ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" травня 2022 р. м. Київ Справа№ 910/15160/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Владимиренко С.В.

суддів: Євсікова О.О.

Демидової А.М.

розглянувши апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи

на рішення Господарського суду міста Києва від 24.11.2021

у справі № 910/15160/21 (суддя Спичак О.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Маркс.Капітал»

до Моторного (транспортного) страхового бюро України

про стягнення 7 874,60 грн

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Маркс.Капітал» (далі по тексту - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва із позовом до Моторного (транспортного) страхового бюро України (далі по тексту - відповідач) про стягнення 27 119,16 грн заборгованості за Договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальністю №АІ/5337909 від 16.05.2015, з яких 1 236,27 грн 3 % річних, 6 638,33 грн інфляційні втрати, 2 270,00 грн судового збору та 5 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що внаслідок ліквідації Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Україна» (далі по тексту - страхова компанія) за ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.07.2019 у справі №910/842/18, до відповідача перейшло невиконане страховою компанією зобов`язання по сплаті 16 657,08 грн - завданий збиток, 1 236,27 грн - 3 % річних, 6 638,33 грн - інфляційні втрати. Відповідачем вказане зобов`язання виконане частково, відповідач сплатив позивачу лише суму завданого збитку у розмірі 16 657,08 грн, таким чином невиконаним залишається зобов`язання зі сплати 1 236,27 грн 3 % річних та 6 638,33 грн інфляційних втрат.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.11.2021 у справі №910/15160/21 позов задоволено повністю. Стягнуто з Моторного (транспортного) страхового бюро України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Маркс.Капітал» 3% річних у розмірі 1 236,27 грн, інфляційні втрати у розмірі 6 638,33 грн, судовий збір у розмірі 2 270,00 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1 500,00 грн.

Ухвалюючи вказане рішення суд першої інстанції виходив з того, що грошові вимоги позивача до страхової компанії у зобов`язанні, яке виникло на підставі Договору про надання фінансових послуг факторингу №5/30-11/2015 від 30.11.2015, з яких: 16 657,08 грн - страхове відшкодування, 1 236,27 грн - 3% річних, 6 638,33 грн - інфляційні втрати за період з 11.09.2015 по 02.03.2018 були визнані судом у повному обсязі та внесені до реєстру кредиторів згідно ухвали Господарського суду міста Києва від 15.06.2018 у справі №910/842/18.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.07.2019 у справі №910/842/18 постановлено ліквідувати Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Україна» у зв`язку з неможливістю останнього виконати свої зобов`язання перед кредиторами.

22.08.2019 у зв`язку з ліквідацією страхової компанії позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату боргу. 06.09.2019 відповідачем було частково виконано зобов`язання за Договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальністю №АІ/5337909, зокрема, здійснено виплату страхового відшкодування на користь позивача у розмірі 16 657,08 грн.

Таким чином, за висновками суду першої інстанції невиконання відповідачем зобов`язання зі сплати 1 236,27 грн 3% річних, 6 638,33 грн інфляційних втрат, які були визнані та внесені до реєстру вимог кредиторів згідно ухвали Господарського суду міста Києва від 15.06.2018 у справі №910/842/18, мають бути виконані відповідачем. Водночас суд першої інстанції, враховуючи заяву відповідача про застосування строків позовної давності, дійшов висновку про те, що позивач звернувся із даним позовом в межах строку позовної давності.

Крім того, суд першої інстанції стягнув з відповідача на користь позивача 1 500,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, враховуючи те, що заявлені позивачем вимоги у розмірі 5 000,00 грн не є співмірними із ціною позову, складністю справи та виконаним адвокатом обсягом робіт (наданих послуг), та, враховуючи критерії розумності, необхідності, співмірності, справедливості та надмірний тягар для відповідача.

Не погоджуючись із ухваленим рішенням, Моторне (транспортне) страхове бюро України (далі по тексту - апелянт) звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 24.11.2021 у справі №910/15160/21 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Обгрунтовуючи вимоги та доводи апеляційної скарги апелянт посилається на те, що про своє порушене право позивач дізнався не з моменту визнання страхової компанії банкрутом, а з моменту настання дорожньо-транспортної пригоди, отже, строк позовної давності для звернення позивачем до суду закінчився 28.05.2018, а спеціальний строк позовної давності щодо стягнення неустойки закінчився 28.05.2016. Крім того, як зазначає апелянт, строк позовної давності не переривався, а зупинявся, внаслідок чого після закінчення підстав для зупинення строку позовної давності, він продовжився.

