РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

07.06.2022Справа № 910/17598/21
Господарський суд міста Києва у складі судді Людмили ШКУРДОВОЇ, розглянувши матеріали справи №910/17598/21

За позовом: Тернопільського міськрайонного центру зайнятості

до: Державної митної служби України

про: стягнення 66 330,15 грн

Без виклику представників сторін.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Господарським судом міста Києва розглядається справа за позовом Тернопільського міськрайонного центру зайнятості до Державної митної служби України про стягнення 66 330,15 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем свого обов`язку щодо повернення позивачу виплаченого забезпечення - допомоги по безробіттю ОСОБА_1 за період з 06.11.2015 по 07.11.2016 на суму 66 330,15 грн, в зв`язку з поновленням його на роботі за рішенням суду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.11.2021 у справі №910/17598/21 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідачем подано відзив на позов, в якому відповідач щодо його задоволення заперечує, посилаючись на те, що у судовій справі №819/3391/15 в частині стягнення середнього заробітку судом не прийнято остаточного рішення. Окрім того, відповідач зазначив, що Державна фіскальна служба України є роботодавцем в розумінні ч.4 ст.35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», а відтак є юридичною особою, з якої необхідно утримувати суму виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг ОСОБА_1 , в зв`язку з чим саме Державна фіскальна служба України є належним відповідачем у цій справі. Відповідач вважає, що спір виник через умисне невиконання ОСОБА_1 своїх обов`язків, а враховуючи фактичну виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення матеріального забезпечення у сумі 66 330,15 грн має здійснюватися з ОСОБА_1 .

Відповідачем подано клопотання про заміну неналежного відповідача, яке мотивоване тим, що Державна фіскальна служба України як роботодавець в розумінні ч.4 ст.35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» є юридичною особою, з якої необхідно утримувати суму виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг ОСОБА_1 . Відповідач зазначив, що відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Державна фіскальна служба України ще не припинена. Враховуючи викладене, відповідач вважає, що саме Державна фіскальна служба України є належним відповідачем у справі.

Позивачем подано відповідь на відзив, в якому зазначено, що постанова Верховного Суду від 15.07.2020 у справі №819/3391/15, якою поновлено ОСОБА_1 на роботі, є в цій частині остаточною та набрала законної сили 15.07.2020, а оскарження постанов в частині виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу жодним чином не впливає на розгляд цієї справи. Також позивач заперечив проти доводів Державної митної служби України щодо неналежності відповідача. Позивач зазначив, що жодним нормативно-правовим актом не передбачено обов`язок працівника під час вирішення спору про поновлення на роботі повідомляти про отримання допомоги по безробіттю. Окрім того, як зазначає позивач, на дату поновлення на роботі ОСОБА_1 вже не перебував у статусі зареєстрованого безробітного.

Розглянувши клопотання Державної митної служби України про заміну неналежного відповідача у справі №910/17598/21, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для його задоволення, з огляду на таке.

Згідно з ч.1 ст.48 Господарського процесуального кодексу України, якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 18.12.2018 №1200 «Про утворення Державної податкової служби України та Державної митної служби України» (далі - Постанова №1200) утворено Державну податкову службу України та Державну митну службу України, реорганізувавши Державну фіскальну службу шляхом поділу.

Пунктом 2 Постанови №1200 встановлено, зокрема, що Державна податкова служба та Державна митна служба є правонаступниками майна, прав та обов`язків реорганізованої Державної фіскальної служби у відповідних сферах діяльності; Державна фіскальна служба продовжує здійснювати повноваження та виконувати функції у сфері реалізації державної податкової політики, державної політики у сфері державної митної справи, державної політики з адміністрування єдиного внеску, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового, митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску до завершення здійснення заходів з утворення Державної податкової служби, Державної митної служби та центрального органу виконавчої влади, на який покладається обов`язок забезпечення запобігання, виявлення, припинення, розслідування та розкриття кримінальних правопорушень, об`єктом яких є фінансові інтереси держави та/або місцевого самоврядування, що віднесені до його підслідності відповідно до Кримінального процесуального кодексу України.

16.07.2019 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис № 0086387 про проведення державної реєстрації юридичної особи - Державної митної служби України ().

