннями Відповідача 1 із договору про надання банківської гарантії, згадування в п.2.2 такого спірного договору про поруку Позивача є неприпустимим встановленням у договорі обов`язків для особи, що не є його стороною, з точки зору приписів ч.2 ст.14, ст.ст.202, 629 Цивільного кодексу України. Наразі, за змістом ст.639 Цивільного кодексу України договір може створювати лише права для незалученої до його укладення особи, а не обов`язки, що цілком узгоджується із принципами п.п.1, 2 та 6 ч.1 ст.3 Цивільного кодексу України, адже запровадження такого обов`язку для ОСОБА_1 поза його волею утворює підстави для порушення його майнових інтересів.

35.3. Означений висновок суду апеляційної інстанції зумовлює скасування оскаржуваного рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнати недійсним з моменту укладання п.2.2 договору про надання банківської гарантії №552/19-ГВ від 14.01.2019р. в частині фрази «порукою ОСОБА_1 », що зумовлює задоволення означеної частини позовних вимог, адже Позивач не став (не є і не був) зобов`язаною особою (поручителем) внаслідок створення без його участі документу - договору поруки №552/19-ГВ-П від 14.01.2019р. та його належного підписання (висловлення волевиявлення) лише з боку начальника Харківського територіального відділення Публічного акціонерного товариства «Банк інвестицій та заощаджень». Встановлений апеляційним судом фактично односторонній характер створення для Позивача відповідного грошового зобов`язання унеможливлює виникнення та існування відповідного зобов`язання за визначеною його правовою природою, зокрема, як підстави для солідарного обов`язку.

36. Щодо позовних вимог про визнання такою, що не підлягає виконанню, гарантії виконання зобов`язань №552/19-ГВ від 14.01.2019р., судова колегія зазначає:

36.1. Сама по собі наявність такого способу судового захисту та можливість його застосування, обґрунтоване Скаржником посиланням на постанови Верховного Суду від 21.03.2019р. у справі №910/5726/18 та від 04.04.2019р. у справі №910/5723/18, не означає правомірність ініціації відповідних вимог будь-якими особами. Виходячи з положень ст.ст.15, 16 Цивільного кодексу України обов`язковою умовою задоволення будь-якої позовної вимоги (не залежно від обраного способу судового захисту) є приналежність певного суб`єктивного права або інтересу Позивачеві, яке (право або інтерес) були порушені (не визнаються або оспорюються) вказаними у якості Відповідачів особами.

36.2. Виходячи із нормативного регулювання правовідносин із гарантії за ст.200 Господарського кодексу України та ст.560 Цивільного кодексу України, наведених в оскаржуваному рішенні, до кола осіб, для яких настають правові наслідки, достатні для існування захищуваного у судовому порядку суб`єктивного права/інтересу, через факт видачі банківської гарантії, відносяться Гарант (Відповідач 2), Бенефіціар (Третя особа) та Принципал (Відповідач 1).

36.3. Факт видачі банківської гарантії безпосередньо не створює для Позивача, який не відноситься до вказаного кола осіб, жодних правових наслідків - адже його статус як учасника Принципала у світлі корпоративних прав, визначених ст.5 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», ст.ст.116, 140 Цивільного кодексу України та ст.88 Господарського кодексу України не надає йому прав оспорювати виконуваність гарантії (фактично вимагати її припинення як одностороннього правочину) у правовідносинах, учасником яких безпосередньо Позивач не є. Отже, у світлі викладених вище висновків апеляційного суду щодо не вчинення (неукладеності) договору поруки та недійсності п.2.2 договору про надання банківської гарантії №552/19-ГВ від 14.01.2019р. щодо забезпечення виконання зобов`язання Принципала перед Гарантом (оплата послуг Гаранта та регресні вимоги до Принципала згідно зі ст.ст.567, 569 Цивільного кодексу України) апеляційний суд не вбачає жодної підстави стверджувати про наявність у Позивача захищуваного суб`єктивного права/інтересу для висування такої позовної вимоги, адже відсутність такого права/інтересу об`єктивно унеможливлює їх порушення.

