ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"17" травня 2022 р.м. Одеса Справа № 916/4073/21

Господарський суд Одеської області у складі судді Цісельського О.В.

за участю секретаря судового засідання Лінник І.А.,

за участю представників:

від позивача: не з`явився,

від відповідача: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу № 916/4073/21

за позовом: Департаменту комунальної власності Одеської міської ради (вул. Артилерійська, № 1, м. Одеса, 65039, )

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Магвай» (провул. Онілової № 8/10, приміщ. 503, м. Одеса, 65000, )

про виселення та стягнення 17143,63 грн.

ВСТАНОВИВ:

1. Суть спору.

30.12.2021 Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Магвай», в якій просить суд виселити відповідача з нежилої окремо розташованої будівлі, загальною площею 102,4 кв.м., що розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Маразліївська, 1/4 та стягнути з відповідача неустойку за прострочення повернення об`єкта оренди у розмірі 17143,63 грн.

2. Короткий зміст аргументів учасників справи.

2.1. Аргументи Позивача.

В обґрунтування заявлених позовних вимог, позивач Департамент комунальної власності Одеської міської ради (надалі ДКВ ОМР) зазначає, що Товариству з обмеженою відповідальністю «Магвай» згідно з договором оренди нежитлового приміщення від 08.10.2018 № 573/2018, укладеним Департаментом комунальної власності Одеської міської ради передано у строкове платне користування нежилу окремо розташовану будівлю, загальною площею 102.4 кв.м., що розташована за адресою: м. Одеса, вул. Маразліївська, 1/4.

Договір оренди погоджено балансоутримувачем об`єкта нерухомого майна яким є Комунальне підприємство «Парки Одеси» та термін дії договору визначено до 08.09.2021.

При цьому, позивач зауважує, що після настання дати закінчення строку договору оренди, а саме 08.09.2021 відповідач продовжує користуватись об`єктом оренди, що свідчить про невиконання відповідачем зобов`язань які виникли на підставі п. 4.7. договору оренди, та про порушення норми ч. 1 ст. 25 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» 03.10.2019 р. № 157-ІХ, що вбачається з акта обстеження нежилої окремо розташованої будівлі, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Маразліївська, 1/4 від 29.11.2021, де зазначено, що на теперішній об`єкт оренди відповідачем не використовується, зачинений та доступ до приміщення в Департаменту відсутній.

Окрім того, позивач вказує, що 08.06.2021 на юридичну адресу Департаменту засобами надійшов лист директора ТОВ «Магвай» від 31.05.2021, в якому відповідач просить продовжити Договори оренди, зокрема договір оренди нежилої окремо розташованої будівлі № 1/4 від 08.10.2018 № 573/2018.

Листом від 26.07.2021 № 01-13/3133 Департаментом направлено на адресу відповідача лист, в якому заначено про необхідність повернення об`єкта оренди у зв`язку з закінченням його строку з посиланням на пункт 316 Порядку.

Так, за ствердженням позивача, звертаючись з заявою про продовження договору оренди, відповідачем не дотримано положення ч. 3 ст. 18 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» №157-ІХ від 03.10.2019, а також положень пункту 136 та 143 Порядку., а саме не дотримано строків звернення з заявою через електронну торгову систему, більш того заява відповідачем направлена взагалі без її використання, та у встановленому зазначеними вище нормами порядку не надходила.

Водночас, позивач додає, що в порушення вимог ч. 8 ст. 18 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» від 03.10.2019 № 157-ІХ відповідачем не дотримано вимоги до заяви про продовження договору оренди в частині надання звіту про оцінку майна та рецензію на цей звіт.

Між тим, 10.08.2021 на адресу Департаменту надійшов лист КП «Парки Одеси», яке як вбачається з договору оренди є балансоутримувачем об`єкта оренди, в якому КП «Парки Одеси» просить повідомити орендаря про припинення договору оренди у зв`язку з закінченням терміну договору.

Відтак, позивач вважає, що оскільки продовження договору оренди відбувається відповідно до норм Закону України «Про оренду державного та комунального майна» № 157-ІХ, яким в свою чергу встановлений відповідний порядок щодо продовження договірних відносин, термін дії договору закінчився 08.09.2021, тобто договір припинився у зв`язку з закінченням строку, на який його було укладено.

У зв`язку з цим позивач вказує, що ТОВ «Магвай» за прострочення виконання зобов`язань щодо повернення об`єкта оренди нарахована неустойка у розмірі подвійної орендної плати за кожен місяць прострочення, що за період з 09.09.2021 по 31.12.2021 складає 17 143,63 грн.

Щодо доводів відповідача, викладених у відзиві на позов, позивач зазначив, що відповідачем не надано аргументованих доводів щодо підстав продовження договору оренди в поряду визначеному ч. 2 ст. 18 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» від 03.10.2019 у зв`язку з недотриманням відповідачем вимог до строків та порядку звернення з заявою про продовження договору оренди, а також факту обізнаності відповідача про необхідність використання об`єкта оренди для потреб балансоутримувача.

2.2. Аргументи Відповідача.

Відповідач заперечує проти позовних вимог у повному обсязі та вважає, що вони є безпідставними, незаконними і задоволенню не підлягають з огляду на наступне.

Відповідач вважає, що договір оренди № 573/2018 від 08 жовтня 2018 року не припинив свою дію, а був продовжений на той самий термін і на тих самих умовах відповідно до п. 7.8 договору, яким передбачено, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору, він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, що були передбачені договором.

Таким чином, оскільки орендодавець - Департамент комунальної власності Одеської міської ради не звертався до орендаря - ТОВ «Магвай» протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору про припинення або зміну умов договору оренди, тобто, з 10 вересня 2021 року по 10 жовтня 2021 року, договір оренди № 573/2018 від 08 жовтня 2018 року, на думку відповідача, є продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, що були передбачені договором.

ТОВ «Магвай» наголошує, що правомірно та добросовісно користується орендованим майном на підставі пролонгованого договору оренди, виконує усі умови вищевказаного договору та вчасно сплачує орендну плату, що підтверджується платіжними дорученнями про сплату орендної плати.

Крім того, відповідач вказує, що згідно п. 7.9 договору оренди № 573/2018 він 31 травня 2021 року направив на адресу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради заяву про продовження договорів оренди № 573/2018 від 08 жовтня 2018 року та № 148/2019 від та 29 березня 2019 року, вих. № 1-31/05-21, та, посилаючись на норми ЗУ «Про оренду державного та комунального майна», зауважує, що подало заяву про продовження договору оренди № 573/2018 від 08 жовтня 2018 року у порядку, передбаченому договором та з дотримання строків подання такої заяви, та оскільки строк оренди є менше 5 років, продовжується вперше, а тому договір оренди продовжений без проведення аукціону.

