РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

13.05.2022Справа № 910/21013/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Сівакової В.В. розглянувши у спрощеному позовному провадженні матеріали справи

за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка»

до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова

компанія «Оранта»

про стягнення 89.660,00 грн

Представники сторін: не викликались

СУТЬ СПОРУ:

20.12.2021 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» про стягнення 89.660,00 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що позивачем на підставі договору добровільного страхування наземного транспорту «Каско Corporate» № 030346/4100/0000004 від 22.07.2016 внаслідок настання страхової події - дорожньо-транспортної пригоди (надалі - ДТП) виплачено страхове відшкодування автомобіля ЗАЗ Lanos, державний номер НОМЕР_1 , а тому позивачем відповідно до положень ст. 993 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України «Про страхування» отримано право зворотної вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду. Відповідальність власника транспортного засобу - автомобіля марки Volkswagen Transporter, державний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 , яким скоєно ДТП, застрахована відповідачем на підставі договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс № АЕ/7644152), а тому позивач вказує, що обов`язок з відшкодування збитків покладається на відповідача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.12.2021 відкрито провадження у справі № 910/21013/21 та прийнято позовну заяву до розгляду; розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Даною ухвалою зобов`язано відповідача протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали подати суду відзив на позов в порядку ст. 165 Господарського процесуального кодексу України з доданням доказів, що підтверджують обставини викладені в ньому, та докази направлення цих документів позивачу.

У відповідності до ст. 242 Господарського процесуального кодексу України ухвалу про відкриття провадження у справі від 23.12.2021 було направлено відповідачу рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення за № 6396 за адресою, що зазначена в позовній заяві, а саме: 02081, м. Київ, вул. Здолбунівська, 7-Д, яка згідно інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань є місцезнаходженням відповідача.

Відповідно до п. 3 ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення.

Відповідач ухвалу суду від 23.12.2021, надіслану за вказаною вище адресою, отримав 06.01.2022, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення за № 6396, а отже відповідач мав подати відзив на позов у строк до 21.01.2022 включно.

25.01.2022 від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву (поданий до відправлення до поштового відділення зв`язку 21.01.2022).

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 910/21013/21 від 27.01.2022 відзив Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» повернуто без розгляду з огляду на його не відповідність вимогам ст.ст. 165, 170 Господарського процесуального кодексу України.

07.02.2022 від позивача надійшли додаткові пояснення по справі, в яких вказує на причини пропуску ним річного строку на звернення із заявою про виплату страхового відшкодування до відповідача та просить врахувати при розгляді справи правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2021 у справі № 147/66/17.

10.02.2022 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву та письмові пояснення по справі (аналогічні за змістом) (подані до відправлення до поштового відділення зв`язку 01.02.2022 та відповідно 02.02.2022), в яких відповідач заперечує проти позовних вимог та зазначає про відсутність у нього обов`язку із відшкодування завданої шкоди з огляду на пропуск позивачем річного строку на звернення до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта», як страховика винної в ДТП особи, із заявою про страхове відшкодування (ДТП сталася 13.05.2017, в той час як позивач звернувся до відповідача із відповідною заявою лише 13.06.2018), у зв`язку з чим у задоволенні позовних вимог просить відмовити.

При цьому, у відзиві на позовну заяву та письмових поясненнях відповідач просить продовжити строк для подання відзиву на позовну заяву та прийняти останній до розгляду.

За приписами частини 2 статті 119 Господарського процесуального кодексу України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Згідно зі ст. 118 Господарського процесуального кодексу України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.

Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

З огляду на те, що клопотання про продовження процесуального строку на подання відзиву на позовну заяву подано з порушенням встановленого для його подачі строку (до 21.01.2022) у суду відсутні підстави для задоволення відповідного клопотання відповідача, у зв`язку з чим відзив на позовну заяву підлягає залишенню без розгляду.

У частині 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Відповідно до ст. 248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Дане рішення постановлено з перевищенням встановленого наведеною нормою строку, у зв`язку із запровадженням Указом Президента № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» воєнного стану з 24.02.2022.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

22.07.2016 між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Уніка» (далі - позивач), як страховиком, та ОСОБА_2 як страхувальником, було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту «Каско Corporate» № 030346/4100/0000004 предметом якого є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать закону, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням, наземним транспортним засобом - автомобілем марки ЗАЗ Lanos, державний номер НОМЕР_1 , 2012 року випуску.

Згідно договору до страхових випадків відноситься, зокрема, ДТП та вигодонабувачем є ОСОБА_2 .

