РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

30.05.2022Справа № 910/20100/21
Господарський суд міста Києва у складі судді Грєхової О.А., за участю секретаря судового засідання Коверги П.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Легалліс Україна"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агроінвест Консалтинг"

про стягнення заборгованості в розмірі 1 354 531,12 грн.

Представники сторін:

від позивача: не з`явився;

від відповідача: не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Легалліс Україна» звернулось до Господарського суду міста Києва із позовними вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агроінвест Консалтинг» про стягнення заборгованості в розмірі 1 354 531,12 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов`язань за Договором безвідсоткової строкової позики № 01/0819 від 30.08.2019, в частині повернення суми позики.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.12.2021 судом залишено позовну заяву без руху, встановлено строк для усунення недоліків позовної заяви - протягом п`яти днів з дня вручення ухвали суду та спосіб їх усунення.

17.12.2021 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва надійшла заява позивача про усунення недоліків.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.12.2021 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче судове засідання призначено на 31.01.2022.

18.01.2022 представником відповідача подано відзив на позовну заяву.

У судове засідання 31.01.2022 представник позивача з`явився, представник відповідача не з`явився.

За результатами судового засідання судом постановлено ухвалу про відкладення підготовчого судового засідання до 21.02.2022, яку занесено до протоколу судового засідання.

07.02.2022 представником позивача подано відповідь на відзив.

У судове засідання 21.02.2022 представник позивача з`явився, представник відповідача не з`явився.

Враховуючи, що судом під час підготовчого провадження, та зокрема, у підготовчому засіданні було вчинено всі дії, які необхідно вчинити до закінчення підготовчого провадження та початку судового розгляду справи по суті, та відсутності будь-яких посилань на можливість надання нових доказів, в зв`язку з чим відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 185 ГПК України судом постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.05.2022 розгляд справи по суті призначено на 30.05.2022.

30.05.2022 представником позивача подано клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача.

У судове засідання 30.05.2022 представники сторін не з`явились.

Згідно з ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Зважаючи на те, що неявка представників сторін не перешкоджає всебічному, повному та об`єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

На виконання вимог ст. 223 Господарського процесуального кодексу України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 219 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

У судовому засіданні 30.05.2022 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

30 серпня 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Легалліс Україна» (далі - позивач, позикодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агроінвест Консалтинг» (далі - відповідач, позичальник) укладено Договір безвідсоткової строкової позики (далі - Договір), за умовами якого позикодавець зобов`язується надати позичальнику у власність грошову позику, а останній зобов`язується повернути таку ж суму грошей у визначений цим Договором строк.

Сума позики за даним Договором становить 1 000 000,00 грн. (п. 2.1 Договору).

Відповідно до п. 3.1 Договору позика надається строком на один місяць. Позичальник зобов`язаний повернути суму позики, вказану у п. 2.1 цього Договору не пізніше 30.09.2019.

Згідно з п. 3.2 Договору строк, вказаний у п. 3.1 цього Договору може бути продовжений за згодою позикодавця, на підставі додаткової угоди до цього Договору.

По закінченні строку, вказаного в п. 3.1 цього Договору, позичальник зобов`язується протягом однієї доби повернути суму позики, за різницею сум, повернутих згідно п. 3.3, якщо такі мали місце (п. 3.4 Договору).

Пунктом 3.6 Договору узгоджено, що за користування позикою позичальник не сплачує позикодавцю відсотки.

Даний Договір набуває чинності з моменту внесення коштів на банківський рахунок позичальника, що підтверджується банківською випискою (п. 4.1 Договору).

30 вересня 2019 року сторонами укладено Додаткову угоду № 1 до Договору, за умовами якої сторони дійшли згоди викласти п. 3.1 Договору в наступній редакції: позичальник зобов`язується повернути суму позики, вказану у п. 2.1 цього Договору не пізніше 30.10.2019.

28 травня 2020 року сторонами укладено Додаткову угоду № 2 до Договору за умовами якої, сторони дійшли згоди викласти пункти 3.1, 5.2, 5.3 Договору в новій редакції.

