ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" травня 2022 р. Справа№ 910/10569/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Куксова В.В.

Шаптали Є.Ю.

за участю секретаря судового засідання: Гончаренка О.С.

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 24.05.2022 року у справі №910/10569/21 (в матеріалах справи).

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрпрофмед»

на рішення Господарського суду міста Києва від 11.10.2021, повний текст якого складено 20.10.2021

у справі №910/10569/21 (суддя Сташків Р.Б.)

за позовом Державного підприємства «Укрмедпроектбуд»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрпрофмед»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Міністерство охорони здоров`я України

про визнання недійсним договору.

В С Т А Н О В И В :

У липні 2021 року Державне підприємство «Укрмедпроектбуд» (далі-позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрпрофмед" (далі - відповідач) про визнання недійсним Договору поворотної безвідсоткової фінансової допомоги №29/12-15 від 29.12.2015.

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що спірний Договір поворотної безвідсоткової фінансової допомоги №29/12-15 від 29.12.2015 укладено із порушенням норм ч.4 ст.67 Господарського кодексу України та п.2 Порядку затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №809 від 15.06.2011, тому на підставі ст. ст. 215, 203 Цивільного кодексу України оскаржуваний договір має бути визнаний судом недійсним.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.10.2021 у справі №910/10569/21 позов задоволено повністю.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив із того, що позивачем доведено обґрунтованість підстав на які він посилається заявляючи свої позовні вимоги.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, відповідач звернувся до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 11.10.2021 у справі №910/10569/21 та прийняти нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, а також визнати поданий позивачем позов зловживанням процесуальними правами. Крім того, скаржником в апеляційній скарзі заявлено клопотання про поновлення процесуального строку на апеляційне оскарження судового рішення.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник посилається на те, що оскаржуване судове рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з неповним з`ясуванням та за недоведеності обставин, що мають значення для справи, а також з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права. Також скаржник посилається на наступне:

- відповідач не був належним чином повідомлений про дату, час і місце засідання суду у цій справі;

- на момент прийняття оскаржуваного судового рішення вже існували як ухвали суду про закриття провадження, так і рішення суду між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, що набрали законної сили;

- в матеріалах справи відсутні будь-які документи від Міністерства фінансів України, що підтверджували б факт незвернення позивача до останнього за погодженням залучення позики;

- позов позивача є вже четвертим позовом до відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав, що є зловживанням процесуальними правами (справи №№910/10569/21, 910/13201/16, 910/6271/17, 910/3071/18);

- позивачем було здійснено наступне схвалення оспорюваного правочину;

- позов пред`явлений зі спливом строку позовної давності.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.11.2021, вказану вище апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: Яковлєв М.Л. - головуючий суддя; судді: Куксов В.В., Шаптала Є.Ю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.11.2021 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/10569/21, а також відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, до надходження матеріалів справи №910/10569/21.

13.12.2021 через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду від Господарського суду міста Києва надійшли матеріали даної справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.12.2021 задоволено клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрпрофмед» про поновлення пропущеного процесуального строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 11.10.2021 у справі №910/10569/21; поновлено Товариству з обмеженою відповідальністю «Укрпрофмед» пропущений процесуальний строк на подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 11.10.2021 у справі №910/10569/21; зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 11.10.2021 у справі №910/10569/21 до перегляду його в апеляційному порядку; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрпрофмед» на рішення Господарського суду міста Києва від 11.10.2021 у справі №910/10569/21; розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрпрофмед» на рішення Господарського суду міста Києва від 11.10.2021 у справі №910/10569/21 призначено на 01.02.2022 на 10:00 год.

25.01.2022 через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, як таке, що прийнято у повній відповідності до вимог законодавства України.

Судове засідання 01.02.2022 не відбулося у зв`язку із перебуванням судді Шаптали Є.Ю. на лікарняному.

02.02.2022 через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду від третьої особи надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, як таке, що прийнято у повній відповідності до вимог законодавства України.

У зв`язку з виходом судді Шаптали Є.Ю. з лікарняного, а також з метою здійснення подальшого розгляду апеляційної скарги у визначеному раніше складом суду, ухвалою суду від 07.02.2022 розгляд останньої призначено до розгляду на 15.03.2022.