Строк дії договору встановлено з 23.07.2016 до 22.07.2017.

13.05.2017 приблизно о 22 год. 00 хв. ОСОБА_1 , рухаючись по вул. Стеценка в м. Києві, керуючи транспортним засобом марки «Volkswagen Transporter», державний номер НОМЕР_2 , здійснивши рух на забороняючий (червоний) сигнал світлофора, виїхав на перехрестя вул. Стеценка з вул. Щербаківського та здійснив зіткнення з автомобілем ЗАЗ Lanos, державний номер НОМЕР_1 , у зв`язку з чим транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Постановою Татарбунарського районного суду Одеської області від 25.09.2017 у справі № 515/1410/17 встановлено порушення водієм ОСОБА_1 вимог пп. «б» п.2.3, п.п. «е» п. 8.7.3, п.10.1 Правил дорожнього руху України, втім провадження по даній справі було закрито у зв`язку з закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності.

17.05.2017 страхувальник звернувся до позивача із заявою № 00224712 про подію, що має ознаки страхового випадку за договором добровільного страхування наземного транспорту.

Актом огляду пошкодженого транспортного засобу від 29.05.2017, складеного ОСОБА_3 було зафіксовано характер пошкоджень (назва деталей та опис пошкоджень) автомобіля марки ЗАЗ Lanos, державний номер НОМЕР_1 .

Відповідно до звіту про оцінку КТЗ № 02-01/06 від 01.06.2017, складеного суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_4 (свідоцтво № 16665/14 від 08.07.2014) вартість відновлювального ремонту автомобіля ЗАЗ Lanos, державний номер НОМЕР_1 становить 110.604,32 грн.

15.05.2018 позивачем був складений та підписаний страховий акт № 00224712, згідно з яким пошкодження транспортного засобу марки ЗАЗ Lanos, державний номер НОМЕР_1 , внаслідок ДТП, визнано страховим випадком та призначено до виплати страхове відшкодування в розмірі 91.660,00 грн.

На підставі складеного страхового акту № 00224712 від 15.05.2018 та наказу № 00224712 від 16.05.2018 позивач, виконуючи свої зобов`язання за договором добровільного страхування наземного транспорту «Каско Corporate» № 030346/4100/0000004 перерахував на рахунок страхувальника суму страхового відшкодування в розмірі 91.660,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 023680 від 24.05.2018 на суму 91.660,00 грн.

Статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Згідно зі статтею 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом.

Таким законом, зокрема, є норми ст. 993 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України «Про страхування», відповідно до яких до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Тобто у таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Нового зобов`язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: потерпілий (страхувальник) передає страховику, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Отже, страховик виступає замість потерпілого у деліктному зобов`язанні.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Новий кредитор набуває прав та обов`язків свого попередника. Відповідно, заміною кредитора деліктне зобов`язання не припиняється, оскільки відповідальна за спричинену шкоду особа свій обов`язок із відшкодування шкоди не виконала.

Отже, з огляду на положення ст. 993 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України «Про страхування» підставою для набуття позивачем права вимоги щодо виплати страхового відшкодування (в порядку заміни кредитора в зобов`язанні) є факт фактичної виплати страхового відшкодування за договором майнового страхування.

Таким чином, до Приватного акціонерного товариства Страхова компанія «Уніка» перейшло в межах виплаченої суми право вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

З довідки Управління патрульної поліції у м. Києві Національної поліції України №073751 вбачається, що транспортний засіб марки «Volkswagen Transporter», державний номер НОМЕР_2 , яким спричинено ДТП, що потягнуло пошкодження автомобіля марки ЗАЗ Lanos, державний номер НОМЕР_1 , належить ОСОБА_1 та знаходився під його керуванням.

Згідно із ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частинами першою та другою статті 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини 1 статті 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Відтак, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Досліджуючи наявність у діях відповідача повного складу цивільного правопорушення, судом встановлено наступне.

Як слідує із протоколу про адміністративне правопорушення серії АП2 № 429836 від 11.09.2017, 13.05.2017 о 22 год. 00 хв. ОСОБА_1 , рухаючись по вул. Стеценка в м. Києві, керуючи транспортним засобом марки «Volkswagen Transporter», державний номер НОМЕР_2 , здійснивши рух на забороняючий (червоний) сигнал світлофора, виїхав на перехрестя вул. Стеценка з вул. Щербаківського та здійснив зіткнення з автомобілем ЗАЗ Lanos, державний номер НОМЕР_1 , що призвело до механічних пошкоджень обох автомобілів з матеріальними збитками, чим порушив вимоги пп. «б» п.2.3, п.п. «е» п. 8.7.3, п. 10.1 Правил дорожнього руху України.