Відповідно до п. 3.1 Договору, в редакції Додаткової угоди № 2 від 28.05.2020, позичальник дає гарантію і зобов`язується повернути суму позики, вказану у п. 2.1 розділу 2 Договору наступним чином: до 12.06.2020 - 200 000,00 грн.; до 30.06.2020 - 200 000,00 грн. та до 15.07.2020 - 600 000,00 грн.

У відповідності до п. 5.2 Договору в редакції Додаткової угоди № 2 від 28.05.2020, штрафна санкція за завдані збитки, в тому числі за втрачену вигоду і податкові наслідки складається в розмірі разового штрафу у розмірі 100% від суми фінансової позики плюс пеня за кожний день прострочення у розмірі подвійної облікової ставки НБУ. Крім штрафних санкцій позичальник за прострочку виконання грошового зобов`язання, компенсує позикодавцю інфляційні витрати, відповідно до встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Згідно з п. 5.3 Договору в редакції Додаткової угоди № 2 від 28.05.2020, у разі невиконання позичальником гарантійних зобов`язань щодо повернення суми позики в строки, вказані в п. 3.1 Договору: до 12.06.2020 - 200 000,00 грн.; до 30.06.2020 - 200 000,00 грн.; до 15.07.2020 - 600 000,00 грн. та порушення ним термінів повернення позики більше ніж на 5 банківських днів, позикодавець вправі ініціювати розірвання даного Договору і вимагати повернення боргу у судовому порядку згідно з положеннями чинного процесуального законодавства України.

Як зазначає позивач, на виконання умов Договору, ТОВ «Легалліс Україна» перерахувало ТОВ «Агроінвест консалтинг» 1 000 000,00 грн., на підтвердження чого, позивачем надано платіжне доручення № 207 від 30.08.2019 на суму 1 000 000,00 грн., однак, відповідач порушив порядок повернення позики, в зв`язку з чим, за відповідачем обліковується заборгованість по поверненню позики у розмірі 1 000 000,00 грн.

Крім того, позивачем нараховано та заявлено до стягнення пеню у розмірі 189 516,28 грн., інфляційні втрати в розмірі 123 745,36 грн. та 3% річних в розмірі 41 269,48 грн.

Відповідач в свою чергу, заперечуючи проти позову, у відзиві на позовну заяву зазначає, що надане позивачем платіжне доручення не містить обов`язкових реквізитів, чим суперечить вимогам чинного законодавства України, а отже не може підтверджувати факт надання позивачем відповідачу позики.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст. 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов`язковим для виконання сторонами.

Зобов`язання в силу вимог ст. 525, 526 Цивільного кодексу України має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог даного Кодексу і інших актів законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічна за змістом норма міститься у п. 1 ст. 193 Господарського кодексу України.

За своєю правовою природою укладений між сторонами Договір є договором позики.

Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Як встановлено судом, позикодавцем було надано позичальнику позику у сумі 1 000 000,00 грн., що підтверджується наявним в матеріалах справи платіжним дорученням № 207 від 30.08.2019 на суму 1 000 000,00 грн.

Відповідач в свою чергу, заперечуючи проти позову, у відзиві на позовну заяву зазначає, що надане позивачем платіжне доручення не містить обов`язкових реквізитів, чим суперечить вимогам чинного законодавства України, а отже не може підтверджувати факт надання позивачем відповідачу позики.

Закон України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» визначає загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків (далі - платіжні системи) в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, встановлює відповідальність суб`єктів переказу, а також визначає загальний порядок здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами.

Відповідно до п. 1.30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжне доручення - розрахунковий документ, який містить доручення платника банку, здійснити переказ визначеної в ньому суми коштів зі свого рахунка на рахунок отримувача.

Згідно з п. 17.1 та п. 17.2 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» форми розрахункових документів, документів на переказ готівки для банків, а також міжбанківських розрахункових документів установлюються нормативно-правовими актами Національного банку України. Форми документів на переказ, що використовуються в платіжних системах для ініціювання переказу, установлюються правилами платіжних систем. Обов`язкові реквізити електронних та паперових документів на переказ, особливості їх оформлення, оброблення та захисту встановлюються нормативно-правовими актами Національного банку України.

Документ на переказ може бути паперовим або електронним. Вимоги до засобів формування і обробки документів на переказ визначаються Національним банком України.

