ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

17.05.2022м. СумиСправа № 920/1391/21

Господарський суд Сумської області у складі судді Джепи Ю.А. розглянувши матеріали справи № 920/1391/21 в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи про дату, час і місце судового засідання за наявними у справі матеріалами

за позовом: Сумського міського центру зайнятості (40009, м. Суми, вул. Степана Бандери, буд. 45, ідентифікаційний код 13996509),

до відповідача: Сумської обласної прокуратури (вул. Герасима Кондратьєва, 33, м. Суми, 40000, ідентифікаційний код 03527891),

про стягнення 81 700,74 грн.

ВСТАНОВИВ:

23.12.2021 позивач звернувся до суду з позовною заявою, відповідно до якої просить суд стягнути з відповідача на свою користь кошти в сумі 81 700,74 грн, виплачені як допомога по безробіттю; витрати по сплаті судового збору покласти на відповідача.

Позов обґрунтовано тим, що кошти в сумі 81 700,74 грн, виплачені як допомога по безробіттю гр. ОСОБА_1 за період з 05.01.2021 по 28.09.2021, підлягають стягненню з відповідача, у зв`язку з поновленням гр. ОСОБА_1 на роботі за рішенням суду.

У позовній заяві позивачем наведено попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, які складаються з судового збору в сумі 2 270,00 грн.

Ухвалою від 28.12.2021 у справі № 920/1391/21 судом постановлено прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі № 920/1391/21; справу розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін про дату, час і місце судового засідання, за наявними у справі матеріалами; призначити розгляд справи по суті на 24.02.2022, 10:30 без повідомлення (виклику) сторін про дату, час і місце судового засідання, за наявними у справі матеріалами.

Водночас, розгляд справи по суті 24.02.2022 не відбувся у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану з 24.02.2022 та проведенням бойових дій території Сумської області.

22.03.2022 розпорядженням голови Верховного Суду № 12/0/9-22 змінено територіальну підсудність судових справ Господарського суду Сумської області. Розпорядженням голови Верховного Суду від 22.04.2022 № 25/0/9-22 відновлено територіальну підсудність судових справ Господарського суду Сумської області.

Ухвалою від 04.05.2022 суд призначив розгляд справи № 920/1391/21 по суті на 17.05.2022 без повідомлення (виклику) учасників справи про дату, час і місце судового засідання за наявними у справі матеріалами.

01.02.2022 відповідачем подано до суду відзив від 27.01.2022 № 15/2-48ВИХ-22 (вх. № 786), де відповідач проти позову заперечує та зазначає, що позовні вимоги є необгрунованими та задоволенню не підлягають, оскільки гр. ОСОБА_1 звільнено з посади на підставі рішення кадрової атестаційної комісії згідно пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» наказом від 24.12.2020 № 648к. Відповідач зазначає, що рішення Сумського окружного адміністративного суду від 01.04.2021 та постанова Другого апеляційного адміністративного суду від 16.09.2021 у справі № 480/340/21 оскаржується відповідачем у касаційному порядку. Окрім наведеного відповідач зазначає, що позивачем не надано суду розрахунку заявлених до стягнення коштів та встановленого гр. ОСОБА_1 розміру допомоги по безробіттю за період з 05.01.2021 по 28.09.2021. Відповідач вважає необгрутованим збільшення суми нарахувань за період з 01.05.2021 по 31.05.2021 в сумі 9 173,06 грн, з 01.06.2021 по 30.06.2021 в сумі 9 173,07 грн, оскільки чотирикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб за цей період становить 9 080,00 грн. Також відповідач вважає необґрунтованим збільшення суми нарахування за період з 01.07.2021 по 28.09.2021 в сумі 9 613,54 грн, оскільки чотирикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб за цей період становить 9 516,00 грн. Відповідач зазначає, що позивачем не вказані підстави не врахування пункту 2 розділу ІІ Порядку для зменшення допомоги по безробіттю після перших 90 календарних днів з часу призначення відповідних виплат.