При цьому, судом враховано, що протокол про адміністративне правопорушення є документом, який складається лише для фіксації факту ДТП, а наявність у діях особи складу адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, зокрема протиправної поведінки такої особи, яка полягає у порушенні правил дорожнього руху, та її вини, встановлюється виключно судом у межах справи про адміністративне правопорушення.

Як зазначалося вище, постановою Татарбунарського районного суду Одеської області від 25.09.2017 у справі № 515/1410/17 провадження у адміністративній справі відносно гр. ОСОБА_1 за статтею 124 КУпАП було закрито на підставі пункту 7 частини 1 статті 247 КУпАП у зв`язку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності.

У пункті 7 частини першої статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення зазначено, що провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 цього Кодексу.

З правового аналізу вказаної норми вбачається, що її застосування можливе лише у випадку наявності вини особи у вчиненні правопорушення, адже у разі відсутності вини особи в скоєнні дорожньо-транспортної пригоди провадження у справі підлягає припиненню на підставі пункту 1 частини першої статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення - через відсутність події і складу адміністративного правопорушення, відтак така обставина як закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених статтею 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення, не є реабілітуючою, тобто не є обставиною, яка спростовує факт наявності вини особи в скоєнні дорожньо-транспортної пригоди.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 07.02.2018 у справі № 910/18319/16, від 19.03.2020 у справі № 910/3864/19, від 16.04.2019 у справі № 927/623/18 та від 18.02.2020 у справі № 916/2586/18.

Тобто, постанова Татарбунарського районного суду Одеської області від 25.09.2017 у справі № 515/1410/17 за своєю суттю є доказом наявності у діях водія ОСОБА_1 винної протиправної поведінки у вигляді порушення ним Правил дорожнього руху.

Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що факт не притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності не свідчить про відсутність у його діях правопорушення та відсутність його вини у спричинених збитках, у зв`язку з чим, вина водія транспортного засобу Volkswagen Transporter, державний номер НОМЕР_2 ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення у вигляді недотримання ним Правил дорожнього руху презюмується під час з`ясування обставин заподіяння діями цієї особи шкоди майну власника транспортного засобу марки ЗАЗ Lanos, державний номер НОМЕР_1 .

Доказів наявності вини інших осіб в ДТП, що відбулася 13.05.2017 суду не надано.

Під час розгляду справи встановлено, що ОСОБА_1 уклав договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземного транспорту, оформленого полісом № АЕ/7644152 з Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта», предметом якого є майнові інтереси страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом - автомобілем марки «Volkswagen Transporter», державний номер НОМЕР_2 , який був діючим на момент ДТП - 13.05.2017.

Отже, оскільки ОСОБА_1 експлуатував автомобіль марки «Volkswagen Transporter», державний номер НОМЕР_2 , на законних підставах, що встановлено вище, то відповідальність за шкоду, заподіяну майну внаслідок експлуатації цього автомобіля була застрахована відповідачем у справі.

Згідно пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

При цьому, відповідно до п. 12.1 ст. 12 зазначеного вище Закону страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Вказаним договором (поліс № АЕ/7644152 ) передбачено, що ліміт відповідальності за шкоду заподіяну майну становить 100.000,00 грн, франшиза - 2.000,00 грн.

Статтею 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

З огляду на вищевикладене, страхувальник, який зазнав майнової шкоди, набув право вимоги до заподіювача та у зв`язку з виплатою страхового відшкодування до страховика (позивача у справі) перейшло право вимоги до заподіювача у межах фактичних витрат.

За таких обставин, враховуючи розмір права зворотної вимоги, який перейшов до позивача, визначені полісом № АЕ/7644152 розміри лімітів відповідальності (100.000,00 грн) та франшизи (2.000,00 грн), суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача страхового відшкодування в розмірі 89.660,00 грн є обґрунтованими.

Разом з цим, як встановлено судом та як зазначає у своїх письмових поясненнях відповідач, позивач із завою про виплату страхового відшкодування до страховика (страхової компанії) звернувся поза межами річного строку, встановленого нормою підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про страхування», відповідно до якої підставою для відмови страховиком (страховою компанією) у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є, зокрема, неподання потерпілою особою заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння ДТП.