Документи за операціями із застосуванням електронних платіжних засобів та інших документів, що використовуються в платіжних системах для ініціювання переказу, можуть бути паперовими та електронними. Вимоги до засобів формування документів за операціями із застосуванням електронних платіжних засобів визначаються платіжною системою з урахуванням вимог, встановлених Національним банком України.

Пунктом 18.1 означеного Закону визначено, що електронний документ на переказ має однакову юридичну силу з паперовим документом. Електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа на переказ.

Відповідно до п. 3.1 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті платіжне доручення оформляється платником за формою, наведеною в додатку 2 до цієї Інструкції, згідно з вимогами щодо заповнення реквізитів розрахункових документів, що викладені в додатку 7 до цієї Інструкції, та подається до банку, що обслуговує його, у кількості примірників, потрібних для всіх учасників безготівкових розрахунків.

Банк у договорі з платником - фізичною особою має право передбачати можливість подання цим платником платіжного доручення в довільній формі, яке має містити такі обов`язкові реквізити: назву документа; дату складання і номер; прізвище, ім`я, по батькові (за наявності), код платника та номер його рахунку; найменування та код банку платника; найменування/прізвище, ім`я, по батькові (за наявності), код отримувача та номер його рахунку; найменування та код банку отримувача; суму цифрами та словами; призначення платежу; підпис платника.

Додатком № 7 до означеної Інструкції унормовано, що у полі № 51 у реквізитах «Дата виконання» зазначаються число, місяць та рік списання коштів з рахунку платника цифрами у форматі ДД/ММ/РРРР або число зазначається цифрами ДД, місяць - словами, рік - цифрами РРРР, які засвідчуються підписом відповідального виконавця та відбитком штампа банку.

Судом встановлено, що вказане платіжне доручення містить всі необхідні реквізити електронного розрахункового документа: дату і номер; назву, код платника та номер його рахунку; код банку платника; назву, код одержувача та номер його рахунку; код банку одержувача; суми цифрами; призначення платежу, що відповідає вимогам чинного законодавства.

Також, означене платіжне доручення містить час, дату, місяць та рік списання коштів з рахунку платника, які засвідчені підписом відповідального виконавця та відбитком штампа банку.

Крім того, після перерахування позивачем відповідачу коштів у розмірі 1 000 000,00 грн., сторонами укладено Додаткові угоди № 1 та № 2 до Договору, а отже суд вважає, що встановлені обставини приводять до переконливого висновку про необхідність застосування при розгляді даної справи доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).

Доктрина venire contra factum proprium базується на принципі добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

З огляду на вищевикладене, суд відхиляє як безпідставні посилання відповідача на відсутність факту надання позивачем відповідачу позики.

Статтею 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до п. 3.1 Договору, в редакції Додаткової угоди № 2 від 28.05.2020, позичальник дає гарантію і зобов`язується повернути суму позики, вказану у п. 2.1 розділу 2 Договору наступним чином: до 12.06.2020 - 200 000,00 грн.; до 30.06.2020 - 200 000,00 грн. та до 15.07.2020 - 600 000,00 грн.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Таким чином, відповідач зобов`язаний був повернути позику у строк до 12.06.2020 - у розмірі 200 000,00 грн.; до 30.06.2020 у розмірі 200 000,00 грн. та до 15.07.2020 у розмірі 600 000,00 грн.

Доказів на підтвердження повернення позики у розмірі та у строки встановлені Договором у повному обсязі, втому числі станом на час розгляду справи, відповідачем до суду не надано.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частинами 1 і 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що:

- суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться;

- кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

З урахуванням вищевикладеного, враховуючи, що факт надання позивачем відповідачу позики та факт порушення відповідачем своїх договірних зобов`язань в частині своєчасного та повного повернення позики, підтверджений матеріалами справи і не спростований відповідачем, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення суми наданої позики в розмірі 1 000 000,00 грн.

Крім того, позивачем нараховано та заявлено до стягнення пеню у розмірі 189 516,28 грн., інфляційні втрати в розмірі 123 745,36 грн. та 3% річних в розмірі 41 269,48 грн.

У разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, не виконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

За змістом статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За приписами частин 1, 2 статті 551 Цивільного кодексу України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Частинами 4, 6 статті 231 Господарського кодексу України унормовано, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

У відповідності до п. 5.2 Договору в редакції Додаткової угоди № 2 від 28.05.2020, штрафна санкція за завдані збитки, в тому числі за втрачену вигоду і податкові наслідки складається в розмірі разового штрафу у розмірі 100% від суми фінансової позики плюс пеня за кожний день прострочення у розмірі подвійної облікової ставки НБУ. Крім штрафних санкцій позичальник за прострочку виконання грошового зобов`язання, компенсує позикодавцю інфляційні витрати, відповідно до встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

У відповідності до положень статей 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з частинами 1, 4, 7 статті 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до ч. 1 ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.

Враховуючи вищенаведені положення законодавства, господарське правопорушення може полягати як у порушенні нормативно встановлених правил здійснення господарської діяльності, так і у порушенні договірних зобов`язань. Господарсько-правова відповідальність за порушення договірних зобов`язань також поділяється на встановлену законом і договірну. Необхідною умовою застосування такої відповідальності є визначення у законі чи у договорі управненої та зобов`язаної сторони, виду правопорушення, за вчинення якого застосовується відповідальність, штрафні санкції і конкретний їх розмір.

Тлумачення умов укладеного сторонами Договору щодо підстав застосування відповідальності за порушення відповідачем грошового зобов`язання має здійснюватися у системному взаємозв`язку з положеннями чинного законодавства, які регулюють загальні засади та умови настання такої відповідальності у господарських правовідносинах.

Суд звертає увагу, що пунктом 5.2 Договору встановлено відповідальність відповідача за завдані збитки, в тому числі за втрачену вигоду і податкові наслідки в розмірі разового штрафу 100 % від суми фінансової позики та пеню за кожний день прострочення у розмірі подвійної ставки НБУ.

Згідно з ч. 1 ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України, зокрема, є втрати, які особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Збитки - це витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Частиною першою статті 225 Господарського кодексу України передбачено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

При визначенні розміру збитків, заподіяних порушенням господарських договорів, береться до уваги вид (склад) збитків та наслідки порушення договірних зобов`язань для підприємства, тоді як відповідачу потрібно довести відсутність його вини у спричиненні збитків позивачу.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження завдання позивачу збитків, унаслідок неналежного виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за Договором, з чим положення пункту 5.2 Договору пов`язує право позивача застосувати до відповідача передбачені Договором штрафні санкції.

У поданій до суду позовній заяві позивач взагалі не посилається на завдання йому збитків унаслідок порушення відповідачем строку повернення суми позики за Договором.

З огляду на викладене, оскільки умовами Договору не передбачено застосування до відповідача штрафних санкцій саме за порушення виконання відповідачем грошового зобов`язання, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для застосування договірної неустойки, у зв`язку з чим вимоги позивача про стягнення з відповідача 189 516,28 грн. пені не підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Перевіривши розрахунок 3% річних та інфляційних втрат за заявлений позивачем період, суд встановив, що стягненню з відповідача підлягають інфляційні втрати в розмірі 123 745,36 грн. та 3% річних в розмірі 41 269,48 грн.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідач під час розгляду справи не надав суду жодних доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про відсутність у нього обов`язку сплатити заявлену до стягнення заборгованість.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з покладенням судового збору в цій частині на відповідача в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Агроінвест Консалтинг» (01015, м. Київ, вул. Старонаводницька, буд. 13, кв. 112; ідентифікаційний код: 36086428) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Легалліс Україна» (03040, м. Київ, вул. Васильківська, буд. 6, кв. 41; ідентифікаційний код: 41695021) заборгованість в розмірі 1 000 000 (один мільйон) грн. 00 коп., інфляційні втрати в розмірі 123 745 (сто двадцять три тисячі сімсот сорок п`ять) грн. 36 коп., 3% річних в розмірі 41 269 (сорок одна тисяча двісті шістдесят дев`ять) грн. 48 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 17 475 (сімнадцять тисяч чотириста сімдесят п`ять) грн. 23 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після набрання рішенням Господарського суду міста Києва законної сили видати відповідний наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 06.06.2022

Суддя О.А. Грєхова