14.03.2022 на електрону адресу Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

15.03.2022 розгляд вказаної апеляційної скарги не відбувся у зв`язку із запровадженням воєнного стану на території України.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.04.2022 у справі №910/10569/21 розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрпрофмед» на рішення Господарського суду міста Києва від 11.10.2021 призначити на 24.05.2022 о 10:45 год.

17.05.2022 через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду від представника позивача надійшло клопотання, в якому він просить надати йому можливість приймати участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням програмного забезпечення "EasyCon".

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.05.2022 у справі №10569/21 клопотання представника позивача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції задоволено.

24.05.2022 в судовому засіданні представник відповідача підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити, а оскаржуване судове рішення скасувати.

В свою чергу, представники позивача та третьої особи заперечили проти вимог апеляційної скарги та підтримали доводи, викладенні у відзивах на апеляційну скаргу.

Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзивів, заслухавши представників учасників справи, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення суду першої інстанції, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване судове рішення не підлягає скасуванню чи зміні, з наступних підстав.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 29.12.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Укрпрофмед" (надавач) та Державним підприємством "Укрмедпроектбуд" (отримувач) був укладений Договір поворотної безвідсоткової фінансової допомоги №29/12-15 (далі - Договір), відповідно до умов якого надавач в порядку та на умовах, визначених цим договором, надає отримувачу поворотну безвідсоткову фінансову допомогу, а останній зобов`язується прийняти поворотну фінансову допомогу у встановлені договором строки.

У відповідності до п.2.1 Договору поворотною фінансовою допомогою за цим договором є сума коштів у розмірі 62 000 000,00 грн.

Поворотна фінансова допомога надається надавачем отримувачу в безготівковому порядку шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок отримувача впродовж п`яти банківських днів з моменту підписання цього договору. Фінансова допомога надається на безоплатній основі (п.п.3.1, 3.2 Договору).

Пунктами 4.1, 4.2 Договору сторони передбачили термін, на який надавач надає поворотну фінансову допомогу отримувачу, до 31.12.2017. Строк користування поворотною фінансовою допомогою може бути продовжений за згодою сторін, що оформлюється письмовими додатковими угодами до цього Договору.

У пунктах 5.1, 5.2 Договору сторони передбачили, що отримувач повертає надавачу поворотну фінансову допомогу у термін, передбачений у пункті 4.1 Договору. Поворотна фінансова допомога повертається в безготівковому порядку на підставі платіжного доручення шляхом перерахування отримувачем грошових коштів на банківський рахунок надавача.

Згідно з п.5.4 Договору поворотна фінансова допомога вважається повернутою отримувачем надавачу в день зарахування грошових коштів на банківський рахунок надавача.

Відповідно до п.12.4 Договору термін дії договору починається з дня його підписання сторонами і закінчується після повного виконання отримувачем зобов`язань перед надавачем щодо повернення фінансової допомоги.

14.01.2016 між сторонами було укладено Додаткову угоду №1 до Договору, відповідно до якої сторони дійшли згоди внести зміни до пунктів 4.1 та 4.2 розділу 4 Договору, виклавши їх в наступній редакції: "4.1. Термін, на який надавач надає поворотну фінансову допомогу отримувачу, встановлюється до 31.12.2017 року. Надавач має право в односторонньому порядку вимагати від отримувача дострокового повернення поворотної фінансової допомоги, за умови надання надавачу відповідної письмової вимоги не менше як за 5 (п`ять) календарних днів до дати такого дострокового повернення поворотної фінансової допомоги. В разі отримання вимоги про дострокове повернення поворотної фінансової допомоги, отримувач зобов`язаний повернути надавачу вказаний у вимозі обсяг поворотної фінансової допомоги протягом 5 (п`яти) календарних днів з дати отримання відповідної вимоги."; « 4.2 Строк користування поворотною фінансовою допомогою може бути продовжений або зменшений за згодою сторін, що оформлюється письмовими додатковими угодами до цього договору. Строк користування поворотною фінансовою допомогою може бути достроково зменшений, в разі отримання від надавача письмової вимоги про дострокове повернення поворотної фінансової допомоги, в порядку визначеному п. 4.1 Договору.».

