ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" лютого 2022 р. Справа№ 911/271/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Куксова В.В.

суддів: Тищенко А.І.

Шаптали Є.Ю.

при секретарі Пнюшкову В.Г.

за участю представників учасників справи: згідно протоколу судового засідання від 16.02.2022.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "ХАУС.МІ ЮКРЕЙН"

на рішення Господарського суду Київської області

від 25.08.2021 (повний текст складено 23.09.2021)

у справі №911/271/21 (суддя Сокуренко Л.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ХАУС.МІ ЮКРЕЙН"

до Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна фірма "ЕТАЛОН"

про розірвання договору та стягнення 200 575,20 грн,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ХАУС.МІ ЮКРЕЙН" (далі - позивач, скаржник) звернулося до Господарського суду Київської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна фірма "ЕТАЛОН" (далі - відповідач) про розірвання договору та стягнення 200 575,20 грн.

Рішенням Господарського суду Київської області від 25.08.2021 в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "ХАУС.МІ ЮКРЕЙН" звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Київської області від 25.08.2021 у справі №911/271/21 скасувати повністю та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що обовязок доведення належного виконання умов договору покладено саме на відповідача. Також суд першої інстанції не врахував того, що умовами договору сторони визначили чіткий порядок завершення виконання зобовязання відповідачем, не звернув уваги й на те, що відповідач не вчинив жодних дій для направлення акту виконаних робіт на адресу позивача для підтвердження виконання свого зобовязання по договору.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.10.2021 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ХАУС.МІ ЮКРЕЙН" на рішення Господарського суду Київської області від 25.08.2021 у справі №911/271/21 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді (судді-доповідача) Куксова В.В., суддів Шаптали Є.Ю., Тищенко А.І.

Головуючий суддя перебував у щорічній відпустці з 25.10.2021 по 29.10.2021.

Суддя Тищенко А.І. перебувала на лікарняному з 01.11.2021 по 15.11.2021 та у відпустці з 16.11.2021 по 19.11.2021.

Суддя Шаптала Є.Ю. перебував на лікарняному з 08.11.2021 по 19.11.2021.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.11.2021 відкладено вирішення питання щодо апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "ХАУС.МІ ЮКРЕЙН" на рішення Господарського суду Київської області від 25.08.2021 у справі №911/271/21 до надходження матеріалів справи до Північного апеляційного господарського суду. Витребувано з Господарського суду Київської області матеріали справи №911/271/21.

Від Господарського суду Київської області надійшли матеріали справи №911/271/21.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.12.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "ХАУС.МІ ЮКРЕЙН" на рішення Господарського суду Київської області від 25.08.2021 у справі №911/271/21. Призначено справу до розгляду на 16.02.2022.

03.02.2022 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Київської області від 25.08.2021 у справі №911/271/21 без змін.

Зокрема, у своєму відзиві відповідач зазначає, що посилання позивача на порушення умов договору № 17 від 10.03.2020 щодо строків виконання робіт є безпідставними.

11.02.2022 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від представника позивача надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.02.2022 відмовлено в задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "ХАУС.МІ ЮКРЕЙН" про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Представник відповідача з`явився в судове засідання 16.02.2022 та надав пояснення по суті апеляційної скарги.

Представник позивача в судове засідання 16.02.2022 не з`явився. Про поважність неявки суд не повідомив.

Законом України №731-ІХ від 18.06.2020 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)", пункт 4 розділу X "Прикінцеві положення" Господарського процесуального кодексу України (Відомості Верховної Ради України, 2017 р., № 48, ст. 436) викладено в такій редакції:

"4. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином".

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України №731-ІХ від 18.06.2020 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)" визначено, що процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 4 розділу X "Прикінцеві положення" Господарського процесуального кодексу України, пункту 3 розділу XII "Прикінцеві положення" Цивільного процесуального кодексу України, пункту 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)"№ 540-IX від 30 березня 2020 року, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом. Протягом цього 20-денного строку учасники справи та особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цими кодексами), мають право на продовження процесуальних строків з підстав, встановлених цим Законом.

У зв`язку з проведенням заходів, спрямованих на запобігання виникненню та поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), та з метою мінімізації ризиків розповсюдження гострої респіраторної хвороби COVID-19, колегія суддів дійшла висновку, що розгляд справи підлягає здійсненню у розумний строк з огляду на ст.ст. 2, 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 3 Конституції України та ст. 2, 11, пункту 4 розділу Х Прикінцевих положень ГПК України.