В свою чергу, Департаментом комунальної власності Одеської міської ради як орендодавцем не прийнято рішення та не направлено відповіді на адресу ТОВ «Магвай» у строки, встановлені Законом, а саме протягом 30 днів, про прийняття рішення щодо продовження договору оренди комунального майна чи рішення про відмову у продовженні договору оренди комунального майна.

Отже, за ствердженням відповідача, ТОВ «Магвай» не отримало ні рішення про продовження договору оренди комунального майна, ні рішення про відмову у продовженні договору оренди комунального майна, а тому правомірно вважає, що договір оренди № 573/2018 від 08 жовтня 2018 року продовжений на підставі п. 7.8, 7.9 вказаного договору, ст. 18 ЗУ «Про оренду державного та комунального майна», ст. 764 ЦК України, ст. 284 ГК України.

Щодо посилань позивача на те, що 26.07.2021 року листом № 01-13/3133 повідомлено ТОВ «Магвай» про необхідність повернення об`єкта оренди, відповідач вказує, що до позову не додано доказів направлення чи особистого вручення такого листа ТОВ «Магвай» та не надано і доказів направлення ТОВ «Магвай» листа від 22.11.2021 року № 0-13/4278, оскільки копія рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, що наявна в матеріалах справи не підтверджує, що саме вручення представнику ТОВ «Магвай», а тому не є підтвердженням направлення вказаного листа на адресу відповідача.

Щодо тверджень позивача про те, що рішення про відмову у продовженні договору оренди може бути прийнято якщо орендоване приміщення необхідне для власних потреб балансоутримувача, які обгрунтовані у письмовому зверненні балансоутримувача, поданому ним орендарю, відповідач зазначив, що жодного письмового звернення з приводу необхідності майна для власних потреб балансоутримувача на адресу орендаря - ТОВ «Магвай» не надходило.

Також, відповідач вважає, що нарахування штрафних санкцій є необґрунтованим, оскільки у позивача відсутні збитки, навіть навпаки, у зв`язку з пролонгацією договору оренди № 573/2018 від 08 жовтня 2018 року позивач отримує дохід у вигляді орендної плати.

3.Процесуальні питання вирішені судом.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.12.2021 позовну заяву (вх.№4207/21 від 30.12.2021р.) передано на розгляд судді Господарського суду Одеської області Цісельському О.В.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 04 січня 2022 року прийнято позовну заяву (вх.№4207/21) до розгляду та відкрито провадження у справі. Розглядати справу №916/4073/21 постановлено за правилами Господарського процесуального кодексу України в порядку спрощеного позовного провадження та призначено розгляд справи по суті на 25 січня 2022 року о 12:00 год.

20.01.2022 до суду надійшов відзив на позов ТОВ «Магвай» (вх.№1708/22), який разом із доданими до нього документами був долучений судом до матеріалів справи.

25.01.2022 до суду надійшло клопотання представника ТОВ «Магвай» (вх.№2073/22) про відкладення судового засідання у зв`язку із зайнятістю представника в іншому судовому засіданні.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 25.01.2022 постановлено відкласти судове засідання по суті у справі № 916/4073/21 на 15 лютого 2022 року об 11:00 год.

04.02.2022 до Господарського суду Одеської області позивачем надано відповідь на відзив (вх. № 3231/22), яка судом була долучена до матеріалів справи.

15.02.2022 до суду надійшло клопотання представника ТОВ «Магвай» (вх.№4269/22) про відкладення судового засідання у зв`язку із виявленням у представника відповідача коронавірусу SARS CoV-2 (COVID).

15.02.2022 також до суду надійшло клопотання ТОВ «Магвай» (вх. № 4270/22) про зупинення провадження у справі № 916/4073/21 до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 916/2264/21, яка знаходиться в провадженні Південно-західного апеляційного господарського суду.

Господарським судом Одеської області 15.02.2022, для надання можливості учасникам справи скористатися своїми процесуальними правами, проголошено протокольну ухвалу про перерву в судовому засіданні до 24.02.2022 о 12:20 год., про що відповідача повідомлено ухвалою суду від 16.02.2022, постановленою у відповідності до ст. 120 ГПК України.

24.02.2022 ухвалою Господарського суду Одеської області відкладено розгляд справи №916/4073/21 на "17" березня 2022 року о 14:40 год.

При цьому, Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX - затверджено Указ Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні». Цей Закон негайно оголошується через засоби масової інформації та набирає чинності з дня його опублікування. Воєнний стан запроваджено з 5:30 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Статтею 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» встановлено, що воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Статтею 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» встановлено, що у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність.

Рішенням Ради суддів України від 24.02.2022 № 9 рекомендовано зборам суддів та суддям України оперативно приймати рішення про тимчасове зупинення здійснення судочинства певним судом до усунення обставин, які зумовили припинення розгляду справ.

02.03.2022 року Рада Судів України опублікувала рекомендації щодо роботи судів в умовах воєнного стану, з урахуванням яких Рішенням зборів суддів Господарського суду Одеської області від 14.03.2022 року, оформленого протоколом №916-2/2022 рекомендовано суддям:

- продовжити розгляд справ раніше знятих з розгляду, зокрема, з участю учасників справ у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, з урахуванням думки учасників справ;

- відкладати підготовчі та судові засідання в межах розумного строку відповідно до статті 114 Господарського процесуального кодексу України у разі відсутності повідомлення учасників справи або за наявності їх клопотання про це із посиланням на перешкоджання їх явки у зв`язку із введенням воєнного стану;

- здійснювати розгляд справ у письмовому провадженні;

- продовжити видачу судових наказів у наказному провадженні;

- продовжити видачу наказів на виконання судових рішень, що набрали законної сили.

17.03.2022 ухвалою Господарського суду Одеської області відкладено розгляд справи № 916/4073/21 по суті на "28" квітня 2022 року о 12:40 год.

21.03.2022 від Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до суду надійшла заява (вх. № 5709/22) про зупинення провадження у справі № 916/4073/21 до скасування на території України воєнного стану.

Пункт 1 частини першої статті 228 ГПК України передбачає, що суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку перебування учасника справи на альтернативній (невійськовій) службі не за місцем проживання або на строковій військовій службі.

