ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

"16" лютого 2022 р. м. Київ Справа № 910/19317/17

Господарський суд Київської області у складі судді Христенко О.О., розглянувши скаргу б/н від 26.01.2022 (вх. № 12/22 від 07.02.2022) Товариства з обмеженою відповідальністю «Діамед» на дії державного виконавця Бородянського відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) у справі № 910/19317/17

за позовом Київської міської клінічної лікарні №11 Дніпровського району

м. Києва, м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю Діамед, Київська обл.,

с. Микуличі

про стягнення 37 024,28 грн.

за участю представників:

від позивача: не з`явився;

від боржника (заявник): Жук О.Б., адвокат, ордер серії АА № 1068882 від 25.01.2022;

від відділу ДВС: Бузніцька Т.Г., довіреність № 1 від 12.01.2022.

встановив:

Рішенням господарського суду Київської області від 31.05.2018 (суддя Лилак Т.Д.) у справі №910/19317/17 позовні вимоги Київської міської клінічної лікарні №11 Дніпровського району м. Києва задоволено повністю; присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Діамед» на користь Київської міської клінічної лікарні № 11 Дніпровського району м. Києва 37 024,28 грн. заборгованості та 1 600,00 грн. штрафу.

На примусове виконання вказаного рішення господарським судом Київської області 03.07.2018 видано відповідний наказ.

07.02.2022 через канцелярію господарського суду Київської області надійшла скарга від 26.01.2022 (вх. № суду 12/22) Товариства з обмеженою відповідальністю «Діамед» на дії старшого державного виконавця Бородянського відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бузніцької Тетяни Григорівни.

В зазначеній скарзі, скаржник просить суд визнати неправомірним стягнення з рахунку ТОВ «Діамед» грошових коштів в сумі 131 461,34 грн. та зобов`язати такі кошти повернути. В обґрунтування своїх вимог, ТОВ «Діамед» вказує на те, що останній перебуває в стані припинення шляхом ліквідації, яке не передбачає правонаступництва, у зв`язку з чим скаржник вважає дії державного виконавця щодо стягнення грошових коштів неправомірними та просить зобов`язати державного виконавця повернути на рахунок заявника кошти в сумі 131 461,34 грн.

На підставі протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 07.02.2022 та ухвали суду від 08.02.2022 скаргу на дії державного виконавця Бородянського відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) прийнято до розгляду суддею Христенко О.О., розгляд скарги призначений на 16.02.2022.

14.02.2022 на електронну адресу суду від відділу державної виконавчої служби надійшли заперечення по суті поданої ТОВ «Діамед» скарги, в якій державний виконавець заперечує проти поданої скарги, стверджує про належне дотримання державним виконавцем вимог законодавства та виконання рішення суду щодо стягнення коштів, у зв`язку з чим останній просить суд відмовити в її задоволенні. Згідно даних електронної пошти господарського суду Київської області та даних сервісу АЦСК (акредитованого центру сертифікації ключів) вищезазначені заперечння не підписані електронним цифровим підписом.

14.02.2022 через канцелярію суду від Київської міської клінічної лікарні №11 Дніпровського району м. Києва надійшов відзив на скаргу, в якій остання просить суд здійснювати розгляд скарги за відсутності його повноважного представника, заперечує проти доводів скарги та вважає дії державного виконавця правомірними та здійсненими відповідно до вимог ЗУ «Про виконавче провадження».

В судовому засіданні 16.02.2022 присутній представник скаржника підтримав подану скаргу, вважаючи її обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню з наведених підстав; присутній в судовому засіданні представник відділу ДВС заперечував проти скарги, вважаючи її необгрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Дослідивши і перевіривши подані в підтвердження обґрунтування скарги докази, оцінивши подані стягувачем та відділом ДВС пояснення, судом встановлено.

У відповідності до ст. 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Частиною 1 ст. 232 Господарського процесуального кодексу України визначено, що судовими рішеннями є: ухвали, рішення, постанови, судові накази.

За змістом ст. 326 ГПК України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентуються Законом України «Про виконавче провадження», який є спеціальним по відношенню до інших нормативних актів при вирішенні питання щодо оцінки дій державної виконавчої служби.

Цим Законом регламентовано порядок та особливості проведення кожної стадії (дії) виконавчого провадження і відповідних дій державних виконавців.