16.02.2022 позивачем подано до суду відповідь на відзив від 10.02.2022 № 07/39 (вх. № 1241/22), де позивач заперечує проти доводів відповідача та зазначає, що підставами для утримання із відповідача виплаченої допомоги по безробіттю поновленому на посаді гр. ОСОБА_1 є:

- рішення суду про поновлення незаконно звільненого працівника набрало законної сили 16.09.2021;

- факт незаконного звільнення є преюдиційним (ч. 4 ст. 75 ГПК України: обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом). Тому пояснення Сумської обласної прокуратури причин та передумов припинення трудових відносин із гр. ОСОБА_1 не стосується спору у справі № 920/1391/21;

- гр. ОСОБА_1 поновлений фактично, рішення суду відповідачем виконано 29.09.2021;

- посилання відповідача про оскарження в касаційному порядку рішень у трудовому спорі № 480/340/21 не змінює підстав позову у справі № 920/1391/21.

Позивач звертає увагу суду на те, що за даними ресурсу https://court.gov.ua у справі № 480/340/21 відповідачі 5 разів зверталися з касаційною скаргою до Верховного Суду - у кожному з яких касаційну скаргу повернуто скаржнику, востаннє 05.01.2022 Сумській обласній прокуратурі.

Також позивач зазначає, що розмір позовних вимог 81 700,74 грн у справі № 920/1391/21 є сумою виплаченого матеріального забезпечення ОСОБА_1 , що підтверджено копією довідки від 30.09.2021 № 720/102. Розрахунок допомоги по безробіттю гр. ОСОБА_1 здійснено з урахуванням вимог ст. 22, 23 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», що є додатком 4 до персональної справи безробітного ПК № 00078.

На спростовання заперечень відповідача про розмір допомоги гр. ОСОБА_1 в оспорюваних відповідачем періодах позивач зазначає наступне.

Середньоденна допомога по безробіттю гр. ОСОБА_1 визначена у розмірі 60 % від середньоденної заробітної плати 947,1 грн: 947,1*60% = 568,26 грн (ч. 1 ст. 23 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття»); у перші 90 днів до виплати належить: 568,26*100%, але не більше 4 прожиткових мінімумів для працездатних осіб за місяць (абз. 2 ч. 1, ч. 5 ст. 23 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття»); у наступні 90 днів до виплати належить 568,26*80% але не більше 4 прожиткових мінімумів для працездатних осіб за місяць (абз. 2 ч. 1, ч. 5 ст. 23 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття»); далі до виплати належить 568,26*70% але не більше 4 прожиткових мінімумів для працездатних осіб за місяць (абз. 2 ч. 1, ч. 5 ст. 23 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття»); у кожному місяці обрахований розмір допомоги по безробіттю гр. ОСОБА_1 перевищував максимальний розмір за ч. 5 ст. 23 Закону, тому був обмежений упродовж усього періоду виплати 4-кратним розміром прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до статті 252 Господарського процесуального кодексу України (надалі ГПК України) розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими Господарським процесуальним кодексом України для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

За приписами статті 248 ГПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

За змістом статті 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. На розширення цього положення Основного Закону в статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до частини четвертої статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В силу вимог частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Суду у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).

Враховуючи достатність часу, наданого учасникам справи для підготовки та подання витребуваних судом документів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивної господарського процесу, закріплені пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України, статтями 13, 14, 74 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, сторонам створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи по суті за наявними у ній матеріалами.

Відповідно до частини третьої статті 222 ГПК України фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до статті 233 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих учасниками справи.

Згідно з частиною четвертою статті 240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд встановив наступне.

На підставі абзацу «е» підпункту 5 пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про зайнятість населення» Сумський міський центр зайнятості виконує функції територіального органу виконавчої дирекції Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття (далі - Фонд).

Сумський міський центр зайнятості відповідно до пункту 21 частини другої статті 22 Закону України «Про зайнятість населення» забезпечує надання соціальних послуг та виплату матеріального забезпечення відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» та цього Закону за рахунок коштів Фонду.

Відповідно до пункту 2 статті 8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» Фонд є цільовим централізованим страховим фондом, некомерційною самоврядною організацією. Держава є гарантом забезпечення застрахованих осіб та надання їм відповідних соціальних послуг Фондом.