Таким чином, оскільки у даному випадку позивачем не доведено належними доказами підстав для зупинення провадження, що передбачені пунктами 1-31 частини першої статті 227 та пунктом 1 частини першої статті 228 ГПК України, суд дійшов висновку відмовити у задоволення вищевказаного клопотання позивача.

28.04.2022 від представника відповідача через систему «Електронний суд» надійшло клопотання (вх. № 7006/22) про відкладення розгляду справи після закінчення воєнного стану в Україні.

28.04.2022 Господарським судом Одеської області у судовому засіданні по суті у справі № 916/4073/21 проголошено протокольну ухвалу про перерву до 17.05.2022 об 11:00 год., про що відповідач повідомлявся відповідною ухвалою суду від 29.04.2022 в порядку ст. 120 ГПК України.

В судове засідання, призначене на 17.05.2022, учасники справи не з`явились, про місце, дату та час проведення судового засідання повідомлені належним чином шляхом направлення копії ухвали суду на адреси електронної пошти, зазначені ними у заявах по суті, причини неявки суду не повідомили.

Відповідно до частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Ст. 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Згідно ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є, зокрема, розумні строки розгляду справи судом.

Відповідно до ст. 12-2 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.

Згідно ст. 26 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. У разі неможливості здійснювати правосуддя судами, які діють на території, на якій введено воєнний стан, законами України може бути змінена територіальна підсудність судових справ, що розглядаються в цих судах, або в установленому законом порядку змінено місцезнаходження судів. Створення надзвичайних та особливих судів не допускається.

Пунктом 3 Указу Президента України № 64/2022 від 24.02.2022р. "Про введення воєнного стану в Україні" постановлено, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України "Про правовий режим воєнного стану".

Суд зауважує, що Господарський суд Одеської області наразі безперервно працює, учасники справи та їх представники знаходяться та здійснюють свою діяльність у м. Одесі та мають можливість безперешкодно дістатись приміщення суду, доказів зворотного суду не надано, отже воєнний стан не приймається судом як беззаперечна поважна причина для відсутності учасників справи в судовому засіданні та чергового відкладення розгляду справи по суті.

Таким чином, враховуючи вищенаведене законодавство, відсутність підстав для обмеження повноважень судів, органів та установ системи правосуддя щодо захисту судом конституційних прав і свобод людини і громадянина у період воєнного стану в Україні, як це визначено Законом України "Про правовий режим воєнного стану", зважаючи на засади розумності строків розгляду справи судом, беручи до уваги приписи ст. 248 ГПК України, яка визначає, що суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі, та з огляду на те, що суд позбавлений процесуальної можливості згідно вказаної статті відкласти розгляд справи, оскільки розгляд справи неодноразово був відкладений поза межами зазначеного строку, викладення сторонами своїх позицій по суті справи, суд дійшов висновку про можливість вирішення справи по суті за відсутністю представників сторін.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Саме до таких висновків прийшов ВС КГС в своєї постанові у справі № 911/1163/17 від 03.03.2018.

Враховуючи належне повідомлення учасників справи про час, дату та місце судових засідань, наявність в матеріалах справи їх правової позиції, а також враховуючи строки розгляду справи, суд дійшов висновку про їх належне повідомлення та можливість розглянути справу за відсутності представників сторін.

В процесі розгляду справи всі подані учасниками справи клопотання та заяви були судом розглянуті та вирішенні відповідно до приписів Господарського процесуального кодексу України, про що відзначено у протоколах судових засідань.

Відповідно до ст.ст.209, 210 ГПК України судом були з`ясовані всі обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, а також безпосередньо досліджені всі докази, наявні в матеріалах справи та їм надана відповідна оцінка.

В судовому засіданні, 17.05.2022 Господарським судом був закінчений розгляд справи по суті та відповідно до ч.1 ст.240 ГПК України по виходу з нарадчої кімнати проголошена вступна та резолютивна частини рішення.

4.Фактичні обставини, встановлені судом.

26.09.2007 Виконавчим комітетом Одеської міської ради було видане свідоцтво про право власності на нежилу окремо розташовану будівлю, яким посвідчено, що об`єкт, який розташований за адресою: вул. Маразліївська, № 1/4, м. Одеса, в цілому, дійсно належить територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради на праві комунальної власності. Об`єкт в цілому складається з нежилої 1-поверхової будівлі, загальною площею 102,4 кв.м., відображеної у технічному паспорті від 14.11.2006. Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, 11.10.2007 на підставі свідоцтва було проведено державну реєстрацію права комунальної власності відносно зазначеного об`єкту.

08.10.2019 між Департаментом комунальної власності Одеської міської ради (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Магвай» (орендар) укладено договір оренди №573/2018 нежилого приміщення.

Відповідно до п.1.1. договору орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування нежилу окремо розташовану будівлю, загальною площею 102,4 кв. м, що розташована за адресою: м. Одеса, Маразліївська, 1/4 (КП «Парки Одеси»).

Ринкова вартість об`єкта оренди становить 693631 гривень 00 копійок (без урахування податку на додану вартість ). Звіт про незалежну оцінку вартості об`єкта оренди складений ТОВ «СОЛАР НОВА» Сертифікат суб`єкта оціночної діяльності № 385/17, виданий 03.05 2017 Фондом державного майна України.

Відповідно до п.1.3.Договору термін дії договору оренди з 08.10.2048 до 08.09.2021.

Відповідно до п.2.1-2.2. Договору орендна плата визначається на підставі ст. 19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна., затвердженої постановою кабінету Міністрів України 04.10.1995 року зі змінами та доповненнями; рішень Одеської міської ради та виконкому Одеської міської ради.

За орендоване приміщення орендар, зобов`язується сплачувати орендну плату, що становить за перший, після підписання договору оренди, місяць 4591 гривні 84 копійки (без урахування податку на додану вартість) та є базовою ставкою орендної плати за місяць.

Розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру орендної плати за минулий місяць на щомісячний індекс інфляції, що друкується Мінстатом України. Розподіл щомісячної суми орендної плати та перерахування її на рахунки балансоутримувача та орендодавця проводиться орендарем у порядку, визначеному рішенням Одеської міської ради про бюджет міста на відповідний бюджетний рік. Податок на додану вартість розраховується відповідно до вимог чинного законодавства.

Згідно з п.4.7. договору після закінчення строку дії договору чи у випадку його дострокового розірвання орендар зобов`язаний у 15-денний термін передати орендодавцю приміщення за актом у належному стані, не гіршому ніж на момент передачі їх в оренду та відшкодувати орендодавцю збитки, у разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) об`єкта оренди.