Згідно з ст. 339 ГПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

З аналізу вищевказаних норм випливає, що учасник виконавчого провадження має право звернутися до господарського суду з відповідною скаргою тільки на дії чи бездіяльність органів виконавчої служби, вчинені ними під час, у зв`язку та щодо примусового виконання останніми відповідних судових рішень господарських судів.

Як вбачається з матеріалів справи, скаржник (Товариство з обмеженою відповідальністю «Діамед») звернувся до господарського суду Київської області із скаргою б/н від 26.01.2022 (вх. № 12/22 від 07.02.2022) на дії державного виконавця Бородянського відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) у справі № 910/19317/17.

Предметом скарги є оскарження дій державного виконавця Бородянського відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) у зведеному виконавчому провадженні № 63621742 по виконанню ряду рішень господарського суду Київської області.

Так, як зазначає скаржник в обґрунтування вимог скарги, ТОВ «Діамед» перебуває в стані припинення шляхом ліквідації, що не передбачає правонаступництва, а отже скаржник з посиланням на норми статтей 111, 112 ЦК України вважає, що стягнення з останнього 131 461,34 грн. є порушенням ліквідаційної процедури, у зв`язку з чим вважає дії державного виконавця щодо стягнення з рахунку підприємства коштів в сумі 131 461,34 грн. неправомірними, а грошові кошти в свою чергу підлягають поверненню на рахунок скаржника.

Частиною 1 ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За умовами ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження», примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону.

Статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Постановою відділу ДВС від 02.07.2019 відкрито виконавче провадження № 59430526 щодо виконання наказу господарського суду Київської області від 03.07.2018 у справі № 910/19317/17 про стягнення з ТОВ «Діамед» (боржник) на користь Київської міської клінічної лікарні №11 Дніпровського району м. Києва (стягувач) 38 624,28 грн.

Постановою відділу ДВС від 11.07.2019 у виконавчому провадженні № 59430526 накладено арешт на кошти боржника - ТОВ «Діамед».

Постановою відділу ДВС від 13.11.2020 об`єднано виконавче провадження № 59430526 з іншими виконавчими провадженнями у зведене виконавче провадження № 63621742.

Так, відділом ДВС до банку боржника було направлено платіжну вимогу № 5943 від 16.11.2020 на загальну суму 43 555,70 грн.

Відділом ДВС до банку боржника було направлено платіжну вимогу № 61190088 від 17.01.2022 на загальну суму 131 461,34 грн., яка була виконана банком.

Розпорядженням № 59430526 від 26.01.2022 відділом ДВС було перераховано стягувачу - Київській міській клінічній лікарні № 11 Дніпровського району м. Києва 38 624,28 грн. на виконання наказу господарського суду від 03.07.2018 у справі № 910/19317/17.

Як вбачається з наявних матеріалів, 21.11.2017 органом управління ТОВ «Діамед» прийнято рішення про припинення товариства та розпочато ліквідаційну процедуру, про що до ЄДР внесено відповідний запис.

В подальшому, відповідно до протоколу загальних зборів № 17/03 від 17.03.2020 уповноваженим органом управління ТОВ «Діамед» процедура ліквідації була відмінена.

Рішенням загальних зборів членів Товариства з обмеженою відповідальністю «Діамед», оформленим протоколом № 26/05 від 26.05.2021, вирішено припинити діяльність товариства, шляхом його добровільної ліквідації відповідно до чинного законодавства України, у зв`язку із складним фінансовим становище.

Так, судом встановлено, що станом на день судового засідання - 16.02.2022 боржник перебуває в стані припинення, що підтверджується інформацією із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Поруч з цим, як вбачається із наявних в справі матеріалів - на даний час юридична особа ТОВ «Діамед» не припинила свою діяльність. Справа про банкрутство не порушена. Тому вказана юридична особа існує, має право- і дієздатність, в тому числі має зобов`язання боржника у виконавчому провадженні, відкритому на виконання судового рішення.

З наданих документів, вбачається, що грошове зобов`язання відповідача, яке було встановлено за рішенням суду стало простроченим з закінченням встановленого виконавцем боржнику у постанові про відкриття виконавчого провадження строку для добровільного виконання судового рішення.

Згідно з ч. 4 ст. 14 ЦК України особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства.

Однак, таких підстав у даному випадку не встановлено і відповідачем не доведено.

Згідно з ч. 4 ст. 91 ЦК України цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями. Юридична особа відповідає за своїми зобов`язаннями усім належним їй майном.

