РІШЕННЯ

12 травня 2022 року м. ТернопільСправа № 921/684/21

Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Шумського І.П.

при секретарі судового засідання Бега В.М.

розглянув справу

за позовом - Товариства з обмеженою відповідальністю "Синапс Проект Менеджемнт" ( вул. Б. Гаврилишина, буд. 7, м. Київ, 4116 )

до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Захід Агропродукт" (вул. Галицька, буд. 174, м. Бучач, Бучацький район, Тернопільська обл., 48400)

про стягнення 571 971,26 грн, з яких курсова різниця - 349626,58 грн, сума пені - 157368,20 грн, сума 3 % - 64976,48 грн.

За участю від:

позивача не з`явився

відповідач не з`явився

Зміст позовних вимог, позиція позивача.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Синапс Проект Менеджемнт" звернулось до Господарського суду Тернопільської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Захід Агропродукт" про стягнення 571971,26 грн, з яких курсова різниця - 349626,58 грн, сума пені - 157368,20 грн, сума 3 % річних - 64976,48 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач у позовній заяві б/н від 11.10.2021 (вх. №757 від 19.10.2021), відповіді на відзив б/н від 03.12.2021 (вх. №9958 від 07.12.2021) зазначив про несвоєчасне та неналежне виконання відповідачем умов договору №Х585(ДКО) 000323 від 18.05.2020 поставки, а саме п. 3.1.1 договору, щодо оплати 50% вартості товару, ціну якого погоджено п. 2.1 договору.

Стверджує про укладеність додатку №1 до договору, оскільки його підписано генеральним директором ТОВ «Захід Агропродукт» Панькуш І.С., попри відсутність у ньому посилання на те, що даний документ є саме додатком №1 до договору. Зміст даного документу вказує на те, що він є специфікацією, про яку сторони зазначають у розділі 1 договору.

У долученій до відзиву претензії відповідачем зроблено посилання саме на додаток до договору, фактично визнаючи його документом, який містить перелік та вартість обладнання по вказаному договору. Тобто цей додаток є додатком №1 до договору.

Вказаний у п. 3.1 договору рахунок на оплату, на який звертає увагу відповідач, не є первинним документом. Він являється лише документом, який містить платіжні реквізити, на які потрібно перераховувати кошти. Однак, інформація про платіжні реквізити міститься у тексті договору. Умова договору щодо необхідності надати рахунок на оплату не змінює строк виконання грошового зобов`язання, який обраховується з дня підписання договору, а не надання рахунку.

Здійснивши платежі на загальну суму 3006296,80 грн, відповідачем за весь період дії договору не внесено навіть перших 50% вартості товару, як це обумовлено п. 3.1 договору. Враховуючи наведене, недоречним є посилання відповідача на неотримання датованого 30.09.2020 повідомлення №107.ДКО.00930 про готовність обладнання до відвантаження, яке є підставою для оплати наступних 45% ціни договору.

Подані відповідачем зави по суті справи містять протиріччя, оскільки у них він зазначає, що позивачем не надано належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів поставки обладнання. Однак, визнано факт отримання обладнання по договору на загальну суму 2905950,43 грн.

Окрім цього, звертає увагу на те, що ч.6 ст. 232 ГК України передбачає строк нарахування пені, який складає шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконане. В свою чергу, ч.1 ст. 258 ЦК України передбачає строк позовної давності для стягнення цієї пені, тривалістю у один рік. 25.05.2020 дата, коли зобов`язання з оплати пені мало бути виконане та з якої почато нарахування пені у зв`язку з порушенням строку оплати авансу. Оскільки пеня розраховується лише за шість місяців, то датою закінчення нарахування пені є 25.11.2020. Таким чином, строк позовної давності щодо стягнення пені за вказаний період позивачем не пропущено.

Разом з цим, позивачем детально описано формулу, за якою обчислено заявлену до стягнення суму курсової різниці.

Позиція відповідача.

Відповідач у відзиві №192 від 09.11.2021 (вх. №9213 від 12.11.2021), запереченнях №218 від 20.12.2021 (вх. №10460 від 23.12.2022) просив суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

При цьому, ТОВ "Захід Агропродукт" визнало факт укладення 18.05.2020 з позивачем договору №Х552 (ДКО) 00323 на поставку додаткового обладнання до конгенераційної станції відповідно до проектної документації, згідно договору №Х552 (ДКО)81113, що є частиною об`єкту енергетичної інфраструктури: «Нове будівництво «Комплекс з переробки органічної частини відходів сільськогосподарського виробництва для виробництва електроенергії з біогазу» та отримання ним обладнання загальною вартістю 2905950,43 грн.

Однак, відповідач зазначив що між сторонами не укладався додаток № 1 до договору, а відтак між ними не погоджувалась номенклатура та ціна обладнання. Наданий позивачем до позовної заяви нібито додаток № 1 до договору не підписаний сторонами, тобто не укладений. У зв`язку з тим, що цей документ не уклали, сторони не досягнули згоди щодо істотних умов договору, якими є перелік обладнання та ціна.