Як зазначає апелянт, вимоги по стягненню 3% річних та інфляційних втрат є погашеними відповідно до вимог ч. 5 ст. 45 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» від 14.05.1992 №2343-ХІІ та ухвали суду від 17.07.2019 у справі №910/842/18. Крім того, право вимоги на інфляційні втрати та 3 % річних за Договором про відступлення права вимоги від 02.03.2016 не передавалось.

Також відповідно до положень Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 № 1961-IV (далі по тексту - Закон № 1961-IV), зокрема, п.п. 20.3 ст. 20, ст. 41, гарантія виконання обов`язків страховика-члена МТСБУ не включає в себе виконання обов`язку із сплати трьох відсотків річних та інфляційних втрат.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.12.2021 справу №910/15160/21 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Владимиренко С.В., судді Корсак В.А., Євсіков О.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.12.2021 витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/15160/21. Відкладено розгляд питання про відкриття, повернення, залишення без руху або відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Моторного (транспортного) страхового бюро України на рішення Господарського суду міста Києва від 24.11.2021 у справі № 910/15160/21.

29.12.2021 на адресу Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №910/15160/21.

Згідно з витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.01.2022 у зв`язку з перебуванням судді Корсака В.А., який входить до складу колегії судді та не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), у відпустці, сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі №910/15160/21 колегію суддів у складі: Владимиренко С.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), судді Євсіков О.О., Демидова А.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.01.2022 у справі №910/15160/21 апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України на рішення Господарського суду міста Києва від 24.11.2021 у справі №910/15160/21 залишено без руху.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 31.01.2022 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Моторного (транспортного) страхового бюро України на рішення Господарського суду міста Києва від 24.11.2021 у справі №910/15160/21. Відмовлено Моторному (транспортному) страховому бюро України у задоволенні клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Розгляд апеляційної скарги вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження та без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання). Встановлено учасникам справи строк для подання оформленого відповідно до ст. 263 Господарського процесуального кодексу України (далі по тексту - ГПК України) відзиву на апеляційну скаргу до 17.02.2022.

14.02.2022 на адресу Північного апеляційного господарського суду надійшов письмовий відзив позивача на апеляційну скаргу відповідача, за яким позивач просить суд апеляційної інстанції відмовити у задоволенні апеляційної скарги Моторного (транспортного) страхового бюро України на рішення Господарського суду міста Києва від 24.11.2021 у справі №910/15160/21.

Позивач в запереченнях на апеляційну скаргу посилається на те, що строк позовної давності для звернення до суду ним не пропущено, оскільки строк позовної давності обраховується не з моменту дорожньо-транспортної пригоди, а з моменту визнання страхової компанії банкрутом.

Щодо покладення на відповідача додаткового обов`язку зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних, то на МТСБУ покладено обов`язок виконати договірне зобов`язання у повному обсязі, що включає в себе і договірну відповідальність.

Щодо погашення відповідальності страховика-банкрота (3 % річних та інфляційних втрат) за ухвалою суду від 17.07.2019 у справі №910/842/18, то спеціальні норми Закону № 1961-IV визначають порядок задоволення вимог кредиторів страховика, що не були задоволені у процедурі банкрутства страховика через недостатність майна страховика.

При цьому МТСБУ не звільняється від обов`язку сплачувати за страховика, що допустив прострочення виплати суми страхового відшкодування, передбачені законом (ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) та п. 36.5 ст. 36 Закону № 1961-IV№ 1961-IV) 3 % річних, інфляційних втрат, нарахованих за прострочення ліквідованим страховиком виплати суми страхового відшкодування, оскільки ці нарахування в силу закону є невід`ємною складовою частиною боргу зі сплати страхового відшкодування за договором страхування.

Відповідно до ч. 10 ст. 270 ГПК України апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Водночас, згідно ч. 4 ст. 165 ГПК України якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті, крім випадків, якщо незгода з такою обставиною вбачається з наданих разом із відзивом доказів, що обґрунтовують його заперечення по суті позовних вимог, або відповідач доведе, що не заперечив проти будь-якої із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з підстав, що не залежали від нього.