Згідно з ч. 4 ст. 87 ЦК України юридична особа вважається створеною з дня її державної реєстрації.

Відповідно до ч. 1 ст. 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Згідно з ч. 5 ст. 104 ЦКУ юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

У даному випадку юридична особа відповідач не припинена, про що свідчить відсутність даних про внесення до ЄДРПОУ відомостей про її припинення; відповідач лише знаходиться в стадії ліквідації, тому не втратив як своєї правоздатності, так і дієздатності, і має відповідати за своїми боргами у відповідності до закону.

Так само на даний час не порушено справу про банкрутство, що могло б бути підставою для зміни порядку виконання зобов`язань боржника, щодо якого порушено справу про банкрутство.

Таким чином, підстави для звільнення відповідача від грошового зобов`язання, що виникло у нього за рішенням суду від 31.05.2018 відсутні.

Згідно з ст. 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи, держава, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Статтею 14 ЦК України визначено, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї (ч. 2).

Згідно з ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 4) інші юридичні факти.

Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події.

Відповідно до ст. 80 ЦК України юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді.

Крім того, суд звертає увагу, що виконавче провадження № 59430526 було відкрито на виконання рішення господарського суду від 31.05.2018, проте як відповідач сам відзначає у своїй скарзі про прийняте загальними зборами Товариства з обмеженою відповідальністю «Діамед» рішення, оформлене протоколом № 26/05 від 26.05.2021 щодо припинення юридичної особи.

При цьому, як вбачається з поданих матеріалів та відзначено самим скаржником ТОВ «Діамед» повторно прийнято рішення про припинення юридичної особи, у зв`язку із важким фінансовим становищем. Тобто, в період з березня 2020 по травень 2021 (відміна першої процедури ліквідації та прийняття рішення про припинення юридичної особи) скаржником не приймалось дій щодо погашення заборгованості перед контрагентами.

Зобов`язання боржника виникло з прийнятим господарським судом 31.05.2018 рішення щодо стягнення з ТОВ «Діамед» на користь Київської міської клінічної лікарні № 11 Дніпровського району м. Києва заборгованості та штрафу у справі № 910/19317/17, і яке стало простроченим з закінченням встановленого виконавцем боржнику у постанові про відкриття виконавчого провадження строку для добровільного виконання судового рішення.

Заявник (боржник) зазначає, що ТОВ «Діамед» було проведено ліквідаційну процедуру виключно із задоволенння вимог кредиторів, які заявляли свої вимоги в межах строку, визначеного відповідно до ст. 112 ЦК України для пред`явлення відповідних вимог.

Скаржник зазначає, що Комунальне некомерційне підприємство «Київська міська клінічна лікарня № 11» виконавчого органу Київської міської ради, яке було позивачем у справі № 910/19317/17 і на користь якого рішенням суду від 31.05.2018 стягнути 38 624,28 грн., не заявило своїх вимог або пропустило строк звернення до ліквідаційної комісії Товариства з обмеженою відповідальністю «Діамед», тому відповідно до ч. 5 ст. 112 ЦК України вказані вимоги вважаються погашеними.

Твердження ж боржника щодо порядку регулювання стягнення грошових коштів у випадку ліквідації боржника виключно нормами ЦК України не беруться судом до уваги оскільки, як вже було зазначено виконавче провадження у даному випадку відкрито на виконання рішення суду від 31.05.2018, відтак, виконання рішення суду відбувається на підставі Закону України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року 1404-VIII, яка не містить застережень або окремого порядку стягнення грошових коштів з боржника, який перебуває в процесі припинення.

Разом з цим, скаржник посилається на правові висновки, наведені у постановах Верховного суду України та Вищого адміністративного суду, які не можуть бути застосовані до даних правовідносин, оскільки базуються на нормах Цивільного кодексу України при дії Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV, який на даний час є таким, що втратив чинність. Аналогічних положень чинний Закон України «Про виконавче провадження» не містить.

Відповідно до ст. 129 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання, держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Закон України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року № 1404-VIII передбачає порядок примусового виконання рішення суду, оскільки добровільно боржник його не виконав. Інші положення законодавства на цей час також не передбачають заборон примусового виконання рішень суду щодо боржників в стані припинення.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі припинення юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання її обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва, смерті, оголошення померлим або визнання безвісно відсутнім стягувача чи боржника.