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 04.12.2019 № 1217-р Питання Державної митної служби визначено можливість забезпечення здійснення з 8 грудня 2019 року Державною митною службою покладених на неї постановою Кабінету Міністрів України від 06.03.2019 № 227 «Про затвердження положень про Державну податкову службу України та Державну митну службу України» функцій і повноважень Державної фіскальної служби, що припиняється, з реалізації державної митної політики, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування законодавства з питань державної митної справи.

Враховуючи викладене, суд зазначає, що з 08.12.2019 Державна митна служба України наділена правами і обов`язками у сфері державної митної справи, якими була наділена Державна фіскальна служба України.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для заміни відповідача у справі №910/17598/21, в зв`язку з чим в задоволенні відповідного клопотання Державної митної служби України слід відмовити.

Оскільки до суду не надходило клопотань учасників справи або одного з них в порядку частини 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін, з огляду на відсутність у суду підстав для виклику сторін з власної ініціативи, господарський суд розглядає справу без проведення судового засідання.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Наказом Державної фіскальної служби України від 26.10.2015 №3404-0 ОСОБА_1 було звільнено з посади начальника Тернопільської Митниці ДФС з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади».

06.11.2015 ОСОБА_1 звернувся до Тернопільського міськрайонного центру зайнятості з заявами про надання статусу безробітного та про призначення виплати допомоги по безробіттю.

Наказом Тернопільського міськрайонного центру зайнятості від 06.11.2015 №НТ151106 ОСОБА_1 надано статус безробітного відповідно до статті 43 Закону України «Про зайнятість населення».

Згідно з наказом Тернопільського міськрайонного центру зайнятості від 13.11.2015 №НТ151113 ОСОБА_1 призначено допомогу по безробіттю на період з 13.11.2015 по 06.11.2016, розпочато виплату допомоги по безробіттю з 13.11.2015.

Відповідно до наказу позивача від 07.11.2016 №НТ161107 ОСОБА_1 з 07.11.2016 припинено виплату допомоги по безробіттю у зв`язку із закінченням строку виплати відповідно до підпункту 12 пункту 1 статті 31 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» та припинено реєстрацію безробітного у зв`язку з поданням безробітним заяви про припинення реєстрації.

За період з 06.11.2015 по 07.11.2016 ОСОБА_1 виплачено допомогу по безробіттю у розмірі 66 330,15 грн, що підтверджується довідкою Тернопільського міськрайонного центру зайнятості від 27.04.2021 №408.

Як зазначено в позовній заяві, 15.01.2021 в Єдиній інформаційно-аналітичній системі (ЄIAC.NET) виявлено, що в закладці «ПФУ про періоди зайнятості особи» зафіксована дата початку трудових відносин ОСОБА_1 з Тернопільською митницею ДФС (39420537) - 28.10.2015 року з коментарем «поновлення на роботі».

На засіданні комісії з розслідування страхових випадків Тернопільського міськрайонного центру зайнятості, яке відбулося 21.01.2021, вирішено провести перевірку інформації стосовно поновлення на роботі ОСОБА_1 безпосередньо у роботодавця та підтвердити інформацію відповідними документами. За результатами засідання комісії складено протокол №1 від 21.01.2021.

Тернопільським міськрайонним центром зайнятості видано наказ від 21.01.2021 №14 «Д» про розслідування страхових випадків, яким зобов`язано начальника відділу взаємодії з роботодавцями Дмитренко Л.М. організувати перевірку даних ОСОБА_1 .

Тернопільським міськрайонним центром зайнятості надіслано запит від 19.03.2021 №04057/520 до Державної фіскальної служби України та на підставі отриманих документів проведено розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» та складено акт від 23.04.2021 р. № 106.

Тернопільським міськрайонним центром зайнятості видано наказ від 10.06.2021 №95 «Д» про повернення коштів, згідно з яким Державній фіскальній службі України необхідно повернути кошти, виплачені безробітному ОСОБА_1 як допомогу по безробіттю за період з 06.11.2015 по 07.11.2016 у сумі 66 330,15 грн в зв`язку з поновленням останнього на роботі за рішенням суду.