Таким чином, судом апеляційної інстанції справа розглядається в межах вимог та доводів апеляційної скарги, з урахуванням тих обставин, з якими не погоджується апелянт.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, 28.05.2015, приблизно о 17 год 40 хв, ОСОБА_1 , керуючи автомобілем Citroen р.н. НОМЕР_1 по вул. Чаадаєва, 2-а в м. Києві, під час виїзду з дворової території, не переконався, що даний маневр буде безпечним і не створить перешкоди іншим учасникам дорожнього руху, внаслідок чого сталося зіткнення з автомобілем Mazda 3, р.н. НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_2 , чим порушив п. 10.2 Правил дорожнього руху.

Відповідно до постанови Святошинського районного суду міста Києва від 10.06.2015 у справі №759/8703/15-п ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення. (а.с. 8).

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 , на момент дорожньо-транспортної пригоди, була застрахована на підставі Договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АІ/5337909 Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Україна» (далі по тексту - Договір №АІ/5337909).

Згідно Звіту визначення матеріального збитку №С15-174 від 04.06.2015 вартість матеріального збитку, заподіяного власнику автомобіля Mazda 3 р.н. НОМЕР_2 складає 19 250,70 грн. (а.с. 12-19).

13.11.2015 між ОСОБА_3 , власницею автомобіля Mazda 3, р.н. НОМЕР_2 (Цедент (Первісний кредитор) та Фізичною особою-підприємцем Шиян Денисом Сергійовичем (Цесіонарій (Новий кредитор) було укладено Договір відступлення права вимоги (цесія) виплати страхового відшкодування (далі - Договір відступлення права вимоги), за яким в порядку та на умовах, визначених цим Договором, на підставі ст.ст. 512-519 ЦК України, Цедент відступає Цесіонарію, а Цесіонарій приймає і зобов`язується оплатити Цеденту усі права вимоги, що виникли у Цедента у зв`язку із фактом настання дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) за участю автомобіля Citroen Jumper, д.н. НОМЕР_1 , під керування ОСОБА_1 , відповідальність якого застрахована згідно Договору обов`язкового цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 16.05.2015, номер полісу №АІ/5337909, в страховій компанії ПрАТ «СК «Україна». (а.с. 27).

Згідно умов Договору відступлення права вимоги Первісний кредитор передав Новому кредитору право вимоги зі сплати суми боргу (страхового відшкодування) у розмірі 16 657,08 грн. Зобов`язана особа (боржник): ОСОБА_1 , страхова компанія - ПрАТ «СК «Україна»; Моторно (транспортне) страхове бюро України у порядку передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (п. 1.4 Договору відступлення права вимоги).

30.11.2015 між Фізичною особою-підприємцем Шиян Денисом Сергійовичем (Клієнт) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Маркс.Капітал» (Фактор) було укладено Договір про надання фінансових послуг факторингу №5/30-11/2015, в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Клієнт передає Фактору, а Фактор приймає і зобов`язується оплатити Клієнтові усі права вимоги за грошовими зобов`язаннями, що виникли у Клієнта з Договорів відступлення права вимоги (цесії) виплати страхового відшкодування відповідно до Додатку №1 до цього Договору, зокрема, з Договору відступлення права вимоги від 13.11.2015 на суму 16 657,08 грн. (а.с. 28-33).

В силу умов вказаного Договору Фактор займає місце Клієнта (як Кредитора) в зобов`язаннях, що виникли із вищезазначеного Договору відносно усіх прав Клієнта, у тому числі права одержання від Боржника сум основного боргу, відсотків, неустойок у повному обсязі (п.1.2 Договору №5/30-11/2015 від 30.11.2015).

У пункті 1.4 Договору №5/30-11/2015 від 30.11.2015 визначено, що зобов`язаною особою (боржником) є Крупський Олександр Леонідович (п. 19 Додатку №1 до Договору №5/30-11/2015 від 30.11.2015); страхова компанія Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Україна»; розмір страхового відшкодування 16 657,08 грн; страховий поліс №АІ/5337909 від 16.05.2015.

Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Згідно із ч. 1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Метою договору факторингу може бути як передача факторові права вимоги клієнта до боржника в обмін на надання клієнтові грошових коштів, так і відступлення клієнтом своєї вимоги в забезпечення виконання його зобов`язань перед фактором. Предметом договору факторингу може бути одна або декілька вимог.

Отже, починаючи з 30.11.2015 кредитором у договірному зобов`язанні за Договором №АІ/5337909, яке виникло в результаті дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 28.05.2015, щодо страхового відшкодування страховою компанією є Товариство з обмеженою відповідальністю «Маркс.Капітал».