Закон передбачає, що потерпілий, який володіє правом на майнове відшкодування заподіяної йому шкоди, повинен вчинити ряд активних дій, які б свідчили про його волевиявлення щодо здійснення цього права. Вказані активні дії потерпілого закон пов`язує, зокрема, із поданням заяви про страхове відшкодування впродовж визначеного законом строку (підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про страхування»), зі сприянням у визначенні характеру та розміру збитків (пункт 331.1 статті 331 Закону України «Про страхування»).

Відтак право потерпілого на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), що у свою чергу законодавець обмежує річним строком з моменту скоєння відповідної дорожньо-транспортної пригоди.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.12.2019 у справі № 465/4287/15 зроблено висновок, що зазначений у підпункті 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» річний строк є преклюзивним і поновленню не підлягає.

Поняття «преклюзивні строки» здійснення регулятивного суб`єктивного права (строк подання заяви про страхове відшкодування до страховика) не є тотожним поняттю «позовна давність» (строк захисту порушеного права особи).

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. У такому випадку договір про збільшення позовної давності укладається в письмовій формі та може бути оформлений як окремий договір, і як пункт основного договору (частина перша статті 259 ЦК України). При цьому закон не передбачає, що позовна давність, встановлена законом, може бути скорочена за домовленістю сторін, що свідчить про те, що позовна давність на звернення до суду за захистом порушеного права визначається законом і може бути тільки збільшена.

Підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначає наслідком пропуску потерпілою особою річного строку, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трирічного строку, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди, подання заяви до страховика про страхове відшкодування, право страховика на відмову у виплаті регламентних виплат.

Разом з тим, ані Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ані Цивільний кодекс України, ані будь-який інший закон не передбачає в цьому випадку припинення взагалі права потерпілої особи на отримання відшкодування або на задоволення позову як, наприклад, передбачено Цивільним кодексом України при пропуску позовної давності.

Водночас Цивільним кодексом України передбачається також поновлення, зупинення, переривання позовної давності (статті 263-264, стаття 267 ЦК України).

Сплив строку, протягом якого потерпіла особа може реалізувати своє регулятивне суб`єктивне право за рахунок страховика (страхової компанії), призводить до неможливості отримання страхового відшкодування від особи, що застрахувала відповідальність винної в ДТП особи в позасудовому порядку. Однак законодавством не передбачено в цьому випадку припинення взагалі права на відшкодування шкоди ані у повному обсязі, ані в обсязі страхового відшкодування. Тоді як згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявила сторона у спорі, є підставою для відмови в позові.

Крім того, немає підстав вважати, що річний строк звернення із заявою про виплату страхового відшкодування є спеціальним строком позовної давності, передбаченим статтею 258 Цивільного кодексу України, оскільки це суперечить змісту зазначеної норми, яка не передбачає встановлення спеціальної позовної давності в інших випадках, ніж випадки, передбачені в цій нормі.

З огляду на те, що пропуск річного строку звернення із заявою до страховика (страхової компанії) не зазначений у законодавстві (стаття 12 ЦК України) як підстава для припинення матеріального права, цей строк не може бути розцінений як преклюзивний і такий, що припиняє існуюче право на отримання відшкодування шкоди в розмірі регламентних виплат взагалі.

У випадку, якщо потерпіла особа звернеться до страховика (страхової компанії) за відшкодуванням шкоди з пропуском встановленого річного строку, однак доведе, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика, та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, вона має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи, у тому числі у судовому порядку.

Такі правові висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2021 у справі № 147/66/17.

Враховуючи викладене, оскільки річний строк звернення із заявою до страховика (страхової компанії) не припиняє існуюче право на отримання відшкодування шкоди взагалі, то пропуск позивачем цього строку не може бути підставою для припинення його права на відшкодування шкоди ні в повному обсязі, ні в обсязі страхового відшкодування.

Аналогічна правова позиція відображена у постанові Верховного Суду від 16.02.2022 у справі № 554/3246/18.

Разом з цим, як вбачається із наведеного вище, можливість відшкодуванням шкоди відшкодуванням шкоди з пропуском встановленого річного строку для звернеться до страховика (страхової компанії) потребує доведення особою того, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика, та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини.

Судом враховано, що в позовній заяві та додаткових поясненнях позивач неодноразово вказував на той факт, що право вимоги до відповідача він набув 24.05.2018, тобто вже після спливу річного строку на звернення із заявою про виплату страхового відшкодування, що в свою чергу є наслідком необхідності визначення характеру та розміру збитків, завданих власнику ЗАЗ Lanos, державний номер НОМЕР_1 .