Тернопільським міськрайонним центром зайнятості надіслано Державній фіскальній службі України претензію від 10.06.2021 № 07047/1133 про стягнення виплаченого забезпечення - допомоги по безробіттю ОСОБА_1 у сумі 66 330,15 грн відповідно до ч.4 ст. 35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття».

У відповідь на вказану претензію Державна фіскальна служба України надіслала позивачу лист від 29.06.2021 № 384015/99-99-10-01-03-16, в якому зазначила, що внаслідок реорганізації Державна фіскальна служба України обов`язок з повернення грошових коштів, виплачених ОСОБА_1 як допомогу по безробіттю, перейшов до Державної митної служби України.

У зв`язку з цим, Тернопільським міськрайонним центром зайнятості було направлено Державній митній службі України претензію від 13.07.2021 №07047/1375, у відповідь на яку відповідач надіслав лист від 02.08.2021 №08-3/22-03/6/7352, в якому зазначив, що не визнає вищевказану претензію та вважає, що виплачена допомога по безробіттю підлягає стягненню з ОСОБА_1 , оскільки, на думку відповідача, ОСОБА_1 зобов`язаний був повідомити суд про отримання допомоги по безробіттю під час розгляду судової справи про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Оскільки відповідач добровільно не повернув Тернопільському міськрайонному центру зайнятості грошові кошти у сумі 66 330,15 грн, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з Державної митної служби України виплаченої ОСОБА_1 допомоги по безробіттю за період з 06.11.2015 по 07.11.2016 у сумі 66 330,15 грн.

Частиною 1 статті 3 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне cтрахування на випадок безробіття» визначено, що законодавство про страхування на випадок безробіття складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього закону, Закону України «Про зайнятість населення» та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері страхування на випадок безробіття, а також міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з пунктом 8 статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне cтрахування на випадок безробіття» страховий випадок - це подія, через яку застраховані особи втратили заробітну плату (грошове забезпечення) або інші передбачені законодавством України доходи внаслідок втрати роботи з незалежних від них обставин та зареєстровані в установленому порядку як безробітні, готові та здатні приступити до підходящої роботи і дійсно шукають роботу; застраховані особи опинилися в стані часткового безробіття.

Статтями 34, 35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне cтрахування на випадок безробіття» передбачено право Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття (далі - Фонд) стягувати з роботодавця суму страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду та обов`язок роботодавця відшкодувати суму виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

Обов`язок роботодавця відшкодувати Фонду вартість послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду, виникає тільки у випадку, коли працівника звільнено незаконно і саме через цю подію застрахована особа втратила заробітну плату і була вимушена стати на облік як безробітна та отримувати страхові виплати.

Згідно з положеннями п.2 ч.1 ст.31 Закону «Про загальнообов`язкове державне соціальне cтрахування на випадок безробіття» виплата допомоги по безробіттю припиняється з дня поновлення безробітного на роботі за рішенням суду.

Відповідно до ч.4 ст.35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне cтрахування на випадок безробіття» із роботодавця утримуються сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що достатньою умовою для відшкодування роботодавцем суми виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному є факт поновлення безробітного на роботі за рішенням суду.

Як встановлено судом, Тернопільським міськрайонним центром зайнятості за період з 06.11.2015 по 07.11.2016 виплачено ОСОБА_1 допомогу по безробіттю в розмірі 66 330,15 грн.

Разом з тим, постановою Верховного Суду від 15.07.2020 у справі №819/3391/15 постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 29.02.2016 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 14.11.2016 скасовано та прийнято нову постанову, якою позовну заяву ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України, Тернопільської митниці ДФС про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення коштів задоволено частково; визнано протиправним та скасовано наказ ДФС України від 26.10.2015 №3404-о про звільнення ОСОБА_1 ; поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Тернопільської митниці ДФС з 27 жовтня 2015 року; адміністративну справу №819/3391/15 в частині позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу направлено на новий судовий розгляд до Тернопільського окружного адміністративного суду.

На виконання наведеної постанови Верховного Суду від 15.07.2020 у справі №819/3391/15 Державною фіскальною службою України видано наказ від 03.09.2020 №1250-о, яким поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Тернопільської митниці ДФС з 27 жовтня 2015 року.