Колегія суддів апеляційного господарського суду з урахуванням ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 202, ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами, оскільки позивач про дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, участь представників сторін у судовому засіданні судом обов`язковою не визнавалась, суду не наведено обставин, за яких спір не може бути вирішено в даному судовому засіданні, тому розгляд справи відбувається за відсутності позивача.

В судовому засіданні 16.02.2022 було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

У відповідності до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, заслухавши пояснення відповідача, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Північний апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено колегією суддів, 10.03.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ХАУС.МІ ЮКРЕЙН" (далі - замовник) та Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна фірма "ЕТАЛОН" (далі - підрядник) було укладено договір № 17 на ламінацію пасивного будинку (далі - договір). Пунктами 1.1. та 1.2. відповідного правочину визначено, що виконавець бере на себе зобов`язання надати замовнику послуги з ламінації пасивного будинку, в кількості 1 (один), загальна площа покриття 108 м2, надалі послуга; замовник бере на себе зобов`язання прийняти та оплатити ці послуги, а також вартість використаних матеріалів виконавця в розмірі, строки та в порядку, що передбачені умовами цього договору.

Відповідно до п. п. 2.1. та 2.2. договору, загальна вартість договору складає 286 536,00 грн. (двісті вісімдесят шість тисяч п`ятсот тридцять шість гривень 00 коп.), в тому числі ПДВ 47 756,00 грн., оплата послуг та матеріалів здійснюється замовником шляхом внесення грошових коштів на рахунковий рахунок або до каси виконавця.

Пунктом 2.3. договору визначено, замовник вносить завдаток виконавцю у розмірі 70% вартості послуги, в момент укладення цього договору.

Судом встановлено, що позивачем, на виконання умов договору, 13.03.2020 перераховано відповідачу 200 575,20 грн. попередньої оплати (копія платіжного доручення № 44 від 13.03.2020 на суму 200 575,20 грн. міститься у матеріалах справи).

Відповідно до п. 2.4. договору, оплата решти 30% вартості послуги здійснюється замовником, за фактом завершення робіт. Фактом завершення робіт є дата підписання сторонами акту виконаних робіт.

Умовами пункту 3.1. договору визначено, що виконавець зобов`язаний здійснити ламінацію будинку покриттям, згідно узгодженого зразку, починаючи з дати, узгодженої із замовником та отримання першочергового авансового внеску.

Згідно з п. 3.3. договору, узгоджена дата початку робіт - 19.03.2020.

Пунктом 3.4. договору визначено, що перенесення термінів та дата відновлення робіт відображається у відповідних актах, підписаних обома сторонами.

Згідно з п. 7.1. договору, відповідного правочину, цей договір вступає в силу з моменту його підписання та діє до повного виконання сторонами всіх своїх зобов`язань за даним договором або його розірвання.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем, як підрядником, умов договору № 17 від 10.03.2020 щодо строків виконання робіт. Враховуючи порушення відповідачем строків виконання робіт, передбачених договором, позивач просить суд стягнути з відповідача попередньо сплачені 200 575,20 грн. та розірвати договір на ламінацію пасивного будинку № 17 від 10.03.2020.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач вказує, що посилання позивача на порушення умов договору № 17 від 10.03.2020 щодо строків виконання робіт є безпідставними. Як стверджує Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна фірма "ЕТАЛОН", останнє свій обов`язок за договором в частині виконання робіт виконало, а тому, позов не підлягає задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції керувався тим, що судом встановлено факт фактичного виконання договору відповідачем, у зв`язку із чим суд першої інстанції дійшов висновку, що вимоги позивача про розірвання укладеного між сторонами договору, а також повернення авансу у сумі 200 575,20 грн. є необґрунтованими та юридично неспроможними, і тому задоволенню не підлягають.

Розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ХАУС.МІ ЮКРЕЙН", колегія суддів дійшла висновку, що вона не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 837 Цивільного кодексу України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Відповідно до ст. 843 Цивільного кодексу України, у договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення. Якщо у договорі підряду не встановлено ціну роботи або способи її визначення, ціна встановлюється за рішенням суду на основі цін, що звичайно застосовуються за аналогічні роботи з урахуванням необхідних витрат, визначених сторонами. Ціна роботи у договорі підряду включає відшкодування витрат підрядника та плату за виконану ним роботу.

Як зазначалось колегією суддів вище, відповідно до п. 2.1. договору, загальна вартість договору складає 286 536,00 грн. (двісті вісімдесят шість тисяч п`ятсот тридцять шість гривень 00 коп.), в тому числі ПДВ 47 756,00 грн.

Пунктом 2.3. договору визначено, замовник вносить завдаток виконавцю у розмірі 70% вартості послуги, в момент укладення цього договору.