Його зміст не містить посилання на те, що це саме додаток № 1 до договору, посилань (вказівки) на сам договір, за яким можна ідентифікувати цей документ саме як доповнення (додаток) до договору. Цей документ є лише кошторисом з переліком обладнання, необхідного для будівництва. Підпис Панькуша І.С., що міститься на цьому кошторисі, свідчить лише про його ознайомлення з цим документом.

У обумовленому п. 3.1, п. 3.4 договору порядку позивач не виставляв відповідачу рахунок на оплату перших 50% (4121042,27 грн) вартості обладнання, а тому у останнього не виник обов`язок щодо їх оплати.

Відповідачем оплачено позивачу кошти в сумі 3006296,80 грн, при тому, що останнім здійснено поставку обладнання на суму 2905950,43 грн.

Зміст договору містить умову про перерахування покупцем 3708940,74 грн (45 % вартості обладнання) протягом 5 банківських днів з дати повідомлення продавцем про готовність до відвантаження з заводу-виробника. Відповідач не отримував згадуваного позивачем у позові повідомлення вих. № 107.ДКО.00930 від 30.09.2020 щодо готовності до відвантаження обладнання. Також позивачем не надано доказів його надання (надіслання) відповідачу. Відсутність належно наданого позивачем такого повідомлення виключає обов`язок відповідача щодо оплати обладнання до моменту отримання такого повідомлення.

Оплата коштів в сумі 412104,53 грн (решти 5% вартості обладнання) підлягає перерахуванню протягом 5 банківських днів з дати підписання акту прийому-передачі обладнання.

Згідно п. 4.2 договору документом, що підтверджує факт передачі обладнання є видаткова накладна та акт прийому-передачі, підписані уповноваженими представниками сторін. Форма акту прийому-передачі наведена у додатку № 2. Позивачем не надано доказів поставки обладнання, оскільки надані ним акти прийому-передачі обладнання не відповідають формі акту прийому-передачі, наведеному у додатку № 2 до договору, та підписані І.С. Панькуш (генеральним директором ТОВ «Захід агропродукт»), з приводу справжності підпису якого у відповідача існує обґрунтований сумнів.

Позивачем не надано визначених договором та належним чином оформлених документів на поставлене обладнання, а саме: видаткової накладної; акту приймання-передачі; товарно-транспортної накладної; інструкції з експлуатації; технічного обслуговування і ремонту обладнання, або технічного паспорту на обладнання. Їх відсутність унеможливлює приведення господарської операції у відповідність до правил бухгалтерському обліку. З метою отримання цих документів відповідач звертався до позивача з претензією № 23 від 28.01.2021, залишеною останнім без розгляду та задоволення.

ТОВ "Захід Агропродукт" зазначено про сплив строку позовної давності до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Нарахування пені проводиться за кожен день прострочення на відповідну суму, тому позовна давність до вимог про її застосування обчислюється окремо за кожен день прострочення. Право на подання позову про стягнення такої санкції виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Ним звернено увагу на те, що за твердженням позивача строк виконання грошового зобов`язання настав 25.05.2020. Враховуючи положення п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України строк, в межах якого позивач міг звернутися до суду з вимогою про стягнення пені на підставі п. 7.2.1 договору в розмірі 157368,48 грн, минув 25.05.2021. Позивач звернувся з позовом до суду лише 11.10.2021, а відтак пропустив строк позовної давності щодо вимог про стягнення пені.

Розрахунок суми доплат у зв`язку зі зміною курсу євро був здійснений позивачем поза умовами договору, оскільки відсутні відомості із офіційного сайту НБУ щодо коливання курсу євро по відношенню до національної валюти України. Договір не містить формули, за якою здійснюється розрахунок розміру платежу за партію поставленого обладнання, скоригованої на суму курсової різниці. Враховуючи позицію Вищого господарського суду України, викладену у постановах від 09.03.2016 у справі № 910/9976/15 та від 20.04.2016 у справі № 922/5514/15, це є підставою для відмови в позові. Також зазначено, що роздруківки з сайту НБУ з інформацією про курс Євро на певні дати не є належними відомостями із офіційного сайту НБУ щодо коливання курсу валюти по відношенню до національної валюти України.

Висловлено свої доводи та міркування щодо заявлених до стягнення судових витрат.

Процесуальні дії суду у справі.

Ухвалою суду від 22.10.2021: прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №921/684/21 за правилами загального позовного провадження; підготовче судове засідання призначено на 15.11.2021; встановлено відповідачу строк для подачі відзиву на позов.

Ухвалою суду від 15.11.2021: прийнято до розгляду відзив відповідача на позов вих. №192 від 09.11.2021 (вх. №92132 від 12.11.2021) з додатками; відкладено підготовче судове засідання на 09.12.2021.

Ухвалою суду від 09.12.2021: прийнято до розгляду відповідь позивача на відзив б/н від 23.12.2021 (вх. №9958 від 07.12.2021) з додатками; продовжено строк підготовчого провадження по справі № 921/684/21; відкладено підготовче судове засідання на 23.12.2021; задоволено клопотання відповідача вих. №212 від 08.12.2021 (вх. №10068 від 09.12.2021) та продовжено йому строк для подачі письмових заперечень, в порядку ст. 167 ГПК України, до 23.12.2021.