Необхідно вказати, що контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Відповідно до частини першої статті 326 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Обов`язковість судових рішень гарантується, згідно з практикою Європейського суду з прав людини, ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод: право на судовий захист було б примарним, якби правова система держави дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове судове рішення залишалося недіючим, на шкоду одній зі сторін.

Європейський суд з прав людини, рішення якого відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судом як джерело права, неодноразово наголошував щодо недопустимості невиконання або затягування виконання рішення національного суду в порушення прав іншої сторони.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 по справі «Шмалько проти України» (заява №60750/00) зазначено, що для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина «судового розгляду».

У рішенні від 17.05.2005 по справі «Чіжов проти України» (заява №6962/02) Європейський суд з прав людини зазначив, що позитивним обов`язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатися, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії, передбаченої параграфом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

У рішеннях Європейського суду з прав людини від 26.07.2012 у справі «Савіцький проти України» (заява № 38773/05) та від 05.07.2012 у справі «Глоба проти України» (заява № 15729/07) вказано, що право на суд, захищене п. 1 ст. 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін. Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок. Тому необґрунтована тривала затримка виконання обов`язкового рішення може суперечити Конвенції. Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці. Також Суд зазначає, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції. Насамкінець, Суд повторює, що сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності.

Згідно з частиною другою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Крім того, оскарження дій виконавчої служби згідно з нормами чинного Господарського процесуального кодексу України передбачено щодо кожного окремого виконавчого документу у матеріалах відповідної судової справи, в якій видавався такий виконавчий документ. У зв`язку з чим, обставини щодо боржника за іншими виконавчими документами, виданими в інших судових справах, не підлягають дослідженню в матеріалах скарги у справі № 910/19317/17.

З урахуванням викладеного, відповідно до вимог Конституції України, Господарського процесуального кодексу України та практики Європейського суду з прав людини, рішення суду у справі № 910/19317/17, яке набрало законної сили, є обов`язковим до виконання та має бути виконане.

З огляду на викладене, вимога скарги про визнання неправомірним стягнення з рахунку ТОВ «Діамед» грошових коштів, здійсненого старшим державним виконавцем Бородянського відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Головного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) є безпідставною і задоволенню не підлягає.

Стосовно вимоги про зобов`язання старшого державного виконавця Бородянського відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Головного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) повернути грошові кошти на рахунок ТОВ «Діамед» суд зазначає, що оскільки вона є похідною від вимоги про визнання неправомірним стягнення з рахунку ТОВ «Діамед» грошових коштів, то також не підлягає задоволенню.

Що стосується заявлених до стягнення 40 000,00 грн. витрат на правову допомогу, які заявник просить стягнути з органу ДВС на підставі Договору про надання правової допомоги № 55 від 25.01.2022, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 344 ГПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом скарги, покладаються судом на заявника, якщо було постановлено рішення про відмову в задоволенні його скарги, або на орган державної виконавчої служби чи приватного виконавця, якщо було постановлено ухвалу про задоволення скарги заявника.

Відповідно до статті 123 ГПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, але не виключно, витрати на професійну правничу допомогу.

За приписами ст. 126 ГПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

В обґрунтування відшкодування витрат по оплаті послуг адвоката при підготовці скарги на бездіяльність органу ДВС, скаржником було надано копію Договору про надання правової допомоги № 55 від 25.01.2022, укладеного між ТОВ «Діамед» та Адвокатським об`єднанням «Жук, Пономаренко та Партнери» та ордер на надання правничої (правової) допомоги № 1068882 від 25.01.2022.

Разом з цим, враховуючи відмову заявнику в задоволенні скарги на дії старшого державного виконавця Бородянського відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Головного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), судові витрати, пов`язані з розглядом скарги, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу покладаються судом на заявника.

На підставі викладеного, керуючись положеннями Закону України «Про виконавче провадження», ст. ст. 1-3, 18, 339 - 345 ГПК України, господарський суд, -

постановив:

В задоволенні скарги б/н від 26.01.2022 (вх. № 12/22 від 07.02.2022) Товариства з обмеженою відповідальністю «Діамед» на дії державного виконавця Бородянського відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відмовити.

Ухвала набирає законної сили в порядку ст. 235 ГПК України та може бути оскаржена до апеляційної інстанції в порядку та строки, передбачені ст. ст. 255-257 ГПК України.

Дата підписання ухвали - 19.05.2022.

Суддя О.О. Христенко