Для реалізації державної політики зайнятості позивач, діяльність якого фінансується за рахунок коштів фонду, в установленому порядку, виплачує матеріальне забезпечення та надає соціальні послуги, передбачені статтею 7 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття».

05.01.2021 до позивача звернувся гр. ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), після звільнення з посади прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами СБУ та державної прикордонної служби управління нагляду у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності прокуратури Сумської області відповідно до наказу від 24.12.2020 № 648-к на підставі статті 9, пункту 2 частини другої статті 41 Закону України «Про прокуратуру» та підпункту 2 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури».

Після звернення до позивача гр. ОСОБА_1 отримав статус безробітного з виплатою допомоги по безробіттю у відповідності до частини першої статті 43 Закону України «Про зайнятість населення» (наказ від 11.01.2021 № НТ210111).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до наказу позивача від 11.01.2021 № НТ210111 гр. ОСОБА_1 призначена допомога по безробіттю згідно частин першої, третьої, четвертої статті 22 та частини першої статті 23 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття»; відповідно до наказу позивача від 11.01.2021 № НТ210111 розпочато виплату допомоги по безробіттю з 05.01.2021; відповідно до наказу позивача від 29.09.2021 № НТ210929 припинено виплату допомоги по безробіттю у зв`язку з припиненням реєстрації безробітного відповідно до пункту 1 частини першої статті 45 Закону України «Про зайнятість населення», пунктів 1, 2, 3 пункту 30 Порядку від 19.09.2018 № 792 та у зв`язку з поновленням на роботі за рішенням суду, що набрало законної сили відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 45 Закону України «Про зайнятість населення», п. 2 ч. 1 ст. 31 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» та пп. 2 п. 1 частини V Порядку надання допомоги по безробіттю, у т.ч. одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності з 29.09.2021; та наказам позивача від 29.09.2021 № НТ210929 припинено реєстрацію безробітного гр. ОСОБА_1 у зв`язку з виданням відповідно до законодавства про працю наказу (розпорядження) про поновлення зареєстрованого безробітного на роботі за рішенням суду з 29.09.2021.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду Сумської області від 01.04.2021 у справі № 480/340/21 ухвалено:

- адміністративний позов ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Шістнадцятої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур, Сумської обласної прокуратури про визнання протиправними та скасування наказу та рішення, поновлення на посаді та стягнення компенсації задовольнити частково;

- визнати протиправним та скасувати рішення Шістнадцятої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур від 11.12.2020 № 2 про неуспішне проходження атестації ОСОБА_1 ;

- визнати протиправним та скасувати наказ Сумської обласної прокуратури № 648к від 24.12.2020 про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами Служби безпеки України та державної прикордонної служби управління нагляду у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності прокуратури Сумської області;

- поновити ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами Служби безпеки України та державної прикордонної служби управління нагляду у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності прокуратури Сумської області з 01.01.2021;

- стягнути з Сумської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 23 140,26 грн;

- рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами Служби безпеки України та державної прикордонної служби управління нагляду у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності прокуратури Сумської області з 01.01.2021 та стягнення з Сумської обласної прокуратури на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 7 837,83 грн підлягає негайному виконанню; у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 16.09.2021 у справі № 480/340/21 ухвалено рішення Сумського окружного адміністративного суду від 01.04.2021 у справі № 480/340/21 залишити без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 07.02.2022 у справі № 480/340/21 постановлено Касаційну скаргу Сумської обласної прокуратури на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 01 квітня 2021 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 16 вересня 2021 року в справі № 480/340/21 за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Шістнадцятої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур, Сумської обласної прокуратури про визнання протиправними та скасування наказу та рішення, поновлення на посаді та стягнення компенсації повернути особі, яка її подала.

Відповідно до наказу Сумської обласної прокуратури від 29.09.2021 № 368к гр. ОСОБА_1 поновлено на посаді прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами СБУ та державної прикордонної служби управління нагляду у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності прокуратури Сумської області з 29.09.2021.