Ухвалою суду від 23.12.2021: прийнято до розгляду письмові заперечення відповідача вих. №218 від 20.12.2021 (вх. №10460 від 23.12.2021) з додатками; продовжено строк підготовчого провадження по справі №921/684/21; відкладено підготовче судове засідання на 24.01.2022.

У зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді Шумського І. П. підготовче судове засідання 24.01.2022 не відбулось.

Ухвалою суду від 08.02.2022 підготовче судове засідання у даній справі призначено на 21.02.2022.

Надалі, ухвалою суду від 21.02.2022 закрито підготовче провадження по справі №921/684/21 та призначено її до розгляду по суті на 17.03.2022.

Ухвалами суду від 17.03.2022 розгляд справи відкладався на 18.04.2022, а від 18.04.2022 на 12.05.2022.

Позивач явку повноважного представника в судове засідання 12.05.2022 не забезпечив.

Рекомендовані повідомлення від 22.02.2022, від 17.03.2022, від 19.04.2022 із штрихкодовими ідентифікаторами 070, 329, 775, якими на адресу позивача направлялись копії ухвал від 21.02.2022 (про закриття підготовчого провадження по справі та призначення її до розгляду по суті), від 17.03.2022 (про відкладення судового засідання), від 18.04.2022 (про відкладення судового засідання) повернулись на адресу суду 10.05.2022 без вручення адресату, із відмітками підприємства зв`язку: «за закінченням терміну зберігання», «адресат відсутній за вказаною адресою».

Відповідно до ст. 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" від 15.05.2003 № 755-IV якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Не перебування позивача за місцем його державної реєстрації чи небажання отримати поштову кореспонденцію та, як наслідок, неможливість направлення в засідання свого повноважного представника, не є перешкодою розгляду справи судом відповідно за наявними матеріалами і не свідчить про порушення норм процесуального права саме зі сторони суду. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 03.03.2018, винесеній по справі №911/1163/17.

Направлення процесуальних документів рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу учасників справи є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначених документів перебуває поза межами контролю суду. Подібний висновок зроблено у постановах Верховного Суду від 18.03.2021 №911/3142/19, від 27.11.2019 у справі №913/879/17, від 21.05.2020 у справі №10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі №24/260-23/52-5, постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №800/547/17.

Про обізнаність позивача щодо розгляду судом справи №921/684/21 свідчить наявна у матеріалах справи відповідь на відзив, а також те, що його представник приймав участь по справі в підготовчих судових засіданнях 15.11.2021, 23.12.2021, 21.02.2022.

Представник відповідача в судове засідання 12.05.2022 не з`явився, про дату, час та місце його проведення повідомлений належним чином.

12.05.2022 відповідачем подано заяву №91 від 12.05.2022 про відкладення розгляду справи, у зв`язку з введенням з 24.02.2022 на території України воєнного стану та існуванням реальної загрози життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду.

Розглянувши вказане клопотання, суд зазначає наступне.

Як вже зазначалось, в судовому засіданні 18.04.2022 представник відповідача не приймав участі. За його клопотанням судом було відкладено розгляд справи на 12.05.2022.

Відповідно до ч.1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно п.1, п.2 ч.2 ст.202 ГПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку у разі: неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання; першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

При цьому відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Тобто неявка учасника судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи.

Разом з цим, відповідно до ст. 10 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність.

З огляду на наведені положення ГПК України та Закону України "Про правовий режим воєнного стану", попередньо постановлену ухвалу від 18.04.2022, якою судом вже було задоволено попереднє клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, а також враховуючи, що явка представників сторін не визнавалась судом обов`язковою, заява відповідача не підлягає до задоволення.

Судом також враховано, що у силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66,69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України №1-5/45 від 25.01.2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Суд, у судовому засіданні 12.05.2022, після виходу з нарадчої кімнати, ухвалив скорочену (вступну та резолютивну) частину рішення.

Фактичні обставини справи, встановлені судом.

18.05.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Захід Агропродукт" (покупцем) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Синапс Проект Менеджемнт" (постачальником), укладено договір №Х585(ДКО)00323 (надалі - договір), згідно якого постачальник зобов`язався здійснити поставку додаткового обладнання до когенераційної станції, згідно специфікації, наведеної у додатку №1 до цього договору.

Відповідно до п. 1.1 договору додаткове обладнання постачається на умовах Delivered Duty Paid, скорочено DDP Інкотермс-2010, на об`єкт покупця (Україна) у терміни, згідно з договором, а покупець зобов`язався прийняти поставлене обладнання та здійснити його оплату на умовах і у порядку, визначеному сторонами у цьому договорі.

У п.2.1 договору обумовлено, що загальна сума договору, станом на дату підписання складає 6868408,78 грн, на яку нараховано ПДВ 20% в розмірі 1793681,76 грн, що в сумі складає 8242090,54 грн. Сума договору за встановленим Національним банком України, на дату підготовки цього договору, офіційним курсом гривні до євро 28,9117 грн, еквівалентна грошовому зобов`язанню на суму EUR 285078,03.