Крім того, Додатковою угодою №1 від 14.01.2016 до Договору сторони доповнили договір пунктом 5.5, відповідно до якого отримувач на першу вимогу надавача зобов`язувався протягом 5 (п`яти) календарних днів повернути всю суму коштів, визначену пунктом 2.1 Договору.

Проаналізувавши зміст укладеного між сторонами Договору, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що за своєю правовою природою він є договором позики.

Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Позивач у позові зазначає, що оспорюваний Договір було укладено із порушенням норм ч.4 ст.67 Господарського кодексу України та п.2 Порядку затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №809 від 15.06.2011, оскільки позивач не звертався за погодження щодо укладення Договору до Міністерства фінансів України, що є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України.

Так, згідно з ч.4 ст.67 Господарського кодексу України державні підприємства, у тому числі господарські товариства (крім банків), у статутному капіталі яких державі належить 50 та більше відсотків акцій (часток, паїв), здійснюють залучення внутрішніх довгострокових (більше одного року) та зовнішніх кредитів (позик), надають гарантії або є поручителями за такими зобов`язаннями за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну фінансову політику, здійснюють залучення внутрішніх короткострокових (до одного року) кредитів (позик), надають гарантії або є поручителями за такими зобов`язаннями - за погодженням з органом виконавчої влади, який здійснює функції управління державною власністю. Порядок таких погоджень встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 15.06.2011 №809 затверджено Порядок погодження залучення державними підприємствами, у тому числі господарськими товариствами (крім банків), у статутному капіталі яких 50 та більше відсотків акцій (часток, паїв) належать державі, кредитів (позик), надання гарантій або поруки за такими зобов`язаннями (далі-Порядок).

Відповідно до пункту 2 Порядку в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного договору, залучення підприємством кредиту (позики), надання гарантій або поруки за таким зобов`язанням погоджується: Мінфіном - щодо внутрішніх довгострокових (більше одного року) та зовнішніх кредитів (позик); органом виконавчої влади, який здійснює функції управління державною власністю (далі - уповноважений орган), - щодо внутрішніх короткострокових (до одного року) кредитів (позик).

За змістом пункту 3 Порядку для погодження залучення підприємством кредиту (позики), підприємство подає Мінфіну або уповноваженому органу заяву, до якої додаються: у разі погодження залучення кредиту (позики), зокрема, проект кредитного договору (договору позики, проспекту емісії або рішення про закрите (приватне) розміщення облігацій підприємства, а в разі надання повноважень щодо залучення кредиту (позики) - також проект відповідного договору), який зокрема: повинен передбачати напрями використання залучених коштів, що відповідають визначеній установчими документами меті діяльності підприємства, плату за користування кредитом (позикою), яка відповідає тій, що склалася на ринку фінансових послуг на момент подання заяви, а також право підприємства на дострокове виконання зобов`язань за кредитом (позикою); не може передбачати дострокове виконання зобов`язань за кредитом (позикою) з ініціативи кредитора із необґрунтованими фінансовими втратами (за винятком здійснення запозичення у формі випуску облігацій підприємства), неконкурентний спосіб переходу права власності на майно підприємства, а також не повинен містити положень щодо обов`язкового дострокового виконання зобов`язань на вимогу кредитора (інвестора) у разі зниження кредитного рейтингу України та/або підприємства; довідки про відсутність (наявність) заборгованості із сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), видані відповідними органами державної податкової служби, Пенсійного фонду України та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування; результати аналізу фінансово-господарської діяльності за попередній рік, а також показники господарської діяльності та розвитку підприємства в поточному і плановому роках, підготовлені відповідно до методики аналізу фінансово-господарської діяльності підприємств державного сектору економіки, затвердженої Мінфіном.

У пункті 4 Порядку визначено, що Мінфін або уповноважений орган протягом 30 робочих днів після надходження заяви приймає рішення щодо погодження залучення кредиту (позики), забезпечення підприємством виконання зобов`язань за кредитом (позикою) порукою або гарантією чи відмови у погодженні, про що письмово повідомляє підприємству.