Згідно пункту 2 частини першої статті 45 Закону України «Про зайнятість населення» реєстрація безробітного в територіальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, припиняється у разі поновлення на роботі за рішенням суду, що набрало законної сили.

Пунктом 2 частини першої статті 31 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» виплата допомоги по безробіттю припиняється у разі поновлення безробітного на роботі за рішенням суду.

З урахуванням наведених правових норм наказом позивача від 29.09.2021 № НТ210929 припинено виплату допомоги по безробіттю і припинено реєстрацію безробітного гр. ОСОБА_1 ..

У період реєстрації як безробітного, з 05.01.2021 по 28.09.2021, гр. ОСОБА_1 виплачена допомогу по безробіттю на загальну суму 81 700,74 грн, що підтверджується довідкою позивача від 30.09.2021 № 720/102 (а.с. 30).

Розрахунок допомоги по безробіттю гр. ОСОБА_1 здійснено з урахуванням вимог ст. 22, 23 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», що є додатком 4 до персональної справи безробітного ПК № 00078.

На спростовання заперечень відповідача про розмір допомоги гр. ОСОБА_1 в оспорюваних відповідачем періодах суд зазначає, що середньоденна допомога по безробіттю гр. ОСОБА_1 визначена позивачем у розмірі 60 % від середньоденної заробітної плати 947,1 грн: 947,1*60% = 568,26 грн (ч. 1 ст. 23 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття»); у перші 90 днів до виплати належить: 568,26*100%, але не більше 4 прожиткових мінімумів для працездатних осіб за місяць (абз. 2 ч. 1, ч. 5 ст. 23 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття»); у наступні 90 днів до виплати належить 568,26*80% але не більше 4 прожиткових мінімумів для працездатних осіб за місяць (абз. 2 ч. 1, ч. 5 ст. 23 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття»); далі до виплати належить 568,26*70% але не більше 4 прожиткових мінімумів для працездатних осіб за місяць (абз. 2 ч. 1, ч. 5 ст. 23 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття»); у кожному місяці обрахований розмір допомоги по безробіттю гр. ОСОБА_1 перевищував максимальний розмір за ч. 5 ст. 23 Закону, тому був обмежений упродовж усього періоду виплати 4-кратним розміром прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

За приписами частини п`ятої статті 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Пунктом 1 статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» визначено, що загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття (далі - страхування на випадок безробіття) - система прав, обов`язків і гарантій, яка передбачає матеріальне забезпечення на випадок безробіття з незалежних від застрахованих осіб обставин та надання соціальних послуг за рахунок коштів Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття.

Згідно з пунктом 8 статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» страховим випадком є подія, через яку застраховані особи втратили заробітну плату (грошове забезпечення) або інші передбачені законодавством України доходи внаслідок втрати роботи з незалежних від них обставин та зареєстровані в установленому порядку як безробітні, готові та здатні приступити до підходящої роботи і дійсно шукають роботу.

Частиною першою статті 34 цього ж Закону визначено, що Фонд має право: стягувати з роботодавця суму страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду, а також незаконно виплачені безробітному суми матеріального забезпечення в разі неповідомлення роботодавцем Фонду про прийняття його на роботу.

За приписами частини четвертої статті 35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» із роботодавця утримуються: сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду; незаконно виплачена безробітному сума забезпечення у разі неповідомлення про його прийняття на роботу; незаконно отримана сума допомоги по частковому безробіттю.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 43 Закону України «Про зайнятість населення» статусу безробітного може набути особа працездатного віку до призначення пенсії (зокрема на пільгових умовах або за вислугу років).

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» за ознаками використання праці та оформлення трудових відносин Сумська митниця ДФС (відповідач) роботодавець.

Згідно пункту 2 частини другої статті 50 Закону України «Про зайнятість населення» роботодавці беруть участь у здійсненні заходів щодо забезпечення зайнятості населення шляхом додержання вимог законодавства про працю, зайнятість населення та загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття.