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Україна», порушуючи умови Договору № АІ/5337909, не здійснило виплату страхового відшкодування.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Маркс.Капітал» та Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Арсенал Страхування» звернулись Господарського суду міста Києва із заявою про порушення провадження у справі про банкрутство боржника - Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Україна», оскільки останнє має кредиторську заборгованість і неспроможне її погасити.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.03.2018 було відкрито провадження у справі №910/842/18 про банкрутство Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Україна».

Товариством з обмеженою відповідальністю «Маркс.Капітал» було подано заяву з кредиторськими вимогами до боржника на суму 8 514 204,57 грн. Заявлені кредитором вимоги складаються із заборгованості по відшкодуванню шкоди у зобов`язаннях, що виникли на підставі Договорів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, які передані позивачу на підставі Договору факторингу №5/30-11/2015 на загальну суму 1 226 167,67 грн. (а.с. 39-42).

24.04.2018 Товариством з обмеженою відповідальністю «Маркс.Капітал» було подано уточнення до заяви про грошові вимоги до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Україна» у справі №910/842/18 на суму 14 268 524,30 грн, в якому позивач включив до своїх кредиторських вимог суму 3% річних у розмірі 572 482,56 грн, інфляційні втрати у розмірі 3 343 716,22 грн, пені у розмірі 1 835 120,95 грн, включаючи вимоги по Договору факторингу №5/30-11/2015 на суму 28 695,95 грн, з яких сума відшкодування 16 657,08 грн, 3 % річних 1 236,27 грн, 6 638,33 грн інфляційних втрат та 4 164,27 грн пені. (а.с. 43-44).

Грошові вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Маркс.Капітал» до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Україна» у зобов`язанні були визнані та внесені до реєстру кредиторів згідно ухвали Господарського суду міста Києва від 15.06.2018 у справі №910/842/18.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.07.2019 у справі №910/842/18 постановлено ліквідувати Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Україна» у зв`язку з неможливістю останнього виконати свої зобов`язання перед кредиторами.

22.08.2019 у зв`язку з ліквідацією Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Україна» позивач звернувся до Моторного (транспортного) страхового бюро України із заявою про виплату боргу на суму 792 483,89 грн, у тому числі за Договором № АІ/5337909 на суму 28 695,95 грн, з яких: 16 657,08 грн -страхове відшкодування, 1 236,27 грн - пеня, 6 638,33 грн - інфляційні втрати, 4 164,27 грн 3% річних, визнані на підставі ухвали Господарського суду міста Києва від 28.11.2018 у справі №910/842/18. (а.с. 70-72).

Відповідачем прийнято рішення про виплату страхового відшкодування на суму 16 657,08 грн (лист від 09.09.2019 №3.1-05/29046). (а.с. 73).

Інша частина зобов`язань щодо сплати 3% річних та інфляційних втрат була залишена з боку відповідача без задоволення.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» банкрутство - це визнана господарським судом неспроможність боржника відновити свою платоспроможність за допомогою процедур санації та мирової угоди і погасити встановлені у порядку, визначеному цим законом, грошові вимоги кредиторів не інакше як через застосування ліквідаційної процедури.

За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 41 вказаного Закону задоволення вимог кредиторів боржника забезпечує ліквідатор у встановленому цим Законом порядку. Ліквідатор з дня свого призначення здійснює, зокрема такі повноваження: приймає до свого відання майно боржника, забезпечує його збереження; виконує функції з управління та розпорядження майном банкрута; проводить інвентаризацію та оцінку майна банкрута; аналізує фінансове становище банкрута; виконує повноваження керівника (органів управління) банкрута; очолює ліквідаційну комісію та формує ліквідаційну масу; пред`являє до третіх осіб вимоги щодо повернення банкруту сум дебіторської заборгованості; має право отримувати кредит для виплати вихідної допомоги працівникам, що звільняються внаслідок ліквідації банкрута, який відшкодовується згідно з цим Законом позачергово за рахунок коштів, одержаних від продажу майна банкрута; з дня визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури повідомляє працівників банкрута про звільнення та здійснює його відповідно до законодавства України про працю. Виплата вихідної допомоги звільненим працівникам банкрута провадиться ліквідатором у першу чергу за рахунок коштів, одержаних від продажу майна банкрута, або отриманого для цієї мети кредиту; заявляє в установленому порядку заперечення щодо заявлених до боржника вимог поточних кредиторів за зобов`язаннями, які виникли під час провадження у справі про банкрутство і є неоплаченими; подає до суду заяви про визнання недійсними правочинів (договорів) боржника; вживає заходів, спрямованих на пошук, виявлення та повернення майна банкрута, що знаходиться у третіх осіб; передає в установленому порядку на зберігання документи банкрута, які відповідно до нормативно-правових документів підлягають обов`язковому зберіганню, на строк не менше п`яти років з дати визнання особи банкрутом; продає майно банкрута для задоволення вимог, внесених до реєстру вимог кредиторів, у порядку, передбаченому цим Законом.