Згідно п. 3.1 договору покупець здійснює оплату за цим договором за обладнання в наступному, погодженому сторонами порядку:

- шляхом перерахування 50% ціни договору, що складає 4121045,27 грн, у тому числі ПДВ 20% - 686840,88 грн, на підставі договору (або додаткової угоди про зміну ціни договору) та рахунку, виставленого продавцем, протягом 5 (п`яти) банківських днів з дати підписання цього договору (п. 3.1.1 договору);

- шляхом перерахування 45 % ціни договору, що складає 3708940,74 грн, у т.ч. ПДВ 20% - 618156,79 грн, на підставі договору (або додаткової угоди про зміну ціни договору) протягом 5 банківських днів з дати повідомлення продавця про готовність цього обладнання до відвантаження з заводу-виробника, про що продавець негайно повідомляє покупця (п. 3.1.2 договору);

- шляхом перерахування 5 % ціни договору, що складає 412104,53 грн, у т.ч. ПДВ 20% - 68684,09 грн, на підставі договору (або додаткової угоди про зміну ціни договору) протягом 5 банківських днів з дати підписання акту прийому-передачі обладнання (п. 3.1.3 договору).

У п. 3.2 договору сторонами обумовлено, що при здійсненні виплат згідно умов розділу 3 цього договору сторонами застосовується офіційно встановлений Національним банком України офіційний курс гривні до Євро на 9:00 у день здійснення оплати, для перерахунку суми платежу, у випадку якщо курс Євро змінився більше ніж на 1% порівняно з курсом, що діяв на момент підписання договору. Сума, яка підлягає оплаті, коригується пропорційно зміні вищевказаного курсу.

Оплата обладнання, передбачена п. 3.1.1- п. 3.1.3 цього договору здійснюється на підставі наданих постачальником рахунків (п. 3.4 договору).

Відповідно до п. 4.1 договору постачальник зобов`язався поставити обладнання на об`єкт покупця впродовж 120 днів з моменту здійснення першого авансового платежу. Допускається дострокова поставка.

Згідно п. 4.2 договору обладнання відповідно до кількості і комплектності приймається покупцем на об`єкті покупця, після здійснення поставки постачальником.

Продавець зобов`язується надати покупцю наступні документи на обладнання в паперовому вигляді: накладну (товарно-транспортну або видаткову) - оригінал у двох примірниках; акт прийому-передачі обладнання - оригінал у двох примірниках; квитанцію, яка підтверджує реєстрацію відповідної податкової накладної у Єдиному реєстрі податкових накладних, здійснену в порядку та в строки, встановлені ПКУ копію; інструкцію з експлуатації, технічного обслуговуваним і ремонту обладнання, або технічний паспорт (російською або українською мовою, в паперовому або електронному вигляді) (п. 4.7 договору).

Відповідно до п. 7.2.1 договору за несвоєчасне здійснення платежів, зазначених у главі 3 цього договору, покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від розміру простроченого платежу або його частини за кожен день прострочення, але не більше 5% несвоєчасно здійсненого платежу за цим договором.

Згідно п. 12.1 договору він набуває чинності з моменту його підписання і скріплення печатками сторін.

Всі зміни і доповнення до цього договору мають відповідну юридичну силу, якщо вони виконані в письмовій формі, підписані уповноваженими представниками обох сторін та скріплені їх печатками (п. 12.6 договору).

В якості додатку №1 (специфікації) до договору позивачем долучено до позову «Перелік додаткового обладнання КГЗС, яке включає в себе зовнішні мережі 10кВт, реконструкцію підстанції «Золотники», АСКУЄ, систему фінішної очистки біогазу, аналізатор якості біогазу, силове устаткування 10 кВ, РП-0,4 кВ та обладнання до АПК» з наведеними у ньому цінами, відповідно до кількості такого обладнання.

У додатку №2 до договору наведено форму акту прийому - передачі обладнання.

В матеріалах справи міститься адресований відповідачу лист №107.ДКО.00930 від 30.09.2020, в якому позивачем повідомлено про готовність до планованого відвантаження обладнання на 05.10.2020 та 06.10.2020.

Приймання передача обладнання по договору здійснювалась згідно актів прийому передачі обладнання №1 від 06.10.2020, №2 від 07.10.2020, №3 від 28.10.2020, скріплених підписами та печатками обох сторін.

З наявної в матеріалах справи копії банківської виписки АТ Прокредитбанк по рахунку позивача, сформованої за період з 08.07.2020 по 31.10.2020, вбачається поступлення на розрахунковий рахунок позивача 3006296,80 грн, а саме: 08.07.2020 519296,80 грн; 23.07.2020 600000 грн; 07.08.2020 500000 грн; 19.08.2020 400000 грн; 10.09.2020 560000 грн; 01.10.2020 327000 грн; 09.10.2020 100000 грн.

Несвоєчасне виконання відповідачем взятих на себе п. 3.1.1 зобов`язань щодо оплати 50% вартості обладнання, стало підставою для звернення позивача до суду з вимогою про відновлення його порушених прав.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд при ухвалені рішення, висновки суду.

Статтями 15,16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (ст. 11 ЦК України).

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами виникли зобов`язання за договором поставки.

Відповідно до статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Аналогічне положення містить стаття 265 ГК України.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 ЦК України).