Пунктом 7.7. договору передбачено, що після закінчення строку дії договору орендар має переважне право на його продовження на нових умовах, у разі належного виконання ним умов договору та за відсутності у орендодавця наміру передачі об`єкта оренди на наступний термін на конкурсних засадах.

Відповідно до п.7.8. договору у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору, він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, що були передбачені договором.

За умовами п.7.9. договору заяви, пропозиції, повідомлення, претензії стосовно змін, розірвання, припинення або продовження договору оренди на новий термін надсилаються сторонами цього договору рекомендованими або цінними листами за адресами, зазначеними у цьому договорі.

Відповідно до п.7.11. договору його дія припиняється внаслідок, зокрема, закінчення строку, на який його було укладено.

Відповідно до Акту прийому-передачі нежилого приміщення за договором оренди №573/2018 від 08.10.2018 начальником орендного відділу ДКВ ОМР Лисаком М.У. та головним спеціалістом орендного відділу ДКВ ОМР Горбатої В.М. передано ТОВ «Магвай» нежилу окремо розташовану будівлю загальною площею 102,4 кв.м., що розташована за адресою: м. Одеса, вул. Маразліївська, № 1/4 (КП «Парки Одеси»), технічний стан будівлі потребує ремонту.

31.05.2021 відповідачем направлено лист за вих.№ 1-31/05-21 виконуючому обов`язки директора ДКВ ОМР Делінському О.А., відповідно до якого ТОВ «Магвай» просило продовжити Договори оренди від 08 жовтня 2018 року № 573/2018 та від 29 березня 2019 року № 148/2019 нежитлових окремо розташованих будівель № 1/4 та № 1/5, які знаходяться по вулиці Маразліївській в місті Одесі та укласти з ТОВ «Магвай» додаткові угоди щодо продовження Договорів оренди від 08 жовтня 2018 року № 573/2018 та від 29 березня 2019 року № 148/2019 нежитлових окремо розташованих будівель № 1/4 та № 1/5, які знаходяться по вулиці Маразліїській в місті Одесі.

Факт отримання вказаного листа ТОВ «Магвай» від 31.05.2021 Департаментом комунальної власності ОМР підтверджується у заявах позивача по суті.

Між тим, в матеріалах справи наявний лист ДКВ ОМР № 01-13/3133 від 26.07.2021 на адресу ТОВ «Магвай», в якому позивач зазначив, що строк дії договору оренди закінчується 08.09.2021, у зв`язку з чим, Департамент вимагав протягом трьох робочих днів після завершення строку дії договору оренди здійснити фактичну передачу об`єкта комунальної власності - нежилу окремо розташовану будівлю, загальною площею 102,4 кв.м, що розташована за адресою: м. Одеса, вул. Маразліївська, 1/4 (балансоутримувач - КП «Парки Одеси») співробітникам Департаменту за актом приймання-передачі.

Доказів направлення вказаного листа від 26.07.2021 на адресу ТОВ «Магвай» позивачем до матеріалів справи не надано.

Також в матеріалах справи наявний лист КП «Парки Одеси» № 21/п-129 від 09.08.2021 на адресу позивача, де балансоутримувач просив надати заяву до орендаря (ТОВ «Магвай») про припинення договору оренди нежилого приміщений № 573/2018 після закінчення терміну його дії з 8 вересня 2018р.

29.11.2021 співробітниками Департаменту комунальної власності Одеської міської ради було проведено обстеження нежилої окремо розташованої будівлі, розташованої за адресою: м. Одеса, вул. Маразліївська, № 1/4, під час якого встановлено, що на час проведення обстеження об`єкт оренди зачинений, не використовується, доступу в приміщення не має. За фактом проведеного обстеження складено відповідний акт з фотофіксацією.

23.11.2021 Департаментом комунальної власності Одеської міської ради на адресу ТОВ «Магвай» направлено лист № 0-13/4278, з якого вбачається, що позивач повідомив відповідача, що строк дії договору оренди № 573/2018 закінчився « 08» вересня 2021р. у зв`язку з чим, Департамент вимагав до 29.11.2021 здійснити фактичну передачу об`єкта комунальної власності - нежилу окремо розташовану будівлю, загальною площею 102,4 кв.м, що розташована за адресою: м. Одеса, вул. Маразліївська, 1/4 (балансоутримувач КП «Парки Одеси») співробітникам Департаменту за актом приймання-передачі.

Відповідно до розрахунку заборгованості за договором оренди №573/2018 від 08.10.2018 неустойка у зв`язку з неповерненням приміщення в розмірі подвійної орендної плати з урахуванням щомісячного індексу інфляції з 09.09.2021 по 31.12.2021 становить 17143,63 грн.

Враховуючи, що відповідач у добровільному порядку не передав орендоване приміщення Департаменту комунальної власності Одеської міської ради за актом прийому-передачі, позивач і звернувся до Господарського суду Одеської області з відповідним позовом.

5. Норми права, застосовані судом.

За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до ст. 20 ГК України кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб`єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб`єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб`єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов`язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

За умовами статті 188 ГК України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду.

Згідно з ч.1, 2, 6 ст. 283 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ). До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з частинами 1, 4 ст. 284 Господарського кодексу України, істотними умовами договору оренди є: об`єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); строк, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань; відновлення орендованого майна та умови його повернення або викупу. Строк договору оренди визначається за погодженням сторін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору він вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Відповідно до ст. 291 ГК України одностороння відмова від договору оренди не допускається. Договір оренди припиняється у разі: закінчення строку, на який його було укладено; викупу (приватизації) об`єкта оренди; ліквідації суб`єкта господарювання - орендаря; загибелі (знищення) об`єкта оренди. Договір оренди може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний з підстав, передбачених Цивільним кодексом України для розірвання договору найму, в порядку, встановленому статтею 188 цього Кодексу. Правові наслідки припинення договору оренди визначаються відповідно до умов регулювання договору найму Цивільним кодексом України.

Статтею 509 Цивільного кодексу України (далі ЦК Україна) передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію: передати майно, виконати роботу, надати послугу, оплатити гроші тощо, або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).

Законодавець у частині першій статті 614 ЦК України визначив, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

За приписами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Частиною першою статті 230 ГК України визначено поняття штрафних санкцій. Ними визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (частина перша статті 548 ЦК України).