Відповідно до п.7 Порядку зміни до кредитного договору (договору позики), договору поруки або договору про надання гарантії, а також до умов розміщення облігацій підприємства щодо мети, обсягу і строку залучення кредиту (позики), виду забезпечення виконання зобов`язань, плати за користування кредитом (позикою), обов`язків, прав та відповідальності сторін, а також реструктуризації боргових зобов`язань за кредитами (позиками) підлягають погодженню з Мінфіном або уповноваженим органом відповідно до цього Порядку шляхом подання техніко-економічного обґрунтування необхідності внесення таких змін.

З огляду на те, що оспорюваний Договір за своєю правовою природою є договором позики, він підлягає правовому регулюванню нормами, що регулюють порядок укладення, виконання та розірвання договорів позики, і, з огляду на суб`єктний склад Договору, а саме те, що отримувачем позики виступало державне підприємство, сторони при його укладенні мали керуватися, у тому числі, положеннями вищевказаного Порядку в частині погодження такого договору відповідними органами державної влади.

Проте, матеріали справи не містять та учасниками справи не надано належних та допустимих доказів на підтвердження виконання вимог вказаного Порядку та отримання погодження на укладення як спірного Договору, так і Додаткової угоди до нього від центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну фінансову політику - Міністерства фінансів України чи від Міністерства охорони здоров`я України, яке є центральним органом виконавчої влади та здійснює управління позивача.

До того ж третя особа в письмових поясненнях підтверджує, що позивач не звертався а ні до нього, а ні до Міністерства фінансів України щодо погодження на залучення позики позивачеві.

Крім того, з публічної інформації, розміщеної у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, вбачається, що позивач є державним підприємством, яке повністю перебуває в управлінні Міністерства охорони здоров`я України, а отже відповідач, за всіма обставинами, не міг не знати про такі обмеження.

Більше того, як було встановлено у рішенні Господарського суду міста Києва від 15.12.2020, яке залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 18.08.2021 у справі №910/6271/17 у матеріалах справи №910/6271/17 наявний лист Міністерства фінансів України від 30.08.2017 №12010-04-10/23362, адресований ДП "Укрмедпроектбуд", у якому Мінфін повідомляє, що ДП "Укрмедпроектбуд" за погодженням у відповідності до Порядку до нього не зверталось, на цій підставі суд дійшов висновку, що спірний Договір було укладено сторонами із порушенням норм частини 4 статті 67 Господарського кодексу України та пункту 2 Порядку, що свідчить про недотримання сторонами встановленого правового порядку здійснення господарської діяльності. Разом з тим, Господарський суд міста Києва у своєму рішенні від 15.12.2020 зазначив, що заявлені позовні вимоги, які розглядалися в межах справи №910/6217/17 мали нормативно-правове обґрунтування з посиланням на ст. 228 Цивільного кодексу України, тому Державне підприємство "Укрмедпроектбуд" не позбавлено права звернутися до суду з окремим позовом про визнання недійсним Договору, визначивши підстави позову, відмінні від визначених позивачем у даній справі (ст.228 ЦК України).

В силу положень ч.4 ст.75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України та статтями 207, 208 Господарського кодексу України.

Так, у відповідності до ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч.2 ст.215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Разом з тим, приписами частини третьої наведеної статті встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги встановлені обставити у рішенні Господарського суду міста Києва від 15.12.2020 у справі №910/6271/17, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що Договір був укладений без згоди відповідного органу виконавчої влади, а отже в момент його укладання позивач не володів повною цивільною дієздатністю на укладення такого договору, що не відповідає встановленим ст. 203 Цивільного кодексу України вимогам та є підставою для визнання такого правочину недійсним відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України.

Посилання скаржника на схвалення оспорюваного правочину колегією суддів відхиляються з огляду на наступне.

У відповідності до ч.ч.1, 3 ст.237 Цивільного кодексу України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Статтею 241 Цивільного кодекс України встановлено, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою.

При цьому, схваленням є дія, направлена на визнання належності вчинення Договору, відсутності заперечень проти Договору та його виконанням.

Предметом даного спору є укладення Договору всупереч Порядку, тобто без погодження з третьою особою та Міністерством фінансів України. Відтак, позивач, уклавши спірний Договір без отримання відповідних погоджень зі сторони органів державної влади та всупереч положенням Порядку, діяв не як представник таких органів, а отже він не може схвалювати або не схвалювати укладення спірного Договору.