36.4. Більш того, апеляційний суд звертає увагу і на безпідставність визначення у якості належних Відповідачів за такою вимогою Принципала і Гаранта, адже за змістом визначення банківської гарантії, наведеного у ст.560 Цивільного кодексу України, право вимагати виконання гарантій належить саме Бенефіціару .

Своєю чергою, місцевий суд замість встановлення та оцінки наявності у Позивача порушеного суб`єктивного права/інтересу та належності визначених ним Відповідачів за позовною вимогою про визнання такою, що не підлягає виконанню, гарантію виконання зобов`язань №552/19-ГВ від 14.01.2019р., як належних і самодостатніх підстав для відмови у задоволенні відповідних позовних вимог, безпідставно минаючи встановлення відповідних обов`язкових складових предмету доказування, вдався до оцінки існування обов`язку Гаранта сплатити за гарантією. Наразі, така послідовність і підхід до предмету доказування є притаманною і адекватною у справах за позовом про стягнення коштів за гарантією, які в межах розглядуваної справи не заявлялись.

36.5. Апеляційний суд наголошує, що безвідносно до результатів вирішення позовних вимог щодо банківської гарантії та дійсності п.2.2 договору про надання банківської гарантії №552/19-ГВ від 14.01.2019р., розгляд цієї справи щодо недійсності (вчинення/існування) договору поруки №552/19-ГВ-П від 14.01.2019р., з урахуванням суб`єктивного складу (Позивач є фізичною особою, а спір не є корпоративним) є правомірним в межах господарського провадження у світлі п.1 ч.1 ст.20 Господарського процесуального кодексу України.

37. Таким чином, з огляду на наведені в п.п.34-36 цієї постанови міркування, судова колегія керуючись п.п.1, 3, 4 ч.1 ст.277 Господарського процесуального кодексу України дійшла висновку про скасування оскаржуваного рішення Господарського суду Харківської області від 24.11.2021р. у справі №922/1323/21 (922/2243/21) в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним з моменту укладання п.2.2 договору про надання банківської гарантії №552/19-ГВ від 14.01.2019р. в частині фрази «порукою ОСОБА_1 », з прийняттям в цій частині нового судового рішення про задоволення означеної частини позовних вимог (тобто лише відповідна фраза не є легітимно включеною до тексту відповідного пункту цього договору), тоді як в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання такою, що не підлягає виконанню, гарантію виконання зобов`язань №552/19-ГВ від 14.01.2019р. та про визнання недійсним з моменту укладання договору поруки №552/19-ГВ-П від 14.01.2019р. - рішення Господарського суду Харківської області змінити, виклавши підстави відмови у задоволенні таких позовних вимог в редакції цієї постанови, без зміни резолютивної частини рішення щодо цих позовних вимог, враховуючи не з`ясування місцевим судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, встановленим обставинам справи та неправильне застосування місцевим судом норм матеріального права.

38. Відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України такий результат апеляційного перегляду має наслідком віднесення на рахунок Відповідачів витрат зі сплати судового збору як за подання позовної заяви так і за подання апеляційної скарги пропорційно розміру задоволених вимог (порівну між собою) - в частині вимоги про визнання недійсним з моменту укладання п.2.2 договору про надання банківської гарантії №552/19-ГВ від 14.01.2019р.

Своєю чергою, оскільки спір у цілому виник внаслідок неправомірних дій Відповідачів, які згідно їх процесуальної позиції у перебігу провадження у справі заперечували порушення суб`єктивних прав та майнових інтересів Позивача через безпідставне використання від його імені зразку підпису, суд апеляційної інстанції, керуючись ч.9 ст.129 Господарського процесуального кодексу України, покладає на останніх також витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги щодо вимоги про визнання недійсним з моменту укладання договору поруки №552/19-ГВ-П від 14.01.2019р. (порівну), тоді як судовий збір за позовної вимогою про визнання такою, що не підлягає виконанню, гарантію виконання зобов`язань №552/19-ГВ від 14.01.2019р. покладається на Позивача.