Положеннями статті 626 ЦК України закріплено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Згідно з ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Положеннями статті 759 ЦК України визначено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Згідно з ч.1 ст. 763 ЦК України визначено, що договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Статтею 764 ЦК України визначено, що якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Відповідно до ст. 765 ЦК України наймодавець зобов`язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк, встановлений договором найму.

За змістом статті 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

В ч. 1 ст. 2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» визначено, що оренда визначається як є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Статтею 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» термін договору оренди визначається за погодженням сторін. Термін договору оренди не може бути меншим, ніж п`ять років, якщо орендар не пропонує менший термін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Після закінчення терміну договору оренди орендар, який належним чином виконував свої обов`язки за договором, має переважне право, за інших рівних умов, на укладення договору оренди на новий термін, крім випадків, якщо орендоване майно необхідне для потреб його власника. У разі якщо власник має намір використовувати зазначене майно для власних потреб, він повинен письмово попередити про це орендаря не пізніше ніж за три місяці до закінчення терміну договору.

Однак, 01.02.2020 Закон № 2269-XII втратив чинність внаслідок набрання чинності Законом України «Про оренду державного та комунального майна» № 157-ІХ від 03.10.2019 (далі Закон № 157-ІХ), який введений в дію 01.02.2020.

За загальним принципом, дія нормативно-правового акту в часі починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події або факту застосовується той нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

В п. 2 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про оренду державного та комунального майна» зазначено, що договори оренди державного або комунального майна, укладені до набрання чинності цим Законом, продовжуються в порядку, передбаченому законодавством, яке діяло до дати набрання чинності цим Законом, до дати, яка наступить раніше: набрання чинності рішенням Кабінету Міністрів України чи рішенням представницького органу місцевого самоврядування (щодо договорів оренди комунального майна, розташованого в межах відповідної територіальної громади), передбаченим абзацом п`ятим частини другої статті 18 цього Закону, або 1 липня 2020 року.

Після настання однієї з дат, яка відповідно до цього пункту наступить раніше, але у будь-якому випадку не раніше дня введення в дію цього Закону, договори оренди продовжуються в порядку, визначеному цим Законом.

Договори оренди державного та комунального майна, укладені до набрання чинності цим Законом, зберігають свою чинність та продовжують діяти до моменту закінчення строку, на який вони були укладені.

Статтею 18 Закону № 157-ІХ встановлено новий порядок продовження договору оренди, а саме, продовження договорів оренди здійснюється за результатами проведення аукціону, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

За змістом ч. 2 ст. 18 Закону № 157-ІХ без проведення аукціону можуть бути продовжені договори, які:

укладені та продовжуються вперше, за умови, якщо строк оренди за такими договорами становить п`ять років або менше;

укладені без проведення аукціону з установами, організаціями, передбаченими частиною першою статті 15 цього Закону;

укладені без проведення аукціону з підприємствами, установами, організаціями, передбаченими частиною другою статті 15 цього Закону відповідно до вимог статті 15 цього Закону, крім випадків, передбачених абзацами одинадцятим та дванадцятим частини другої статті 15 цього Закону;

укладені з підприємствами, установами, організаціями, що надають соціально важливі послуги населенню, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, додатковий перелік яких може бути визначений представницькими органами місцевого самоврядування згідно із законодавством.

Частиною третьою статті 18 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» унормовано, що договори оренди можуть бути продовжені на той самий строк, на який вони були укладені, на підставі заяви орендаря про продовження договору, поданої орендодавцю не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку дії договору оренди.

Відповідно до абз. 2 ч. 4 та ч. 5 ст. 18 Закону № 157-ІХ рішення про продовження договору оренди комунального майна, передбаченого частиною другою цієї статті, та рішення про відмову у продовженні договору оренди комунального майна приймаються орендодавцем або представницьким органом місцевого самоврядування чи визначеними ним органами у випадках, встановлених рішенням представницького органу місцевого самоврядування.

Граничний строк прийняття рішень, передбачених частиною четвертою цієї статті, за умови їх прийняття орендодавцем, становить 30 календарних днів з дати отримання заяви і документів від орендаря.

Граничний строк прийняття рішень, передбачених частиною четвертою цієї статті, за умови їх прийняття або погодження представницьким органом самоврядування чи визначеними ним органами, становить 60 календарних днів з дати отримання заяви і документів від орендаря.

Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендар, який звертається із заявою про продовження договору оренди відповідно до абзацу четвертого частини сьомої цієї статті, зобов`язаний разом із такою заявою надати орендодавцю звіт про оцінку майна та рецензію на цей звіт. Порядком передачі майна в оренду (для державного майна) або рішенням представницького органу місцевого самоврядування (для комунального майна) на орендаря може бути покладений обов`язок подачі додаткових документів разом із заявою про продовження договору оренди, що продовжується відповідно до частини другої цієї статті.

Якщо чинний орендар має заборгованість із сплати орендної плати, він не може звертатися із заявою про продовження договору оренду до моменту погашення ним такої заборгованості.

Відповідно до ст. 19 Закону № 157-ІХ рішення про відмову у продовженні договору оренди може бути прийнято:

у випадках, передбачених статтею 7 цього Закону;

якщо орендоване приміщення необхідне для власних потреб балансоутримувача, які обґрунтовані у письмовому зверненні балансоутримувача, поданому ним орендарю;

якщо орендар, який бажає продовжити договір оренди майна в порядку, встановленому частиною другою статті 18 цього Закону, не надав звіт про оцінку об`єкта оренди у визначений цим Законом строк;

якщо орендар порушував умови договору оренди та не усунув порушення, виявлені балансоутримувачем або орендодавцем у строк, визначений у приписі балансоутримувача та/або орендодавця;

якщо орендар допустив прострочення сплати орендної плати на строк більше трьох місяців;

якщо орендар станом на дату довідки балансоутримувача, передбаченої частиною шостою статті 18 цього Закону, має заборгованість зі сплати орендної плати або не здійснив страхування об`єкта оренди, чи має заборгованість зі сплати страхових платежів.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» договір оренди припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено.

Згідно з ч. 1 ст. 25 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» у разі припинення договору оренди орендар зобов`язаний протягом трьох робочих днів з дати припинення договору повернути орендоване майно в порядку, визначеному договором оренди.

Постановою Кабінету Міністрів України № 483 від 03 червня 2020 року, що набрала чинності 17 червня 2020 року, був затверджений Порядок передачі в оренду державного та комунального майна (надалі - Порядок), який містить механізм продовження договорів оренди за результатами (шляхом) проведення аукціону або без проведення аукціону в випадках, що передбачені Законом України «Про оренду державного і комунального майна».