В матеріалах справи відсутні та скаржником не надано доказів на підтвердження вчинення третьою особою або Міністерством фінансів України дій, направлених на схвалення Договору. До того ж матеріали справи не містять доказів вчинення позивачем дій, направлених на виконання спірного Договору, а навпаки позивач починаючи з 2016 року заперечував проти його укладання та не виконував його.

Крім того, скаржник посилається на існування на момент прийняття оскаржуваного судового рішення як ухвали суду про закриття провадження, так і рішення суду між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, що набрали законної сили. З огляду на що, скаржник стверджує, що, беручи до уваги судові рішення у інших справах (№№910/3071/18, 910/6271/17, 910/13201/16), провадження у даній справі має бути закрито на підставі статті 231 та 175 ГПК України. З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.

Стаття 231 ГПК України встановлює, що господарський суд закриває провадження у справі, зокрема, якщо суд встановить обставини, які є підставою для відмови у відкритті провадження у справі відповідно до пунктів 2,4,5 частини першої статті 175 ГПК України, крім випадків, передбачених частиною другою статті 175 ГПК України.

Статтею 175 ГПК України встановлено, що суд відмовляє в відкритті провадження, зокрема, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Тобто, для відмови в відкритті провадження має бути рішення (ухвала суду) саме про закриття провадження у справі. Разом з тим, у справі №910/3071/18 не закрито провадження, а було залишено позов без розгляду.

Так, ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.09.2018 року у справі №910/3071/18 заяву Державного підприємства «Укрмедпроектбуд» про перегляд ухвали Господарського суду міста Києва від 05.04.2018 у справі № 910/3071/18 за нововиявленими обставинами задоволено; ухвалу Господарського суду міста Києва від 05.04.2018 у справі № 910/3071/18 скасовано; позов Державного підприємства «Укрмедпроектбуд» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрпрофмед» про визнання недійсним договору залишено без розгляду на підставі п.3 ч.1 ст.226 ГПК України.

Таким чином, ухвалу Господарського суду міста Києва від 05.04.2018 про закриття провадження в справі у справі № 910/3071/18 (на яку посилається скаржник) скасовано, а відповідний позов залишено без розгляду, тому відсутні підстави для закриття провадження у даній справі.

Посилання скаржника на рішення судів у справі №910/6271/17 також відхиляються, оскільки підстава позову у справі №910/6271/17 була ч.3 ст.228 Цивільного кодексу України (порушення інтересів держави), натомість підставами даного позову є порушення ст.203 Цивільного кодексу України (недотримання законодавства при укладенні договору). Тобто, підстави позовів у справі №910/6271/17 та у даній справі різні, що також прямо відзначено в постанові Північного апеляційного господарського суду від 18.08.2021 року у справі №910/6271/17, яка залишена без змін Верховним Судом.

Посилання скаржника на рішення судів у справі №910/13201/16 також відхиляються, оскільки підстава позову у справі №910/13201/16 була ст.235 Цивільного кодексу України (удаваність правочинів), натомість підставами даного позову є порушення ст.203 Цивільного кодексу України (недотримання законодавства при укладенні договору). Тобто, підстави позовів у справі №910/13201/16 та у даній справі різні.

Посилання скаржника на те, що пред`явлений позов є вже четвертим позовом до відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав (справи №№910/10569/21, 910/13201/16, 910/6271/17, 910/3071/18), що є зловживанням процесуальними правами, колегією суддів відхиляються з огляду на встановлене вище та положення ст.43 ГПК України.

Щодо заяви відповідача про застосування строку позовної давності, яка викладена в апеляційній скарзі, колегія суддів зазначає наступне.

У Цивільному кодексі України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст.256 ЦК України).

Відповідно до ст.257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як свідчать матеріали справи, спірний Договір сторони уклали 29.12.2015 року.

Таким чином, днем початку перебігу строку позовної давності слід вважати день вчинення правочину, тобто 29.12.2015 року.

Позивач звернувся до господарського суду з даним позовом 01.07.2021.

Відповідно до ч.2 ст.264 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Як свідчать матеріали справи та не оспорюється скаржником, позивач у липні 2016 року (справа №910/13201/16), у березні 2018 року (справа №910/3071/18) та 18.04.2017 року (справа №910/6272/17) звертався до господарського суду з позовними заявами про визнання недійсним спірного Договору, тобто в межах позовної давності.