Приписами ст. 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частинами 1, 2 статті 692 ЦК України на покупця покладається обов`язок оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару; при цьому, покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу (ч.1 ст. 691 ЦК України).

Договором купівлі-продажу може бути передбачений продаж товару в кредит з відстроченням або з розстроченням платежу (ч.1 ст. 694 ЦК України).

Абзацом 1 частини 1 статті 693 ЦК України вказано, що якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК України).

Згідно п. 2.1 договору загальна сума договору, станом на дату підписання складає 6868408,78 грн, на яку нараховано ПДВ 20% в розмірі 1793681,76 грн, що в сумі складає 8242090,54 грн. Сума договору за встановленим Національним банком України на дату підготовки цього договору офіційним курсом гривні до євро 28,9117 грн еквівалентна грошовому зобов`язанню на суму EUR 285078,03.

За домовленістю сторін, що викладена в п. 3.1.1 договору, оплата 50% вартості обладнання за цим договором здійснюється шляхом перерахування 50% ціни договору - 4121045,27 грн (у тому числі ПДВ 20% - 686840,88 грн) підставі договору та рахунку, виставленого продавцем, протягом 5 (п`яти) банківських днів з дати підписання цього договору.

Як вже зазначалось, договір №Х585 (ДКО)000323 підписано 18.05.2020.

Частиною 1 статті 253 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Операційний (банківський) день частина робочого дня, протягом якої приймаються документи на переказ та на їх відкликання і, за наявності технічної можливості, здійснюється їх обробка, передача на виконання (підпункт 14.1.133. пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України).

З урахуванням наведеного, останнім днем оплати 50% вартості обладнання було 25.05.2020, а 26.05.2020 день прострочення оплати платежу.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

В матеріалах справи відсутній рахунок на оплату, про який вказано у п. 3.1.1 договору.

Судом з`ясовано, що в порушення умов договору поставки № Х585(ДКО)000323 від 18.05.2020, приписів перелічених норм, а також ст. ст. 11, 14 ЦК України, ст. ст. 173, 174, 193 ГК України, обумовлені п. 3.1.1 договору проплати коштів в межах 50% ціни договору здійснювались відповідачем несвоєчасно, а саме: 08.07.2020 519296,80 грн; 23.07.2020 600000 грн; 07.08.2020 500000 грн; 19.08.2020 400000 грн; 10.09.2020 560000 грн; 01.10.2020 327000 грн; 09.10.2020 100000 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені законом або договором (ст. 611 ЦК України).

Нормами ст. 599 ЦК України, ст. 202 ГК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У зв`язку з порушенням виконання грошового зобов`язання, позивач просить стягнути обумовлену п. 3.2 договору курсову різницю в сумі 349626,58 грн, п. 7.2.1 договору пеню в сумі 157368,20 грн, а також нараховані в порядку ст. 625 ЦК України 64976,48 грн 3% річних.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях (ч.1 ст. 533 ЦК України).

За умовами п. 2.1 договору сума платежу визначена у гривні в еквіваленті до іноземної валюти. Обумовлені п. 3.1.1 договору 50% ціни договору також визначені сторонами у гривні.

З наявного у матеріалах справи розрахунку пені та 3% річних вбачається, що в подальшому - на дати фактичних часткових проплат, визначена п. 3.1.1 договору у гривнях сума, з урахуванням здійснених відповідачем часткових проплат (попри її зменшення) не змінюється - залишається гривневою, без застосування до боргових сум (станом на дати проплат) її коригування на іноземну валюту.

Таким чином, заявлені до стягнення суми пені та 3% річних обчислено щодо боргових зобов`язань, визначених в гривнях, а тому за несвоєчасне їх виконання настають наслідки, передбачені як ст. 625 ЦК України, так і ст. ст. 546, 549 ЦК України.

В силу ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 546 ЦК України виконання зобов`язання, зокрема може забезпечуватися неустойкою.

Частиною 1 статті 230 ГК України вказано, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Разом з цим, відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (ч. 1 ст. 549). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549).

Закон України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань № 543/96-ВР від 22.11.1996, регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Статтею 1 даного Закону передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. А згідно статті 3 вказаного Закону розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Частиною 2 статті 343 ГК України визначено, що платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України вказано, що нарахування такої штрафної санкції, як пеня, за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Щодо строку позовної давності, про застосування якої заявив відповідач, суд бере до уваги, що дійсно відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Однак, п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19", із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України від 16.03.2020 № 215, від 25.03.2020 № 239, від 04.05.2020 № 343, з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19, з 12.03.2020 по 22.05.2020 на всій території України встановлено карантин. Постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 № 392 було внесено зміни до постанови від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", зокрема продовжено період карантину до 22.06.2020. В подальшому постановами Кабінету Міністрів України від 17.06.2020 № 500 продовжено період карантину до 31.07.2020; від 22.07.2020 № 641 продовжено період карантину до 31.08.2020; від 26.08.2020 № 760 продовжено період карантину до 31.10.2020; від 13.10.2020 № 956 продовжено період карантину до 31.12.2020; від 09.12.2020 № 1236 продовжено період карантину до 31.05.2022.

Таким чином, Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" №540-ІХ від 30.03.2020 продовжений строк позовної давності щодо пені на строк дії карантину.