Пунктом 134 Порядку встановлено, що продовження договорів оренди здійснюється за результатами проведення аукціону або без проведення аукціону в передбачених Законом випадках.

Пункт 135 Порядку передбачає, що орендар, що має право продовжити договір оренди без проведення аукціону, звертається до орендодавця із заявою про продовження договору оренди не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку дії договору оренди.

Абз.2 п. 135 Порядку передбачено, що в разі, коли орендар не подав заяву про продовження договору оренди у зазначений строк, то орендодавець не пізніше ніж за один місяць до закінчення строку дії договору оренди повідомляє орендаря про те, що договір оренди підлягає припиненню на підставі закінчення строку, на який його було укладено, у зв`язку з тим, що орендар не подав відповідну заяву у визначений Законом строк, та про необхідність звільнення орендованого приміщення і підписання акта приймання-передачі (повернення з оренди) орендованого майна.

Відповідно до п. 136 Порядку передачі в оренду державного та комунального майна, заява подається шляхом заповнення електронної форми через особистий кабінет в електронній торговій системі. Орендар додає до заяви документи, передбачені пунктом 113 цього Порядку та звіт про оцінку майна. Рецензування звіту про оцінку майна здійснюється відповідно до Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні».

Згідно з п. 141 Порядку рішення про продовження договору оренди без проведення аукціону або про відмову у продовженні договору оренди приймається відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 18 Закону, згідно з якими рішення про продовження договору оренди державного майна, і рішення про відмову у продовженні договору оренди державного майна приймаються орендодавцем протягом 30 календарних днів. Рішення про відмову в продовженні договору оренди може бути прийнято у випадках, передбачених статтею 19 Закону, а також приймається у разі невідповідності орендаря вимогам, установленим статтею 4 Закону.

6. Висновки суду за результатами вирішення спору.

Згідно ст.4 ГПК України право на звернення до Господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст.2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" є забезпечення кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України, право на судовий захист, звертаючись до суду, позивач вказує в позові в чому саме полягає порушення його прав та охоронюваних законом інтересів, наводить докази порушеного права чи охоронюваного інтересу та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд має з`ясувати наявність або відсутність порушеного права чи законного інтересу позивача та відповідність обраного ним способу захисту порушеного права та законного інтересу способам, визначеним у законодавстві і на підставі цього зробити висновок щодо відмови або задоволення позову.

Відповідно до вимог ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Приписи ч.4 ст.74 ГПК України визначають, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у разі необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків (ч.5 ст.13 ГПК України).

У відповідності до ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Позивач Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся до господарського суду з позовом до відповідача, ТОВ «Магвай», про виселення останнього з орендованого ним комунального майна на підставі укладеного між сторонами договору від 08.10.2018 №573/2018. Так, необхідність звернення позивача до суду з вказаним позовом з метою захисту його порушених прав обумовлено тим, що відповідач після припинення дії договору продовжує користуватись орендованим майном.

За правовою природою укладений сторонами договір є договором оренди комунального майна. Враховуючи те, що спірні правовідносини стосуються оренди комунального майна, то до них підлягають застосуванню положення Закону України «Про оренду державного та комунального майна», який регулює правові, економічні та організаційні відносини, пов`язані з передачею майна державної та комунальної власності в оренду та відносини між орендарем та орендодавцем.

Під час розгляду справи судом була встановлена обставина укладення між сторонами договору оренди нежилої окремо розташованої будівлі, загальною площею 102.4 кв.м., що розташована за адресю: м. Одеса. Маразліївська 1/4, який, за погодженням сторін, укладений на строк до 08.09.2021, при цьому умовами договору сторонами не визначено, що договір діє до вказаної дати включно.

Так, умовами п.7.11. договору, зміст якого цілком відповідає положенням ст. 291 ГК України, ст. 764 ЦК України та ст.26 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», передбачено припинення договору у випадку, зокрема, закінчення терміну, на який його було укладено.

Правовий аналіз застосованих судом норм матеріального права свідчить про те, що після закінчення терміну дії договору оренди державного або комунального майна він може бути продовжений на такий самий строк, на який цей договір укладався, проте за умови відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди. Такі самі умови містить п.7.8. укладеного між сторонами договору.

Між цим суд відзначає, що чинне законодавство передбачає, що з 01 липня 2020 року укладений сторонами у справі договір мав продовжуватися в порядку, визначеному Законом № 157-ІХ. При цьому, у будь-якому разі, Договір зберігав чинність до моменту закінчення строку дії договору, тобто до 08.09.2021, разом з тим, ця обставина жодним чином не спростовує необхідність застосування до спірних правовідносин положень Закону № 157-ІХ.

В той же час, згідно підпункту 1 пункту 1 Прикінцевих та перехідних положень Закону положення статей 5, 6, 11, 14, частини восьмої статті 15, частини шостої статті 16 цього Закону (в частині роботи ЕТС), які стосуються внесення (включення) та опублікування інформації в ЕТС, подання заяв, у тому числі заяв на оренду, в ЕТС, опублікування в ЕТС Переліків, договорів оренди, укладених без проведення аукціону, змін і доповнень до договорів оренди, які вводяться в дію з 1 жовтня 2020 року.

Внесення (включення) та опублікування інформації, оприлюднення Переліків, договорів оренди, укладених без проведення аукціону, змін і доповнень до договорів оренди, що передбачені статтями 5, 6, 14, частиною восьмою статті 15, частиною шостою статті 16 цього Закону, здійснюються на офіційних вебсайтах орендодавців, а також у друкованих засобах самоврядування, до моменту введення в дію положень, передбачених цим підпунктом.

Подання заяв, у тому числі заяв на оренду, передбачених статтями 6, 11, 14 цього Закону, здійснюється в паперовій або в електронній формі (без використання ЕТС) до моменту введення в дію положень, передбачених цим підпунктом пункту 1 Прикінцевих та перехідних положень.

Оскільки Закон України «Про оренду державного та комунального майна» прийнятий 03.10.2019 та набрав чинності 01.02.2020, тобто новий закон введено в дію до моменту закінчення строку дії укладеного з позивачем договору, то продовження договору оренди № 573/2018 від 08.10.2018 має здійснюватись з урахуванням вимог нового закону та Порядоку передачі в оренду державного та комунального майна, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 03.06.2020 № 483.