Таким чином, оскільки, зокрема, позивач звернувся 18.04.2017 року до суду з позовом про визнання недійсним спірного Договору (справа №910/6272/17), то перебіг строку позовної давності перервався та з цього часу трирічний строк спливав у квітні 2020 року.

Відповідно до п. 12 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 р. до 22 травня 2020 р. установлено на всій території України карантин.

Постановою Кабінету Міністрів України № 392 від 20.05.2020 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 22 травня 2020 р. до 31 липня 2020 р. на території Автономної Республіки Крим, Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Кіровоградської, Київської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, м. Києва, м. Севастополя (далі - регіони) із урахуванням епідемічної ситуації в регіоні карантин, продовживши на всій території України дію карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2".

Постановою Кабінету Міністрів України № 641 від 22.07.2020 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 1 серпня до 19 грудня 2020 р. на території України карантин, продовживши на всій території України дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (Офіційний вісник України, 2020 р., № 23, ст. 896, № 30, ст. 1061) та від 20 травня 2020 р. № 392 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (Офіційний вісник України, 2020 р., № 43, ст. 1394, № 52, ст. 1626).

Постановою Кабінету Міністрів України №1236 від 09.12.2020 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 19 грудня 2020 р. до 1 жовтня 2021 р. на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (Офіційний вісник України, 2020 р., № 23, ст. 896, № 30, ст. 1061), від 20 травня 2020 р. № 392 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (Офіційний вісник України, 2020 р., № 43, ст. 1394, № 52, ст. 1626) та від 22 липня 2020 р. № 641 "Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (Офіційний вісник України, 2020 р., № 63, ст. 2029).

З огляду на вищевикладене, строк позовної давності в три роки продовжено починаючи з квітня 2020 року на весь період дії карантину згідно п. 12 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України, у зв`язку з чим застосування строку позовної давності до спірних правовідносин є необґрунтованим.

Крім того, відповідно до ч.5 ст.267 Цивільного кодексу України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Як вбачається з матеріалів справи, 18.08.2021 Господарським судом міста Києва прийнято рішення у справі №910/6271/17, яке 18.08.2021 залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду.

05.04.2018 Господарським судом міста Києва постановлено ухвалу про закриття провадження у справі №910/3071/18, яку 15.05.2018 залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду.

Тобто, позивач звернувся з позовом до відповідача про визнання спірного Договору недійсним в межах строку позовної давності у справі №910/3071/18.

При цьому, в цей час паралельно на розгляді господарського суду перебувала справа №910/6271/17, де позивач просив суд визнати недійсним спірний Договір, виходячи з ч.3 ст.228 Цивільного кодексу України (порушення інтересів держави).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.09.2018 заяву Державного підприємства «Укрмедпроектбуд» про перегляд ухвали Господарського суду міста Києва від 05.04.2018 у справі №910/3071/18 за нововиявленими обставинами задоволено, ухвалу Господарського суду міста Києва від 05.04.2018 у справі №910/3071/18 скасовано та постановлено нову ухвалу, якою позов залишено без розгляду.

Позов у справі №910/3071/18 було залишено без розгляду виключно через те, що, на думку суду, підстави позову у справі №910/3071/18 та у справі №910/6271/17 були однакові, а про протилежне було встановлено лише 15.12.2020 - після прийняття рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/6271/17, де суд зазначив, що порушення Порядку може бути окремою самостійною підставою позову про визнання недійсним спірного Договору.

Таким чином, колегія суддів вважає, що до прийняття рішень у справі №910/6271/17 (перша інстанція - 15.12.2020 року, апеляція - 18.08.2021 року, касація - 15.12.2021 року) у позивача були обґрунтовані причини вважати, що даний позов про визначення спірного Договору слід розглядати в межах справи №910/6271/17.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29.06.2021 року по справі №904/3405/19 зважаючи на факт порушення 06 листопада 2017 року Господарським судом Дніпропетровської області провадження у справі №904/9402/17 та її тривалий розгляд до 29 липня 2019 року, і, як наслідок, наявність для позивача підстав вважати, що його права будуть захищені в цьому судовому провадженні, а також звернення позивача до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою у цій справі 06 серпня 2019 року, дійшла висновку про поважність причин пропуску позивачем строку звернення до суду.