На підтвердження обставин, які зумовили пропуск строку, позивач вказує на необхідність проведення торгів із визначення вартості залишків транспортного засобу ЗАЗ Lanos, державний номер НОМЕР_1 , які закінчилися 04.04.2018, на підтвердження чого позивачем додано до матеріалів справи роздруківку (скріншот) платформи Audatex.

При цьому, проведення торгів із визначення вартості залишків транспортного засобу ЗАЗ Lanos, державний номер НОМЕР_1 викликана необхідністю виконання позивачем своїх зобов`язань за договором добровільного страхування наземного транспорту «Каско Corporate» № 030346/4100/0000004, в силу приписів пунктів 10.8.2 якого страховик здійснює виплату страхової суми без врахування зносу, за відрахуванням франшизи та вартості залишків ТЗ.

Окрім того, позивач зазначає, що в довідці Національної поліції України про дорожньо-транспортну пригоду Управління патрульної поліції в місті Києві № 073751 була помилкова інформація про те, що цивільна-правова відповідальність водія транспортного засобом марки «Volkswagen Transporter», державний номер НОМЕР_2 ОСОБА_1 застрахована не була, у зв`язку з чим у позивача були правомірні очікування щодо можливості пред`явлення вимоги безпосередньо до винної особи, яка в свою чергу річним строком з моменту ДТП не обмежується.

Оцінюючи наведені позивачем причини пропуску річного строку на звернення із заявою про виплату страхового відшкодування до страховика винної особи, суд зазначає, що сторони повинні діяти добросовісно під час реалізації своїх прав та передбаченого договором та/або законом виконання своїх зобов`язань.

В діях позивача суд не вбачає недобросовісної поведінки, наслідком якої стало пропуску річного строку на звернення із заявою про виплату страхового відшкодування до страховика винної особи, натомість позивачем вживалися усі необхідні дії для встановлення та виплати страхового відшкодування.

В свою чергу відповідачем доказів неправомірної поведінки позивача стосовно встановлення та виплати страхового відшкодування, так само як і не надано належних доказів, які б спростували твердження позивача стосовно об`єктивності причин пропуску річного строку на звернення із заявою про виплату страхового відшкодування до нього.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідач під час розгляду справи не надав суду належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги.

При цьому, суд відхиляє доводи відповідача про відсутність підстав для задоволення заяви про виплату страхового відшкодування через пропуск присічного строку на її подання з посиланням на висновок Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/7449/17.

У постанові від 05.06.2018 у справі № 910/7449/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що закріплене в положеннях підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» право страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ відмовити у здійсненні виплати страхового відшкодування у випадку пропуску встановленого строку на звернення до нього із заявою про виплату страхового відшкодування не залежить від суб`єкта звернення з відповідною заявою, тобто підлягає застосуванню, в тому числі у випадку, коли з такою заявою звертається не безпосередньо потерпілий, а особа, яка здійснила відшкодування потерпілому завданого внаслідок пошкодження належного йому транспортного збитку на підставі договору добровільного майнового страхування.

Зазначений висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду за фактичних обставин, коли страховик потерпілої особи на підставі договору про добровільне страхування майна відшкодував їй завдану за наслідками ДТП шкоду та звернувся зі зворотною вимогою до страховика винної особи за договором обов`язкового страхування цивільної відповідності. При цьому, ДТП відбулось у вересні 2015 року, 15.10.2015 страхувальник за договором добровільного страхування сплатив страхове відшкодування, тобто, останній отримав право вимоги до страховика винної особи в межах річного строку, однак своїм правом на пред`явлення такої вимоги не скористався, як і не зазначив об`єктивних причин, які унеможливлювали здійснення звернення із зворотною вимогою.

Відтак, правовідносини у справі № 910/21013/21 та № 910/7449/17 не є подібними за встановленими фактичними обставинами, а тому висновки Великої Палати Верховного Суду викладені по справі № 910/7449/17 не можуть бути застосованими до даної справи.

Приймаючи до уваги наведене вище у сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у заявленому позивачем розмірі.

Згідно з пункту 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, враховуючи положення статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись ст. 129, ст.ст. 237, 238, 240 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» (02081, м. Київ, вул. Здолбунівська, 7-Д; ідентифікаційний код 00034186) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УНІКА» (04112, м. Київ, вул. Олени Теліги, 6, літ. В; ідентифікаційний код 20033533) 89.660 (вісімдесят дев`ять тисяч шістсот шістдесят) грн 00 коп. страхового відшкодування та 2.270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн 00 коп. витрат по сплаті судового збору.

Відповідно до частини 1 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Суддя В.В.Сівакова