Відтак, до 01.10.2020 подання заяви про продовження договору оренди могло відбуватись у паперовій формі або в електронній формі на сайті орендодавця без використання ЕТС.

Відтак, новим порядком продовження договорів оренди державного та комунального майна не передбачено можливості автоматичної пролонгації договору оренди на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором, у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору, як це було врегульовано частиною 2 статті 17 Закону № 2269-XII, за виключенням випадку, коли договір оренди продовжуються відповідно до частини другої статті 18 Закону № 157-ІХ.

Тобто, чинним законодавством, що регулює передачу державного майна в оренду передбачений порядок переукладення договору оренди (без аукціону) за сукупності наступних умов: наявне звернення орендаря до орендодавця щодо продовження договору оренди без аукціону; орендарем подані необхідні документи, визначені Законом та Порядком, зокрема, витяг з ЄДР та звіт про оцінку майна з рецензією; відсутні порушення умов договору та заборгованість зі сплати орендних платежів; майно може бути орендоване за відсутності обмежень, визначених ст. 7 Закону.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» рішення про відмову у продовженні договору оренди може бути прийнято, зокрема, якщо орендоване приміщення необхідне для власних потреб балансоутримувача, які обґрунтовані у письмовому зверненні балансоутримувача, поданому ним орендарю. Іншими підставами для відмови у продовженні договору визначено випадки, передбачені статтею 7 цього Закону; якщо орендар, який бажає продовжити договір оренди майна в порядку, встановленому частиною другою статті 18 цього Закону, не надав звіт про оцінку об`єкта оренди у визначений цим Законом строк; якщо орендар порушував умови договору оренди та не усунув порушення, виявлені балансоутримувачем або орендодавцем у строк, визначений у приписі балансоутримувача та/або орендодавця; якщо орендар допустив прострочення сплати орендної плати на строк більше трьох місяців; якщо орендар станом на дату довідки балансоутримувача, передбаченої частиною шостою статті 18 цього Закону, має заборгованість зі сплати орендної плати або не здійснив страхування об`єкта оренди, чи має заборгованість зі сплати страхових платежів.

Таким чином, для продовження договору оренди комунального майна орендар зобов`язаний надати орендодавцю в установлений строк відповідну заяву, яка починаючи з 01.10.2020 подається шляхом заповнення електронної форми через особистий кабінет в електронній торговій системі, та звіт про оцінку майна, який підлягає рецензуванню відповідно до Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні».

Отже, у порядку, визначеному Законом № 157-ІХ, орендар мав звернутись до орендодавця із заявою про продовження договору оренди не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку дії договору оренди, тобто до 08.06.2021.

Як вбачається із матеріалів справи, листом № 1-31/05-21 від 31.05.2021 відповідач повідомив позивача про намір продовжити, зокрема, договір № 573/2018 від 08.10.2018 шляхом укладення додаткової угоди щодо продовження договору оренди. Разом з цим, доказів надання позивачеві звіту про оцінку майна та рецензії на цей звіт матеріали справи не містять.

Вказана заява за своєю суттю не є та не може бути заявою про продовження договору оренди. Порядок подання та розгляду заяви про продовження договору регулюються іншими положеннями Закону і Порядку. Відповідач хибно аргументує порушення Департаментом комунальної власності ОМР строку на прийняття рішення про припинення договору оренди, пов`язуючи факт не прийнятті рішення про відмову в продовженні договору оренди комунального майна зі своїм зверненням від 31.05.2021.

Тобто, самим орендарем не дотримано встановленого законодавством порядку продовження строку дії договору оренди на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором, що відповідно до положень статті 18 Закону № 157-ІХ унеможливлює продовження строку його дії на той самий термін і на тих самих умовах.

Відтак, відповідачем не було подано у встановлені строки відповідних заяви (шляхом заповнення електронної форми через особистий кабінет в електронній торговій системі) разом із документами, передбаченими п. 113 Порядку та звітом про оцінку майна, тому суд погоджується з доводами позивача відносно того, що строк дії договору закінчився 08.09.2021 року, і договір припинився у зв`язку з закінченням строку, на який його було укладено.

Разом з тим, суд наголошує в спеціальному законодавстві відсутні посилання на поновлення договору оренди комунального майна, у разі продовження користування орендарем таким майном та незаперечення орендодавцем на таке користування та невитребування майна.

Заперечення відповідача також щодо доказів своєчасного сповіщення про намір подовжити договір, суд вважає таким, що не спростовує факт припинення орендних правовідносин, оскільки відповідач не довів надання звіту про оцінку майна, який підлягає рецензуванню, позивачеві як під час ініціювання подовження строку дії договору оренди, так й в будь який інший час. Отже, для реалізаціїї свого переважного права оренди відповідач не вчинив усіх необхідних та передбачених договором та чинним законодавством юридично значущих дій, у тому числі в судовому порядку.

Суд зауважує, що помилково ототожнювати правовий інститут пролонгації договору оренди нерухомого майна (продовження договору на той самий строк і на тих самих умовах), який реалізується внаслідок мовчазної згоди сторін договору, та правовий інститут продовження договору оренди на новий строк внаслідок реалізації переважного права добросовісного орендаря, сутністю якого є укладення договору оренди на новий строк, а не його автоматичне поновлення. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду при розгляді справи №904/5126/19.

Зазначені правові інститути є взаємовиключними, оскільки реалізація орендарем переважного права є можливою тільки у разі припинення дії попереднього договору оренди і суть такої реалізації зводиться до надання добросовісному орендарю переваги перед іншими особами на рівних запропонованих орендодавцем умовах договору оренди.

Суд звертає увагу, що зміст заперечень відповідача свідчить про помилкове ототожнення ним правового інституту пролонгації договору оренди нерухомого майна, врегульованого положеннями статті 764 ЦК України, який реалізується внаслідок мовчазної згоди сторін договору, та правового інституту продовження договору оренди на новий строк внаслідок реалізації переважного права добросовісного орендаря (стаття 777 ЦК України та статті 18 Закону), сутністю якого є укладення договору оренди на новий строк, а не його автоматичне поновлення.

В свою чергу, припинення договору оренди свідчить про відсутність у орендаря правових підстав для подальшого користування об`єктом оренди.

Враховуючи встановлені судом факти припинення договору внаслідок закінчення строку, на який його було укладено та з огляду на відсутність в матеріалах справи доказів виконання позивачем своїх зобов`язань за договором щодо повернення орендованого майна, суд погоджується з твердженнями позивача, що позивач продовжує використовувати об`єкт оренди без достатніх правових підстав, порушуючи право власника майна володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном.