Крім того, чинне законодавство не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності. Тому, дане питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу по суті заявлених вимог.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постановах від 02.04.2019 у справі №902/326/16 та від 24.09.2019 у справі № 922/1151/18.

Відтак, колегія суддів, враховуючи у даному випадку сукупність встановлених вище обставин та положення ст.ст.75-79, 86 ГПК України, а також навіть якщо припустити, що позивачем пропущено строк позовної давності, то такий строк останнім пропущений з поважних причин через наведені вище обставини (залишення позову у справі №910/3071/18 без розгляду у зв`язку з тим, що заявлені вимоги мають розглядатися в межах справи №910/6271/17, де лише 15.12.2020 року (суд першої інстанції), 18.08.2021 року (суд апеляційної інстанції) було встановлено право позивача на окремий позов, який і був пред`явлений у даній справі).

Більше того, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до прийняття ним рішення (ч.3 ст.267 ЦК України).

Однак, як свідчать матеріали справи, відповідач не скористався своїм правом та не заявив в суді першої інстанції про застосування строку позовної давності.

При цьому скаржник стверджує, що суд першої інстанції не повідомив його належним чином про дату, час і місце розгляду справи, внаслідок чого позбавив права на прийняття участі у справі та заявлення про застосування строку позовної давності. З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.

Як свідчать матеріали справи, копію ухвали Господарського суду міста Києва від 14.07.2021 про відкриття провадження у справі №910/10569/21 було надіслано скаржнику на адресу вказану в позовній заяві, апеляційній скарзі та витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань - 04071, м.Київ, вул. Ярославська, буд. 4, літера Б, офіс 2/1, а також оприлюднено у Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Виходячи із системного аналізу положень частини третьої статті 2, частин першої, другої статті 42 ГПК України, до сторін та учасників справи застосовуються єдині принципи судочинства, а учасники справи є рівними у своїх правах. Водночас, статтею 42 ГПК України передбачено, що учасники справи мають не лише права, але й обов`язки, дотримання або недотримання яких безпосередньо впливає на результат розгляду справи судом. Згідно частини першої статті 61 ГПК України, зазначені права та обов`язки поширюються також і на представника учасників у справі та можуть бути обмежені лише у випадках, передбачених частиною другою статті 61 ГПК України.

При цьому, у відповідності до положень ст.13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін, за якими учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом, і кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Отже, учасники справи, незалежно від їх статусу (сторона у справі чи її представник/представники), повинні не лише користуватися наданими їм процесуальними правами, але й чітко виконувати передбачені процесуальним законом обов`язки, що у свою чергу повинно забезпечити справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення спору судом.

Згідно з частиною шостою статті 242 ГПК України, днем вручення судового рішення є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення (пункт 3); день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду (пункт 4); день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси (пункт 5).

Як вбачається з матеріалів справи, копію ухвали Господарського суду міста Києва від 14.07.2021 по справі №910/10569/21 повернуто Укрпоштою з відміткою «адресант відсутній за вказаною адресою» (а.с.59 т.1).

Відтак, враховуючи вищевстановлене, приписи вказаних правових норм та не повідомлення суду іншої адреси, судове рішення (ухвала місцевого суду 14.07.2021) вважається врученим скаржнику.

Крім того, за змістом статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень", кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом, а всі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі.

Відповідно до інформації, наявної у відкритому доступі в Єдиному державному реєстрі судових рішень, всі судові рішення в межах даної справи були оприлюдненні у відповідному реєстрі.

Більше того, як свідчать матеріали справи, про відкриття провадження у даній справі скаржника було повідомлено під час судового засідання 18.08.2021 року в межах справи №910/6271/17 (постанова Північного апеляційного господарського суду від 20.12.2021). Так, в межах розгляду справи №910/6271/17 11.08.2021 позивачем було подано клопотання про зупинення провадження у справі № 910/6271/17 до вирішення даної справи з додаванням відповідної ухвали про відкриття провадження у справі №910/10569/21. 18.08.2021 в судовому засіданні був присутній представник скаржника, який заперечував проти його задоволення.