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 46 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» після завершення всіх розрахунків з кредиторами ліквідатор подає до господарського суду звіт та ліквідаційний баланс, до якого, зокрема, додаються: відомості за результатами інвентаризації майна боржника та перелік ліквідаційної маси; реєстр вимог кредиторів з даними про розміри погашених вимог кредиторів. Якщо ліквідатор не виявив майнових активів, що підлягають включенню до складу ліквідаційної маси, він зобов`язаний подати господарському суду ліквідаційний баланс, який засвідчує відсутність у банкрута майна. Якщо за результатами ліквідаційної процедури після задоволення вимог кредиторів не залишилося майна, господарський суд виносить ухвалу про ліквідацію юридичної особи - банкрута.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.06.2018 у справі №910/842/18 грошові вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Маркс.Капітал» до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Україна» у зобов`язанні були визнані та внесені до реєстру кредиторів, а саме першої черги на суму 9 547 674,57 грн, четвертої черги на суму 3 916 198,78 грн, шостої черги на суму 1 835 120,95 грн, загальна сума 15 298 994,30 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.07.2019 у справі №910/842/18 затверджено звіт ліквідатора та ліквідаційний баланс, ліквідовано банкрута - Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Україна» та закрито провадження у справі.

Вказаною ухвалою встановлено, що вимоги кредиторів, які визнані судом та включені до реєстру вимог кредиторів, не задоволені у зв`язку з тим, що ліквідатором не виявлено достатньо майнових активів, що підлягають включенню до ліквідаційної маси для погашення кредиторських вимог.

Згідно з ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Тобто факти, установлені у прийнятих раніше судових рішеннях, мають для суду преюдиціальний характер. Преюдиціальність означає обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили, в одній справі, для суду при розгляді інших справ. Подібний за змістом правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 26.11.2019 по справі №922/643/19.

Верховний Суд у своїх постановах від 10.10.2019 у справі №910/2164/18, від 08.07.2019 у справі №908/156/18 зазначив, що преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Преюдиціальність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні суду і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Подібні за змістом висновки містяться у постановах Верховного Суду від 26.11.2019 у справі №902/201/19, від 15.10.2019 у справі №908/1090/18.

Верховний Суд у своїй постанові від 19.12.2019 у справі №916/1041/17 вказав, що не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

У преамбулі та статті 6 параграфа 1 Конвенції, у рішенні Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також у рішенні Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 у справі за заявою №28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Таким чином, розмір грошової вимоги, а саме завданого збитку, 3% річних, інфляційних втрат та обґрунтованість такої вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Маркс.Капітал» до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Україна» встановлені у справі про банкрутство, мають преюдиціальне значення і не потребують повторного доказування.

Згідно із ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (ч. 1 ст. 901 ЦК України).

Згідно ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування).

До сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом № 1961-IV, який регулює правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Пунктом 9.1 статті 9 Закону № 1961-IV визначено, що страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування.

Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

За статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 511 ЦК України у випадках, встановлених договором, зобов`язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Таким чином, грошовим зобов`язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно ч. 3 ст. 510 ЦК України якщо кожна зі сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Саме до таких грошових зобов`язань належить укладений договір про надання послуг, оскільки він установлює ціну договору - страхову суму, отже, правовідносини з виплати страхового відшкодування, які склалися між сторонами у справі на підставі договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, є грошовим зобов`язанням.

Таким чином, зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 30.01.2018 у справі №910/17993/15, від 28.02.2018 у справі №149/344/15-ц, від 06.06.2019 у справі №758/8819/16-ц, від 26.06.2019 у справі №760/2905/16-ц, від 04.09.2019 у справі №280/2625/13-к, від 16.10.2019 у справі №452/3519/15.