Окрім того, п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64 Про введення воєнного стану в Україні, затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ Про затвердження Указу Президента України Про введення воєнного стану в Україні введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Згідно Указу Президента № 133/2022 від 14.03.2022 строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб, а Указу Президента № 259/2022 від 18.04.2022 строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб.

За таких обставин, позивач не пропустив строк позовної давності.

Суд окремо зазначає, що відповідно до ч.2 ст. 533 ЦК України якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

У п. 3.2 договору сторони передбачили, що при здійсненні виплат згідно умов розділу 3 цього договору застосовується офіційно встановлений Національним банком України офіційний курс гривні до Євро на 9:00 у день здійснення оплати, для перерахунку суми платежу, у випадку якщо курс Євро змінився більше ніж на 1% порівняно з курсом, що діяв на момент підписання договору. Сума, яка підлягає оплаті, коригується пропорційно зміні вищевказаного курсу.

За даними інтернет ресурcу minfin.com.ua/ua/currency/nbu/eur/, доступ до якого є безоплатним та цілодобовим як для учасників справи, так і для суду, у 2020 році станом на: дату укладення договору 18.05.2020 курс євро становив 28,9117 грн; 08.07.2020 30,409 грн; 23.07.2020 32,1898 грн; 07.08.2020 32,7972 грн; 19.08.2020 32,4973 грн; 10.09.2020 32,768 грн; 01.10.2020 33,1643 грн; 09.10.2020 33,2799 грн.

З урахуванням наведеного, станом на дати здійснених відповідачем часткових проплат, відбулась зміна курсу євро більш як на 1% у порівнянні з курсом, що діяв на момент підписання договору.

Формула для обчислення зміни курсу євро є простою і зрозумілою не тільки для сторін договору.

Наприклад.

Курс 1 євро на дату укладення договору (18.05.2020) - 28,9117 грн = 100%

Курс 1 євро на день оплати (08.07.2020) - 30,409 грн = х %

28,9117 грн - 100%

30,409 грн - х %

х = 30,409*100%/28,9117 = 105,18%

105,18% - 100% = 5,18%, що більше ніж 1%.

Тому, за п. 3.2 договору повинен застосовуватись курс євро на день здійснення фактичної оплати.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст. 73 ГПК України).

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Згідно зі ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Вищим господарським судом України у постанові пленуму №14 від 17.12.2013 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань, а саме у п. 1.12 роз`яснено, що господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

При цьому, як визначається п. 1.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" № 14 від 17.12.2013 (з наступними змінами та доповненнями) день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

Також день фактичної оплати заборгованості не включається до часу прострочення виконання грошового зобов`язання при здійсненні розрахунку 3% річних, оскільки відповідний розрахунок здійснюється у днях, протягом яких не виконувалось грошове зобов`язання. День фактичної оплати заборгованості не може вважатись днем, протягом якого не виконувалось грошове зобов`язання. (Дану правову позицію викладено у Постанові судової палати у господарських справах Верховного Суду України від 17.02.2016 у справі №3-1276г15, постановах Вищого господарського суду України від 24.01.2017 у справі №915/693/16, від 27.04.2016 у справі № 908/5105/15, від 18.10.2016 у справі №914/3794/15, від 20.07.2016 у справі № 914/4004/15, від 12.03.2015 у справі № 904/7361/14, від 15.02.2017 у справі №904/2556/16 ).

Оцінивши наявні у матеріалах справи докази, а саме: договір №Х585(ДКО) 000323 від 18.05.2020, укладення якого визнано відповідачем; зміст п. 3.1.1 договору, у якому сторонами обумовлений обов`язок покупця здійснити перерахування 50% ціни договору протягом 5 банківських днів з дати підписання договору; банківські виписки, які вказують на несвоєчасність здійснених відповідачем проплат, в межах 50% ціни позову, обумовленої п. 3.1.1 договору; а також провівши перерахунок заявлених до стягнення сум пені, 3% річних та суми, яка складає курсову різницю (відповідно до наведеної у відповіді на відзив формули, яка тотожна тій, яку використано при підготовці позову), судом встановлено, що правомірними є нарахування 149637,34 грн пені, 63156,37 грн 3% річних, 349626,58 грн курсової різниці. А позовні вимоги в цій частині є такими, що підлягають до задоволення.

Позовні вимоги в частині стягнення 7730,86 грн пені, 1820,11 грн 3% річних не підлягають до задоволення, як необґрунтовані.

Відповідно до частини 5 статті 236 ГПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами статті 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України» від 28.10.2010р. №4241/03 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Відповідно до ч.23 рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України» за заявою №63566/00 суд нагадує, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

При цьому суд зазначає, що згідно вимог ч.1 ст.14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; пункт 58): де зазначено, що згідно з усталеною практикою Суду, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя.

Суд також враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що відповідачем не спростовано доводів позовної заяви.

З огляду на зроблені судом висновки про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, спростовуються доводи відповідача щодо спливу строку позовної давності та відсутності формули, за якою проведено нарахування суми курсової різниці та офіційних відомостей про курс валют на вказані у позові дати.