Судом першої інстанції вірно встановлено та перевірено колегією суддів, що позивачем, на виконання умов договору, 13.03.2020 перераховано відповідачу 200 575,20 грн. попередньої оплати (копія платіжного доручення № 44 від 13.03.2020 на суму 200 575,20 грн. міститься у матеріалах справи).

З огляду на вищенаведене, колегія суддів зазначає, що позивачем виконано свої зобов`язання в частині здійснення авансового платежу в повному обсязі та належним чином.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 846 Цивільного кодексу України, строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду.

Пунктом 3.1. договору сторони узгодили, що виконавець зобов`язаний здійснити ламінацію будинку покриттям, згідно узгодженого зразку, починаючи з дати, узгодженої із замовником та отримання першочергового авансового внеску.

Згідно з п. 3.3. договору, узгоджена дата початку робіт - 19 березня 2020 року.

За приписами ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Умовою виконання зобов`язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Колегія суддів дослідивши матеріали справи, зазначає, що вони містять докази на підтвердження початку, а також, фактичного часткового виконання відповідачем узгоджених договором робіт.

Зокрема, колегією суддів встановлено, що затримка початку виконання робіт відбулася через придбання замовником чопер-машини, яка була, за погодженням з замовником, включена до технологічного процесу.

Крім того, відповідач наголошує, що фактично роботи по договору були виконанні, на підтвердження чого долучив до матеріалів справи подорожні листи, фотографії з місця надання послуг, заяву свідка.

Зазначені документи, на думку відповідача, спростовують твердження позивача про неотримання послуг за договором.

Водночас, матеріали справи не містять підписаного сторонами акту виконаних робіт.

В свою чергу, колегія суддів наголошує, що скаржником у своїй апеляційній скарзі не спростовано вищенаведені обставини початку виконання робіт та часткового їх виконання.

Крім того, як вбачається із матеріалів справи, в судовому засіданні 19.08.2021 під час дослідження доказів при розгляді спору по суті, судом першої інстанції був викликаний в судове засідання свідок ОСОБА_1 з боку відповідача та був присутній директор позивача ОСОБА_2 .

Під час допиту свідка ОСОБА_1 судом першої інстанції було з`ясовано, що вона разом з робітниками фірми відповідача (від 3 до 7 чоловік) станом з 9 квітня по 28 квітня 2020 року прибували на об`єкт за адресою: АДРЕСА_1 та виконували роботи з ламінування, про що зазначено також в її заяві свідка по справі № 911/271/21 від 16.02.2021.

Директор Товариства з обмеженою відповідальністю "ХАУС.МІ ЮКРЕЙН" ОСОБА_2 зазначену інформацію не спростував, проте повідомив, що мав претензії до працівників відповідача по якості роботи, в зв`язку з чим був вимушений звернутися до іншої юридичної особи ФОП Шатило А.І. На підтвердження викладеного долучив до матеріалів справи договір про надання інженерно-монтажних послуг № 2020-0228/ІІІ від 28.02.2020, замовлення № 5 від 27.04.2020 за договором про надання інженерно-монтажних послуг № 2020-0228/ІІІ від 28.02.2020, рахунок № 0506 від 06.05.2020, акт подання послуг № 5 від 06.05.2020, платіжне доручення № 136 від 06.05.2020 на суму 81 000,00 грн., рахунок на оплату замовлення № 3624 від 29.04.2020, видаткову накладну № 3514 від 29.04.2020 на суму 31 435,20 грн., платіжне доручення № 125 від 29.04.2020на суму 31 435,20 грн.

Колегією суддів досліджені подані документи позивача, проте, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що вони не можуть бути прийняті в якості доказів виконання робіт з ламінації іншою особою, виходячи з наступного.

Як вбачається із матеріалів спарви, договір на ламінацію пасивного будинку, укладений між позивачем та відповідачем, - 10.03.2020. Тоді, як договір про надання інженерно-монтажних послуг № 2020-0228/ІІІ, укладений між позивачем та ФОП Шатило А.І. - 28.02.2020, тобто за 10 днів до того, як укладено договір, щодо ламінації між позивачем та відповідачем.

Згідно умов договору № 2020-0228/ІІІ від 28.02.2020, укладеного між позивачем та ФОП Шатило А.І. (виконавець ФОП Шатило А.І.), за завданням замовника, зобов`язується (крім випадків, які узгоджені сторонами у п. 3.1 цього договору), надати інженерні та монтажні послуги (далі -послуги), а замовник зобов`язується здійснювати оплату за надані йому послуги в строки, в порядку та на умовах, визначених в договорі (п. 1.1 договору).

Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено, що між позивачем та ФОП Шатило А.І. існували договірні відносини до моменту укладення договору між позивачем та відповідачем та вони стосувались інших видів робіт.

Також колегією суддів надано правову оцінку та досліджено інші документи, надані позивачем на підтвердження своїх заперечень щодо робіт з боку відповідача, які містять посилання на отримані послуги від ФОП Шатило А.І. з нанесення склосплатискового покриття на будинку mOne з нашаруванням гелькоуту та топкоуту та придбання матеріалів щодо виконання цих робіт (замовлення № 5 до договору про надання інженерно-монтажних послуг № 2020-0228/ІІІ від 28.02.2020, акт подання послуг № 5 від 06.05.2020, платіжне доручення № 136 від 06.05.2020 на суму 81 000,00 грн., рахунок на оплату замовлення № 3624 від 29.04.2020, видаткову накладну № № 3514 від 29.04.2020 на суму 31 435,20 грн., платіжне доручення № 125 від 29.04.2020 на суму 31 435,20 грн.)

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Крім того, Верховний Суд неодноразово звертав увагу на необхідність врахування впровадженого Законом України №132-IX від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" стандарту доказування "вірогідності доказів" у господарському процесі. Зокрема, про це йдеться у постановах Верховного Суду від 21.02.2020 у справі №914/847/19, від 16.02.2021 у справі №927/645/19, на які посилається позивач у касаційній скарзі.

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні від 23.08.2016 року у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 86 ГПК України).

Таким чином суд зобов`язаній надати оцінку кожному належному, допустимому та достовірному доказу, який міститься в матеріалах справи, а також визначити певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, що дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Наведені висновки Верховного Суду щодо застосування норм процесуального права мають загальний характер, тому підлягають врахуванню, зокрема, під час розгляду цієї справи.

Отже, враховуючи все вищенаведене у сукупності, колегія суддів зазначає, що як на момент звернення позивачем із позовом до суду, так і на момент перегляду оскаржуваного рішення в суді апеляційної інстанції, більш вірогідними є докази надані відповідачем в підтвердження фактичного виконання робіт по договору.

Відповідно до ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 849 Цивільного кодексу України, якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим, замовник має право відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків.

Як встановлено колегією суддів, відповідач станом з 09.04.2020 по 28.04.2020 був на об`єкті за адресою: 08662, Київська обл., Васильківський р-н, смт. Гребінки, вул.. Київська, буд. 125 та виконував роботи з ламінації будинку, скаржник показання свідка ОСОБА_1 не спростував.

08.12.2020 позивач звернувся до відповідача з повідомленням-претензією про розірвання договору на ламінацію пасивного будинку № 17 від 10.03.2020 та повернення попередньо сплачених коштів посилаючись на істотне порушення умов договору відповідачем.

При цьому, як вбачається із листа позивача від 27.01.2021, копія якого долучена відповідачем до матеріалів справи, відповідачем було направлено позивачу відповідь на повідомлення-претензію від 08.12.2020. Разом із тим, зазначену відповідь відповідача матеріали справи не містять.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обгрнутованого висновку, що позивач звернувся до відповідача з листом про розірвання договору через 8 місяців після виконання робіт з боку відповідача.

Відповідно до ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Зважаючи на все вищевикладене в сукупності, а також враховуючи те, що колегією суддів встановлено факт фактичного виконання договору відповідачем, суд першої інстанції дійшов правомірного та обгрунтованого висновку, що вимоги позивача про розірвання укладеного між сторонами договору, а також повернення авансу у сумі 200 575,20 грн. є необґрунтованими та юридично неспроможними, і тому задоволенню не підлягають.

Доводи, наведені скаржником в апеляційній скарзі, колегією суддів до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються вищевикладеним та матеріалами справи, а також не впливають на вірне вирішення судом першої інстанції даного спору. Також, відсутні підстави для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення в розумінні ст.277 ГПК України з викладених в апеляційній скарзі обставин.

Згідно зі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду Київської області від 25.08.2021 у справі №911/271/21 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи.

Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції.

Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України") і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до ст. ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "ХАУС.МІ ЮКРЕЙН" на рішення Господарського суду Київської області від 25.08.2021 у справі №911/271/21 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладається на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ХАУС.МІ ЮКРЕЙН" - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Київської області від 25.08.2021 у справі №911/271/21 - залишити без змін.

Матеріали справи №911/271/21 повернути до господарського суду першої інстанції.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ГПК України.

Повний текст складено 02.05.2022.

Головуючий суддя В.В. Куксов

Судді А.І. Тищенко

Є.Ю. Шаптала