У постанові Верховного Суду України від 01.06.2016 у справі № 910/22034/15 зроблений висновок, що стаття 625 ЦК України поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань, з яким погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18).

Таким чином, у разі прострочення боржником (страховою компанією) виконання грошового зобов`язання, передбаченого договором страхування, зокрема виплати суми страхового відшкодування, страхова компанія зобов`язана на підставі частини другої статті 625 ЦК України сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, право постраждалої особи (іншої особи, яка набула таке право) щодо відшкодування не лише шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а й відповідальності за несвоєчасне виконання страховиком (у визначених законом випадках - МТСБУ) такого обов`язку (регламентної виплати), передбачене нормами чинного законодавства та підтверджується сталою судовою практикою.

Норми статті 87 Закону про банкрутство (відповідно до приписів якого здійснювалось провадження у справі № 910/842/18 про банкрутство ПрАТ «СК «Україна») не регулюють наслідки незадоволення вимог кредиторів в процедурі банкрутства страховика через недостатність у нього майна, а норма частини п`ятої статті 45 Закону про банкрутство встановлює, що вимоги, не задоволені за недостатністю майна, вважаються погашеними.

Натомість спеціальні норми Закону № 1961-IV встановлюють виняток з цього правила щодо страховиків та визначають порядок задоволення вимог кредиторів страховика, що не були задоволені у процедурі банкрутства страховика через недостатність майна страховика.

Зокрема, відповідно до пункту 20.3 статті 20 Закон № 1961-IV у разі ліквідації страховика за рішенням визначених законом органів обов`язки за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності виконує ліквідаційна комісія. Обов`язки страховика за такими договорами, для виконання яких у страховика, що ліквідується, недостатньо коштів та/або майна, приймає на себе МТСБУ. Виконання обов`язків у повному обсязі гарантується коштами відповідного централізованого страхового резервного фонду МТСБУ на умовах, визначених цим Законом.

Підпунктом «ґ» пункту 41.1. статті 41 Закон № 1961-IV передбачено, що МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння, у разі недостатності коштів та майна страховика - учасника МТСБУ, що визнаний банкрутом та/або ліквідований, для виконання його зобов`язань за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

За змістом викладених норм, що регулюють правила переходу від ліквідованого страховика до МТСБУ обов`язків за договором страхування, МТСБУ виконує обов`язки цього страховика відповідно до умов договору страхування в повному обсязі.

При цьому преамбула статті 41 Закон № 1961-IV - щодо відшкодування МТСБУ шкоди на умовах, визначених цим Законом не може тлумачитись без взаємозв`язку із положеннями підпункту «ґ» пункту 41.1. цієї статті та із положеннями пункту 20.3 статті 20 Закону, пункту 3 статті 20 Закону України «Про страхування». Зазначені нормативні акти в цілому та наведені норми, зокрема, не передбачають винятків із загального правила про майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення страхової виплати (страхового відшкодування) шляхом сплати страхувальнику відповідно до статті 625 ЦК України суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми.

У спірних правовідносинах визначальним є перехід до МТСБУ обов`язків за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності тих страховиків, які ліквідовані, що передбачено положеннями пункту 20.3 статті 20 та статтею 41 цього Закону.

Отже, МТСБУ не звільняється від обов`язку сплачувати за страховика, що допустив прострочення виплати суми страхового відшкодування, передбачені законом (частина друга статті 625 ЦК України) суми 3 % річних, інфляційних втрат, нарахованих за прострочення ліквідованим страховиком виплати суми страхового відшкодування, оскільки ці нарахування в силу закону (частина друга статті 625 ЦК України) є невід`ємною/складовою частиною боргу зі сплати страхового відшкодування за договором страхування.

Дійшовши цього висновку, для вирішення спору про покладення на МТСБУ (відповідно до пункту 20.3 статті 20 та підпункту «ґ» пункту 41.1. статті 41 Закону № 1961-IV) обов`язку сплачувати за ліквідованого страховика окрім суми страхового відшкодування також 3 % річних, інфляційних втрат, нарахованих в силу закону за прострочення виплати страхового відшкодування, допущене страховиком, обставини прострочення МТСБУ виплати страхувальнику цього страхового відшкодування не входять до предмету дослідження та доказування, як такі, що не мають значення.

Вказані правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 07.09.2021 у справі №910/14293/19.