Як свідчать обставини справи, після припинення договору об`єкт оренди відповідач позивачу не повернув.

Надавши правову кваліфікацію вказаним обставинам, наданим доказам та оцінивши пояснення сторін, суд вважає, що позовні вимоги Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю «Магвай» про виселення відповідача з нежилої окремо розташованої будівлі, загальною площею 102,4 кв.м, що розташована за адресю: м. Одеса. Маразліївська 1/4, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

При цьому, суд зазначає, що виселення є ефективним способом захисту так як забезпечує поновлення порушеного права позивача, як орендодавця на вільне розпорядження об`єктом оренди. Так, з огляду на встановлення судом факту закінчення строку дії договору оренди та обов`язок орендаря повернути майно позивачу (орендодавцю) після закінчення дії договору, у випадку невиконання орендарем відповідного обов`язку ефективним способом захисту прав є саме вимога про виселення орендаря, яка передбачає реальне відновлення порушеного права, оскільки виконання рішення суду не залежить від волевиявлення відповідача.

Правові наслідки порушення умов договору оренди комунального майна визначені відповідними нормами Закону про оренду, ЦК України та ГК України.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника встановлених законом негативних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового обов`язку, що узгоджується з нормами статті 610 ЦК України та статті 216 ГК України.

У питанні відповідальності сторін за невиконання зобов`язань за договором норми статті 29 Закону про оренду відсилають до інших законодавчих актів України та умов договору.

Невиконання наймачем передбаченого частиною першою статті 785 ЦК України обов`язку щодо негайного повернення наймодавцеві речі (у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі) у разі припинення договору є порушенням умов договору, що породжує у наймодавця право на застосування до наймача відповідно до частини другої статті 785 ЦК України такої форми майнової відповідальності як неустойка у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Отже, відповідно до статті 614 ЦК України, для застосування наслідків, передбачених частиною другою статті 785 цього Кодексу, необхідна наявність вини (умислу або необережності) в особи, яка порушила зобов`язання. Тобто судам потрібно встановити обставини, за яких орендар мав можливість передати майно, що було предметом оренди, але умисно цього обов`язку не виконав.

Положеннями статті 549 ЦК України та статті 230 ГК України визначено загальне поняття штрафних санкцій, яке у господарському судочинстві включає неустойку, штраф, пеню, яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил господарської діяльності, невиконання господарського зобов`язання.

Тобто неустойка згідно із частиною другої статті 785 ЦК України розглядається як законна неустойка і застосовується незалежно від погодження сторонами цієї форми відповідальності в договорі найму (оренди).

Водночас неустойка за частиною другою статті 785 ЦК України має спеціальний правовий режим, який обумовлений тим, що зобов`язання наймача (орендаря) з повернення об`єкта оренди є майновим і виникає після закінчення дії Договору. Наймодавець (орендодавець) у цьому випадку позбавлений можливості застосовувати щодо недобросовісного наймача інші ефективні засоби впливу задля виконання відповідного зобов`язання, окрім як використання права на стягнення неустойки в розмірі подвійної плати за користування орендованим майном.

Отже, яким би способом в договорі не регламентувалися правовідносини між сторонами у разі невиконання (несвоєчасного виконання) наймачем (орендарем) обов`язку щодо повернення речі з найму (оренди) з її подальшим користуванням після припинення договору, що відбулося у спірних правовідносинах, проте ці правовідносини не можуть врегульовуватись іншим чином, ніж визначено частиною другою статті 785 ЦК України (зокрема, з установленням для наймача (орендаря) будь-якого іншого (додаткового) зобов`язання, окрім того, що передбачений частиною другою статті 785 ЦК України).

Наведені висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.04.2021 у справі № 910/11131/19 та враховуються судом при вирішенні цього спору.

Зважаючи на встановлені обставини, суд доходить висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача неустойки за період невиконання обов`язку з повернення майна в розмірі подвійної орендної плати за користування майном по 31.12.2021.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок неустойки, виходячи з орендної плати, визначеної з урахуванням індексу інфляції (в порядку п. 2.2 договору), суд визнає його обґрунтованим.

Отже, з урахуванням викладеного, суд задовольняє позовні вимоги про стягнення з відповідача неустойки у розмірі 17143,63 грн.

При цьому, відсутності своєї вини у невиконанні обов`язку з повернення майна з оренди після закінчення строку дії договору відповідачем не доведено, а судом не встановлено.

За умовами статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Слід зауважити, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж.К. та інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") Європейський суд з прав людини наголосив, що цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей", тобто суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019 Верховного Суду по справах №910/13407/17 та №915/370/16.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні, оскільки не спростовують висновків, до яких дійшов суд в процесі розгляду цієї справи.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність.

Хоча ГПК України і не містить визначення вказаних понять, їх зміст розкривається у відповідних статтях Кодексу через встановлення певних прав та обов`язків, а також меж поведінки учасників справи та суду, який, відповідно до ч.5 ст.13 ГПК України, повинен зберігати об`єктивність та неупередженість.

Відповідно до ст. 13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Підсумовуючи вищезазначене, суд доходить висновку, що позовні Департаменту комунальної власності Одеської міської ради є обґрунтовані, підтверджуються належними та допустимими докази, в зв`язку з чим підлягають задоволенню в повному обсязі.

Судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви покладаються на відповідача відповідно до приписів ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 2, 13, 76, 79, 86, 129, 202, 233, 237-240 Господарського процесуального кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Виселити Товариство з обмеженою відповідальністю «Магвай» (провул. Онілової № 8/10, приміщ. 503, м. Одеса, 65000, ) з нежилої окремо розташованої будівлі, загальною площею 102,4 кв.м., що розташована за адресю: м. Одеса. Маразліївська 1/4, на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради (вул. Артилерійська, № 1, м. Одеса, 65039, ).

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Магвай» (провул. Онілової № 8/10, приміщ. 503, м. Одеса, 65000, ) на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради (вул. Артилерійська, № 1, м. Одеса, 65039, ) неустойку за прострочення повернення об`єкта оренди у розмірі 17 143 (сімнадцять тисяч сто сорок три) грн. 63 коп. та судовий збір в розмірі 4 540 (чотири тисячі п`ятсот сорок) грн. 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України.

Накази видати відповідно до ст.327 ГПК України.

Повний текст рішення складено 23 травня 2022 р.

Суддя О.В. Цісельський