З урахуванням наведеного суд дійшов висновку про наявність правових підстав для відшкодування позивачу суми виплаченої ОСОБА_1 допомоги по безробіттю за період з 06.11.2015 по 07.11.2016 в розмірі 66 330,15 грн.

Суд вважає необґрунтованими посилання відповідача на те, що у справі №819/3391/15 судом не прийнято остаточного рішення в частині стягнення середнього заробітку, оскільки розгляд даної справи №910/17598/21 не залежить від вирішення адміністративного спору в частині стягнення середнього заробітку.

Як встановлено судом, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 18.12.2018 №1200 «Про утворення Державної податкової служби України та Державної митної служби України» Державна податкова служба та Державна митна служба є правонаступниками майна, прав та обов`язків реорганізованої Державної фіскальної служби у відповідних сферах діяльності.

Згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 04.12.2019 № 1217-р з 08.12.2019 Державна митна служба здійснює покладені на неї постановою Кабінету Міністрів України від 6 березня 2019 р. № 227 «Про затвердження положень про Державну податкову службу України та Державну митну службу України» функції і повноваження Державної фіскальної служби, що припиняється, з реалізації державної митної політики, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування законодавства з питань державної митної справи.

З огляду на викладене, суд відхиляє заперечення Державної митної служби України стосовно того, що роботодавцем в розумінні ч.4 ст.35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» є Державна фіскальна служба України, з якої необхідно утримувати суму виплаченої ОСОБА_1 допомоги по безробіттю, оскільки саме на відповідача як правонаступника Державної фіскальної служби України покладено відповідний обов`язок.

Відповідно до ч.2 ст.36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов`язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг.

За змістом п.4 ч.2 ст.44 Закону України «Про зайнятість населення» зареєстровані безробітні зобов`язані інформувати територіальний орган центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, протягом трьох робочих днів про обставини припинення реєстрації, визначені ч.1 ст.45 цього Закону.

Реєстрація безробітного в територіальному органі центрального органу виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, припиняється у разі поновлення на роботі за рішенням суду, що набрало законної сили (п.2 ч.1 ст.45 вказаного Закону).

Положеннями ч.3 ст.36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов`язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг.

Жодних доказів умисного невиконання ОСОБА_1 своїх обов`язків та зловживання ними відповідачем надано не було.

Щодо заперечень відповідача, викладених у відзиві, стосовно того, що грошові кошти повинні стягуватися з ОСОБА_1 , то вказані заперечення не приймаються судом до уваги, як такі, що не ґрунтуються на приписах чинного законодавства України, що регулюють відносини у сфері страхування на випадок безробіття, та спростовуються матеріалами справи в їх сукупності.

Водночас, пред`явлення ОСОБА_1 позову до суду про поновлення на роботі не позбавляло останнього права на отримання допомоги по безробіттю до моменту поновлення на роботі за рішенням суду, а тому не може свідчити про наявність правових підстав для звільнення відповідача від обов`язку компенсувати вартість фактично здійснених йому соціальних виплат на підставі ч. 4 ст. 35 згаданого Закону за період з моменту реєстрації останнього як безробітного, до зняття його з відповідного обліку внаслідок поновлення його на роботі.

На підставі викладеного, враховуючи факт невиконання відповідачем своїх зобов`язань щодо відшкодування позивачу виплаченої застрахованій особі допомоги по безробіттю в добровільному порядку, а також те, що на момент прийняття рішення доказів погашення заборгованості відповідач до суду не подав, як і доказів, що спростовують вищевикладені обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача 66 330,15 грн є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ст.129 ГПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст.74, 76-80, 129, 236 - 240 ГПК України, суд,

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Державної митної служби України (04119, м. Київ, вул. Дегтярівська, 11Г, ) на користь Тернопільського міськрайонного центру зайнятості (46010, м. Тернопіль, вул. Текстильна, 1б, ) 66 330 (шістдесят шість тисяч триста тридцять) грн 15 коп. - суму грошових коштів та 2 270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн 00 коп. - витрати по сплаті судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили через 20 днів з моменту виготовлення повного тексту рішення в разі не оскарження його в установленому порядку. Рішення може бути оскаржене в 20-денний строк до суду апеляційної інстанції.

Суддя Людмила ШКУРДОВА