При цьому суд апеляційної інстанції враховує правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 20.07.2020 у справі №910/14293/19, про те, що позовні вимоги до МТСБУ про відшкодування суми 3% річних, інфляційних втрат та пені, нарахованих за прострочення ліквідованим страховиком виплати суми страхового відшкодування є обґрунтованими та такими, що відповідають положенням чинного законодавства.

Зазначене спростовує доводи апелянта про те, що відповідальність за порушення грошового зобов`язання не входить у зобов`язання страховика, що визнаний банкрутом та не може бути покладено на відповідача, оскільки юридична відповідальність має індивідуальний характер.

Згідно ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За таких обставин, позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо позовної давності, то слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Частиною 1 ст. 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Верховний Суд у своїй постанові від 07.09.2021 у справі №910/14293/19 щодо позовної давності зазначив, що правовідносини з виплати страхового відшкодування, які склалися між сторонами у справі на підставі договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, є грошовим зобов`язанням. Тож у контексті спірних правовідносин таке право на позов має бути пов`язане, зокрема, з початком виникнення відповідного обов`язку у МТСБУ щодо виконання зобов`язань ліквідованого страховика.

Аналіз положень пунктів 2, 3 статті 20 та пункту 41.1 статті 41 Закону № 1961-IV свідчить, що обов`язок із виконання договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності покладено на страхову компанію до завершення процедури її ліквідації в особі ліквідаційної комісії, а у разі недостатності коштів (майна) на МТСБУ.

Тому на переконання колегії суддів, з урахуванням положень підпункту «ґ» пункту 41.1 статті 41 Закону № 1961-IV, обов`язок МТСБУ щодо відшкодування шкоди замість ліквідованого страховика виникає з моменту встановлення судом факту недостатності коштів та майна такого страховика, чим, у цьому випадку, є дата постановлення ухвали господарського суду про затвердження звіту ліквідатора та ліквідаційного балансу, закриття провадження у справі про банкрутство страховика - банкрута. Важливим при цьому є врахування судами обставин того, що вимоги кредиторів не були задоволені, у зв`язку з відсутністю достатніх майнових активів, що підлягають включенню до ліквідаційної маси.

Правильність цієї позиції опосередковано підтверджується правовими висновками Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у справі № 521/15071/14-ц (постанова від 25.03.2020), предметом розгляду якої була заява про заміну боржника (з ліквідованого страховика на МТСБУ) у виконавчому провадженні з виконання судового рішення про стягнення страхового відшкодування, пені, інфляційних втрат та 3% річних. Так, касаційним судом зауважено, що за змістом зазначених вище положень (підпункти «а», «ґ» пункту 41.1 статті 41 Закону № 1961-IV) вбачається, що МТСБУ відшкодовує шкоду, на умовах, визначених Законом, тільки у разі недостатності коштів та майна страховика, що визнаний банкрутом та/або ліквідований.

Відтак право вимоги потерпілого до МТСБУ за невиконаними зобов`язаннями ліквідованого страховика виникає саме з моменту ліквідації такого страховика ухвалою господарського суду у справі про банкрутство, а не від дати настання страхової події, як помилково вважали суди попередніх інстанцій.

Вказаний правовий висновок Верховного Суду спростовує доводи апелянта про пропуск позивачем строку позовної давності.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.07.2019 у справі №910/842/18 постановлено ліквідувати Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Україна» у зв`язку з неможливістю останнього виконати свої зобов`язання перед кредиторами.

Таким чином, 17.07.2019 є початком перебігу строку позовної давності, а тому строк позовної давності на звернення до суду із даним позовом спливає 17.07.2022.

Позивач звернувся до суду із даним позовом 14.09.2021, про що свідчить штемпель відділення пошти, на якому позивачем здано позов для відправлення до суду, отже, в межах строку позовної давності.

Згідно з ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст.ст. 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 13 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (ч. 3).