Судом не надається оцінка наведеним у відзиві та запереченнях твердженням позивача щодо оформлення та підписання актів прийому передачі обладнання, їх відповідності додаткам до договору, повноваженням осіб, які оформляли (підписували) додатки до договору та акти прийому - передачі, необхідності оформлення видаткових накладних, товарно-транспортних накладних, отримання відповідачем повідомлення про готовність обладнання до відвантаження, оскільки вони очевидно не стосуються предмета доказування по даній справі.

Оскільки предметом розгляду у даній справі є відносини щодо своєчасності сплати відповідачем 50% ціни договору протягом 5 банківських днів з дати його підписання.

Вищеперелічені ж відповідачем аргументи торкаються виконання ним своїх грошових зобов`язань по сплаті решти 50 % ціни правочину.

Також судом не беруться до уваги аргументи відповідача щодо відсутності рахунку, про який вказано у п. 3.1.1 договору, оскільки з урахуванням приписів ст. ст. 11, 509 ЦК України, п. 3.1.1 договору у відповідача виник обов`язок по оплаті 50% ціни товару протягом 5 банківських днів з дати підписання договору, а не з дати (моменту) виставлення рахунку, у якому повинен був бути обумовлений інший строк оплати. Окрім строку оплати, у п. 3.1.1 договору сторонами чітко визначено необхідну до сплати суму 4121045,27 грн, тобто 50% ціни договору.

Відповідачем у період з 08.07.2020 по 09.10.2020 перераховано позивачу кошти на загальну суму 3006296,80 грн, а позивачем прийнято ці кошти, тобто своїми діями сторони фактично погодились про відступ від умов договору щодо виставлення рахунку.

Розподіл судових витрат.

Згідно із ч. 1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частина 3 статті 123 ГПК України передбачає, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 16 ГПК України передбачено право учасників справи користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч. 1 ст. 126 ГПК України).

Пунктом 6.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21.02.2013 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" визначено, що витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов`язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об`єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах. Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригінала ордеру адвоката, виданого відповідним адвокатським об`єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій. У разі неподання відповідних документів у господарського суду відсутні підстави для покладення на іншу сторону зазначених сум.

В матеріалах справи міститься копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №4974, виданого 29.05.2012 відповідно до Закону України "Про адвокатуру" Відановій Олені Василівні, на підставі рішення Київської міської кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури від 29.05.2012 №23-5-24.

Дана інформація підтверджується також відомостями, які містяться в Єдиному реєстрі адвокатів України, який створений та почав функціонувати з 16 січня 2013 року на підставі Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" та Порядку ведення Єдиного реєстру адвокатів України (затвердженого рішенням Ради адвокатів України від 17 грудня 2012 року № 26 (http://erau.unba.org.ua), який є загальнодоступним та загальновідомим Інтернет ресурсом та містить відомості про чисельність і персональний склад адвокатів України, які відповідно до Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" набули права на зайняття адвокатською діяльністю.

У ч.3 ст. 4 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність зазначено, що адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).

Як вбачається з матеріалів справи 23.09.2021 між Відановою Оленою Василівною (надалі - адвокатом) та Товариством з обмеженою відповідальністю підприємство Синапс Проект Менеджмент (надалі - клієнт) укладено договір про надання правничої допомоги №23/09-2021, за умовами п. 1.1 якого клієнт доручив, а адвокат зобов`язався надати правничу допомогу клієнту, а саме: консультування клієнта з приводу подачі позову, підготовка, направлення до Господарського суду Тернопільської області позовної заяви до Товариства з обмеженою відповідальністю «Захід Агропродукт» про стягнення заборгованості.

Клієнт делегує адвокату наступні права: представляти інтереси клієнта в Господарському суді Тернопільської області з усіма правами, наданими чинним законодавством стороні по справі, позивачу, відповідачу, третій особі; приймати участь у судових засіданнях, розробити правову позицію у справі; скласти позовну заяву, підготувати позовні матеріали та подати їх в суд, знайомитися з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії з документів, долучених до справи; подавати докази, брати участь у дослідженні доказів. задавати питання іншим особам, які беруть участь у справі, а також свідкам, експертам, спеціалістам; заявляти клопотання та відводи, давати усні та письмові пояснення судові, подавати свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти клопотань, доводів і міркувань інших осіб; складати, підписувати та подавати заяви, запити, клопотання, листи, вимоги, позовні заяви, відзиви, апеляційні та касаційні скарги, претензії, заяви про збільшення або зменшення позовних вимог, про перегляд рішень, ухвал, постанов в апеляційному, касаційному порядку, будь-які інші необхідні документи; отримувати будь-які довідки, витяги, виписки, копії з матеріалів будь-якої справи; користуватися іншими процесуальними правами встановленими чинним законодавством (п. 2.1 договору).

У п. 3.1 договору зазначено, що клієнт зобов`язується сплатити адвокату вартість правничої допомоги (гонорар), який становить 30000 грн.

Вартість послуг сплачується не пізніше, ніж протягом 3 днів з моменту винесення рішення Господарським судом Тернопільської області (п. 3.2 договору).

Відповідно до п. 5.1 договору він вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами, скріплення печатками сторін та діє до моменту набрання рішенням законної сили по справі або інших обставин за домовленістю між сторонами.

У відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті першій Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За приписами частини 3 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до ст 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Глава 52 Цивільного кодексу України регулює загальні поняття та принципи будь-якого цивільного договору, включаючи договір про надання послуг. Стаття 632 Цивільного кодексу України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Згідно зі статтею 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

По акту наданих послуг №23/09 від 04.10.2021 адвокат надав, а клієнт отримав правову допомогу у справі №921/684/21.

Його зміст вказує на відсутність у позивача претензій щодо наданих адвокатом послуг.

На підставі ордеру серії АА №1023710 від 11.10.2021 адвокат Віданова О.В. приймала участь у всіх підготовчих судових засіданнях 15.11.2021, 23.12.2021, 21.02.2022.

Фіксований гонорар в сумі 30000 грн, вказаний у п. 3.1 договору, був сплачений позивачем адвокату у повному обсязі, підтвердженням чого являється платіжне доручення №58 від 30.11.2021 на суму 30000 грн.

У ч. 2 ст. 126 ГПК України зазначено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Таким чином, системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити наступні висновки:

- договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»);

- за своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України;

- як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару;

- адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв;

- адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»;

- відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару.

Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".

Висновки такого ж змісту наведені Верховним Судом у додатковій постанові від 06.03.2019 у справі №922/1163/18.

Надання адвокатом Відановою О.В. позивачу адвокатських послуг при розгляді справи № 921/684/21 підтверджується договором про надання професійної правничої допомоги від 23.09.2021 та платіжним дорученням №58 від 30.11.2021 про сплату позивачем 30000 грн вартості витрат на професійну правничу допомогу.

Сплачена ТОВ «Синапс Проект Менеджмент» сума 30000 грн відповідає обумовленій сторонами у п 3.1 договору №23/09-2021 від 23.09.2021 фіксованій сумі гонорару адвоката за надання ним послуг.

Згідно ч. 4 ст. 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

За приписами ч. 5 та ч. 6 ст. 126 ГПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Однак, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Висновки такого ж змісту наведені Верховним Судом у постановах від 22.11.2019 у справі №910/906/18.

ТОВ «Синапс Проект Менеджмент» у відзиві, в частині заперечень щодо розміру витрат на правничу допомогу, наведено наступні аргументи: дата оформлення акту приймання передачі наданих послуг - 04.10.2021 та позовної заяви 11.10.2021 різняться; договором обумовлена сплата таких витрат протягом 3 днів з моменту винесення рішення у справі; наведений у позові попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат містить посилання на одну вартість послуг, в той час, як у акті наданих послуг зазначена інша вартість цих послуг (при одній і тій же сумі їх вартості); відшкодуванню відповідачу витрат на правову допомогу можливе в обсязі 5000 грн, а не заявлені до стягнення 30000 грн.

При цьому, відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження не співмірності заявленої до стягнення суми витрат на правничу допомогу.

У п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України зазначено, що у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Разом з цим, п. 3 ч. 4 ст. 129 ГПК України передбачає, що у разі часткового задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки фікована ціна наданих адвокатом послуг була узгоджена між сторонами шляхом внесення відповідного пункту в умови договору, яким є п 3.1 договору №23/09-2021 від 23.09.2021, у урахуванням часткового задоволення позовних вимог у даній справі, суд приходить до висновку що судовий збір та витрати на правничу допомогу покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З приводу інших заперечень відповідача, суд зазначає, що наведене адвокатом у позовній заяві від 11.10.2021 обчислення (порядок нарахування) суми вартості таких послуг є лише попереднім (орієнтовним) розрахунком суми судових витрат у даній справі, а умови договору №23/09-2021 від 23.09.2021 не містять порядку визначення погодинної оплати вартості наданих послуг, про які йде мова у акті №23/09 від 04.10.2021. Здійснивши оплату витрат на правову допомогу до ухвалення рішення у даній справі, позивач самостійно (з власної ініціативи) відступив від умов договору щодо строку проведення розрахунку з адвокатом, що не заборонено.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 3, 4, 12,13, 16, 20, 73-80, 86, 91, 123, 126,129, 233, 236-240 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задоволити частково.

1. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Захід Агропродукт" (вул. Галицька, буд. 174, м. Бучач, Тернопільська область, ідентифікаційний код 31877853) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Синапс Проект Менеджемнт" (вул. Б. Гаврилишина, буд. 7, м. Київ, ідентифікаційний код 41839772) 349626 (триста сорок дев`ять тисяч шістсот двадцять шість) грн 58 коп. курсової різниці, 149637 (сто сорок дев`ять тисяч шістсот тридцять сім) грн 34 коп. пені, 63156 (шістдесят три тисячі сто п`ятдесят шість) грн 37 коп. 3% річних, 8436 (вісім тисяч чотириста тридцять шість) грн 30 коп. судового збору, 29499 (двадцять дев`ять тисяч чотириста дев`яносто дев`ять) грн 04 коп. витрат на правову допомогу.

Видати наказ.

2. В задоволенні решти позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається в порядку та строки встановлені ст. ст. 256-257 ГПК України.

Повне рішення складено 18 травня 2022 року.

Суддя І.П. Шумський