На підставі викладене, керуючись ст.ст.74, 76, 78, 129, 269, 270, 273, 275-277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , смт. Бабаї Харківської області на рішенням Господарського суду Харківської області від 24.11.2021р. (повний текст підписано 06.12.2021р.) у справі №922/1323/21 (922/2243/21) задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду Харківської області від 24.11.2021р. (повний текст підписано 06.12.2021р.) у справі №922/1323/21 (922/2243/21) скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , смт. Бабаї Харківської області до Товариства з обмеженою відповідальністю «Техностар», м. Харків та Акціонерного товариства «Банк інвестицій та заощаджень», м. Київ про визнати недійсним з моменту укладання п.2.2 договору про надання банківської гарантії №552/19-ГВ від 14.01.2019р. в частині фрази «порукою ОСОБА_1 », у зв`язку з чим резолютивну частину рішення суду викласти в наступній редакції:

« 1. Позовні вимоги ОСОБА_1 , смт. Бабаї Харківської області до Товариства з обмеженою відповідальністю «Техностар», м. Харків та Акціонерного товариства «Банк інвестицій та заощаджень», м. Київ про визнати недійсним з моменту укладання п.2.2 договору про надання банківської гарантії №552/19-ГВ від 14.01.2019р., укладеного між Публічним акціонерним товариством «Банк інвестицій та заощаджень» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Техностар», в частині фрази «порукою ОСОБА_1 » - задовольнити.

2. Визнати недійсним з моменту укладання п.2.2 договору про надання банківської гарантії №552/19-ГВ від 14.01.2019р., укладеного між Публічним акціонерним товариством «Банк інвестицій та заощаджень» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Техностар», в частині фрази «порукою ОСОБА_1 ».

3. У задоволені решти позовних вимог відмовити.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Техностар» (61017, м.Харків, вул. Велика Панасівська, буд. 168, ідентифікаційний код 30884393) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) судовий збір за подання позовної заяви в сумі 2270,00грн.

5. Стягнути з Акціонерного товариства «Банк інвестицій та заощаджень» (04119, м.Київ, вул. Юрія Іллєнка, буд. 83-Д, ідентифікаційний код 33695095) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) судовий збір за подання позовної заяви в сумі 2270,00грн.».

3. Рішення Господарського суду Харківської області від 24.11.2021р. (повний текст підписано 06.12.2021р.) у справі №922/1323/21 (922/2243/21) в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання такою, що не підлягає виконанню, гарантію виконання зобов`язань №552/19-ГВ від 14.01.2019р., видану Публічним акціонерним товариством «Банк інвестицій та заощаджень», та про визнання недійсним з моменту укладання договору поруки №552/19-ГВ-П від 14.01.2019р., укладеного між Публічним акціонерним товариством «Банк інвестицій та заощаджень» і ОСОБА_1 , в цілому - змінити, виклавши підстави відмови у задоволенні таких позовних вимог в редакції цієї постанови, без зміни резолютивної частини рішення щодо цих позовних вимог.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Техностар» (61017, м.Харків, вул. Велика Панасівська, буд. 168, ідентифікаційний код 30884393) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 3405,00грн.

5. Стягнути з Акціонерного товариства «Банк інвестицій та заощаджень» (04119, м.Київ, вул.Юрія Іллєнка, буд. 83-Д, ідентифікаційний код 33695095) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 3405,00грн.

6. Судовий збір в сумі 3405,00грн., понесений ОСОБА_1 , смт. Бабаї Харківської області у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, віднести на рахунок останнього.

7. Постанова набирає сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту, з урахуванням порядку подання касаційної скарги, передбаченого п.17.5. Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України.

У судовому засіданні 21.02.2022р. проголошено вступну та резолютивну частину постанови. Повний текст постанови було складено 24.02.2022р., але через обставини запровадження воєнного стану та фізичної небезпеки для звичайного функціонування Східного апеляційного господарського суду підписано 06.06.2022р.

Головуючий, суддя-доповідач Д.О. Попков

Суддя О.В. Стойка

Суддя О.О. Радіонова