Отже, скаржник не був позбавлений можливості ознайомитись із судовими рішення по справі №910/10569/21 в Єдиному державному реєстрі судових рішень, а також йому було достеменно відомо про відкриття провадження у даній справі та у нього було достатньо часу для вчинення відповідної дій (заявити в межах даної справи про застосування строку позовної давності).

Зазначене відповідає рішенню Європейського суду з прав людини від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України", який підкреслив, що сторони у розумні інтервали часу повинні вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження та зобов`язані сумлінно користуватися наданими їм процесуальними правами.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 07.07.1989 у справі "Юніон Аліментарія Сандерс С.А. проти Іспанії", заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті власних інтересів (рішення Європейського суду з прав людини від 04.10.2001 у справі "Тойшлер проти Германії" (Тeuschler v. Germany).

Також, суд апеляційної інстанції враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену у рішенні від 01.06.2006 у справі " В`ячеслав Корчагін проти Росії", згідно з якою Суд зазначив: "Незважаючи на те, що матеріали справи, що надходять до суду, не містять конкретних доказів, таких як поштові відмітки, що стосуються відправлення рішення суду, сам заявник визнав у національному провадженні, що ці рішення були направлені на його адресу і потім були повернуті суду як недоставлені. Тому немає сумніву, що з метою повідомлення заявника була використана правильна адреса. У межах конкретної судової стадії провадження проти заявника сторонами не заперечувалося, що повідомлення про винесення рішення і власне рішення було надіслано на зареєстровану адресу заявника, що стосується поведінки національних органів влади у даній справі, суд зазначив, що вони діяли відповідно до законодавства, надсилаючи повідомлення на зареєстровану адресу проживання. Також інформація, яка стосується призначених слухань, була своєчасно та адекватно доступною через інтернет-сторінку (веб-сайт) суду. Таким чином, суд демонстрував достатню старанність, щоб дозволити заявнику, який повинен був знати правила, що застосовуються до надіслання судових повідомлень, які стосуються підприємців, визначитися з провадженням проти нього, а саме процедури оскарження у справі".

Аналізуючи через призму зазначених висновків ЄСПЛ дії та бездіяльність скаржника, останній як заінтересована особа, не продемонстрував готовність брати участь на всіх етапах розгляду такої заяви, не вжив заходів до отримання поштової кореспонденції суду за визначеною адресою (04071, м.Київ, вул. Ярославська, буд. 4, літера Б, офіс 2/1). Відтак, можливість своєчасного подання заяви про застосування строку позовної давності залежало виключно від волевиявлення самого скаржника. Тобто, вчинення даної дії залежало лише від його суб`єктивної волі, а не від об`єктивно непереборних обставин.

Таким чином, враховуючи у даному випадку сукупність встановлених вище обставин та положення ст.ст.75-79, 86 ГПК України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Порушень судом першої інстанції норм процесуального права в розумінні частини третьої ст. 277 ГПК України, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, а також неправильного застосування норм матеріального права колегією суддів під час перегляду справи не встановлено.

Крім того, в оскаржуваному судовому рішенні належним чином зазначені підстави, на яких останнє ґрунтується, що відповідає усталеній практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя.

Інші доводи, наведені скаржником в апеляційній скарзі, колегією суддів до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються вищевикладеним та матеріалами справи, а також не впливають на правильне вирішення судом першої інстанції даного спору. Також відсутні підстави для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення в розумінні ст.269, 277 ГПК України з викладених в апеляційній скарзі обставин.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла до висновку про те, що оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає законодавству та матеріалам справи, а тому відсутні підстави для його скасування чи зміни. Колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Судові витрати (судовий збір) на підставі ст.129 ГПК України покладаються на скаржника.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 252, 269, 270, 273, 275, 276, 281-285 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1.Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрпрофмед» на рішення Господарського суду міста Києва від 11.10.2021 у справі №910/10569/21 залишити без задоволення.

2.Рішення Господарського суду міста Києва від 11.10.2021 у справі №910/10569/21 залишити без змін.

3.Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на скаржника.

4.Матеріали справи №910/10569/21 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 30.05.2022.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді В.В. Куксов

Є.Ю. Шаптала