Згідно ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За таких обставин, позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 1 236,27 грн 3 % річних та 6 638,33 грн інфляційних втрат є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

За приписами ст. 16 ГПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги (ч. 1 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Судом встановлено, що 26.10.2020 між адвокатом Терзі Олександром Сергійовичем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Маркс.Капітал» (Клієнт) укладено Договір про надання професійної правничої допомоги №11/202, за умовами якого Клієнт доручає, а Адвокат приймає на себе зобов`язання надавати Клієнту професійну правничу допомогу на умовах, передбачених цим Договором, а саме: надання юридичних консультацій; представництво інтересів Клієнта в місцевих судах, апеляційних судах, Верховному Суді, у складі якого діють Велика Палата Верховного Суду, Касаційний адміністративний суд, Касаційний господарський суд, Касаційний кримінальний суд, Касаційний цивільний суд; представництво інтересів Клієнта в цивільних, кримінальних, адміністративних справах, а також справах про адміністративні правопорушення; представництво інтересів Клієнта в органах поліції, прокуратури та органах, що реалізують державну політику у сфері державної митної справи; представництво інтересів Клієнта перед фізичними та юридичними особами, органами державної влади, органами місцевого самоврядування, органами державної виконавчої служби х усіх питань, що стосуються прав та інтересів Клієнта; надання іншої професійної правничої допомоги, яка не заборонена чинним законодавством України. (а.с. 77-78).

Додатковою угодою №1 до Договору сторони узгодили, що розмір гонорару не є фіксованим та визначається на підставі обсягів фактично наданих послуг, витраченого адвокатом часу та складності опрацьованих адвокатом справ. Обсяг наданих послуг та їх вартість визначається актом виконаних робіт (наданих послуг).

Згідно акта надання послуг від 08.09.2021 адвокатом були виконані наступні роботи (надано такі послуги): ознайомлення з матеріалами Клієнта, надання усних консультацій Клієнту, аналіз нормативно-правової бази, що регулюють спірні правовідносини, аналіз судової практики та правових позицій Верховного Суду щодо застосування норм права у спірних правовідносинах, визначення тактики захисту прав та інтересів Клієнта, підготовка та узгодження з Клієнтом правової позиції щодо подачі позовної заяви до Моторного (транспортного) страхового бюро України по справі за полісом №АІ/5337909 - кількість витрачених годин - 3, вартість 2 100,00 грн. Підготовка та подання до Господарського суду міста Києва позовної заяви до Моторного (транспортного) страхового бюро України по справі за полісом №АІ/5337909 - 1 послуга вартістю 2 900,00 грн. (а.с. 80).

Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

При визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України»).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Крім того, Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень ч.4 ст.126 ГПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях ст.627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у ст. 43 Конституції України (постанова Верховного Суду від 01.09.2021 у справі № 910/13034/20).

За приписами ч. 4 ст. 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23рп/2009, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Відповідно до ч. 5 ст. 126 ГПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 126 ГПК України).

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд з огляду на принципи диспозитивності та змагальності не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Вказаний правовий висновок викладено у постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19 та від 22.11.2019 у справі №910/906/18.

Судом першої інстанції, з урахуванням заперечень відповідача щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу, вирішено стягнути з відповідача на корить позивача 1 500,00 грн, з огляду на співмірність із ціною позову, складністю справи та виконаним адвокатом обсягом робіт (наданих послуг).

Одним із принципів господарського судочинства, який передбачено положеннями статті 129 ГПК України, є відшкодування судових витрат стороні, на користь якої ухвалене судове рішення. Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

За приписами ч. 4 ст. 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При цьому витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено. Подібна за змістом правова позиція викладена у постановах об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19, від 22.01.2021 у справі № 925/1137/19.

За таких обставин, суд першої інстанції правомірно стягнув з відповідача на користь позивача 1 500,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 4 ст. 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.

В п. 53 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федорченко та Лозенко проти України» від 20.09.2012 зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

Доводи наведені апелянтом в апеляційній скарзі щодо ухваленого судового рішення не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, при цьому апеляційним судом при винесені даної постанови було надано обґрунтовані та вичерпні висновки доводам сторін із посиланням на норми матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду міста Києва від 24.11.2021 у справі №910/15160/21 прийняте з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга Моторного (транспортного) страхового бюро України задоволенню не підлягає.

Згідно ст. 129 ГПК України судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України на рішення Господарського суду міста Києва від 24.11.2021 у справі № 910/15160/21 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 24.11.2021 у справі №910/15160/21 залишити без змін.

3. Судові витрати за подання апеляційної скарги покласти на Моторне (транспортне) страхове бюро України.

4. Матеріали справи № 910/15160/21 повернути до Господарського суду міста Києва.

5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені в ст.ст. 287, 288, 289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя С.В. Владимиренко

Судді О.О. Євсіков

А.М. Демидова