У зв`язку з поновленням безробітного гр. ОСОБА_1 на роботі за рішенням суду позивачем прийнято наказ від 04.10.2021 № 34 про повернення відповідачем коштів, виплачених як допомога по безробіттю гр. ОСОБА_1 за період з 05.01.2021 по 28.09.2021 в сумі 81 700,74 грн.

04.10.2021 позивач звернувся до відповідача з претензією № 07/1350 про повернення суми виплаченого забезпечення, до якої позивачем додано копію наказу від 04.10.2021 № 34.

Проте відповідач вищезазначені кошти в добровільному порядку не повернув.

Положеннями частини четвертої статті 35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» визначено, що саме судове рішення про поновлення працівника на роботі може бути правовою підставою для стягнення із працедавця суми виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному. Отже, обов`язок роботодавця відшкодувати Фонду суму виплат по безробіттю та наданих соціальних послуг виникає за наслідком прийняття судового рішення про поновлення працівника на роботі. Про такий висновок йдеться і у постанові Верховного Суду у складі колегії КГС від 06.07.2018 у справі № 921/220/17-г/16.

Спір про стягнення зазначених сум не є публічно-правовим, так як виник за участю суб`єкта владних повноважень, який у спірних правовідносинах не здійснює владні управлінські функції, а виступає як роботодавець поновленої ні роботі за рішенням суду особи, якій було виплачено забезпечення та надане соціальні послуги як безробітному відповідно до Закону України «Пре загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття».

Спір про право, яке виникає в силу визначеного Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття зобов`язання, за наслідком прийняття судового рішення про поновлення на роботі працівника юридичної особи, яка не перебуває у відносинах владного підпорядкування щодо Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, є за своєю правовою природою господарсько-правовим і підлягає розгляду в судах господарської юрисдикції (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.10.2018 у справі № 814/2595/16).

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18.04.2018 у справі № 813/6770/13-а (провадження № 11-189апп18) та 23.05.2018 у справі № 911/1626/17 (провадження №12-86гс18).

Факт неправомірних дій по відношенню до гр. ОСОБА_1 щодо звільнення його із займаної посади - встановлено рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 01.04.2021 у справі № 480/340/21, що набрало законної сили.

Відповідно до частини четвертої статті 75 ГПК України обставина, встановлена рішенням суду в адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини.

Таким чином, обставини протиправної поведінки відповідача у даній справі, яка виявилась у неправомірному звільненні гр. ОСОБА_1 , є встановленими та не підлягають доведенню.

На дату звернення позивача до суду сума коштів, виплачених як допомога по безробіттю гр. ОСОБА_1 за період з 05.01.2021 по 28.09.2021 в розмірі 81 700,74 грн відповідачем на користь позивача не сплачена.

З огляду на вищевикладене, суд вважає позовні вимоги Сумського міського центру зайнятості обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Частиною третьою статті 2 ГПК України визначено, що основними засадами (принципами) господарського судочинства, зокрема є: верховенство права; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; обов`язковість судового рішення; розумність строків розгляду справи судом; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Відповідно до частини першої, третьої статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частин першої, третьої статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною першою статті 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до статті 78 ГПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. (стаття 79 ГПК України).

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 ГПК України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини п`ятої статті 236 ГПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент на підтримку кожної підстави. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Судом були досліджені всі документи, які надані сторонами у справі, аргументи сторін та надана їм правова оцінка. Стосовно інших доводів сторін, які детально не зазначені в рішенні, то вони не підлягають врахуванню, оскільки суперечать встановленим судом фактичним обставинам справи та не стосуються предмета доказування по даній справі.

Стосовно розподілу судових витрат між сторонами суд зазначає наступне.

Статтею 123 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору. Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судового збору, судовий збір, сплачений відповідачем, компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до вимог статті 129 ГПК України, витрати позивача по сплаті судового збору в сумі 2 270,00 грн покладаються на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 129, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Стягнути з Сумської обласної прокуратури (вул. Герасима Кондратьєва, 33, м. Суми, 40000, ідентифікаційний код 03527891) на користь Сумського міського центру зайнятості (40009, м. Суми, вул. Степана Бандери, буд. 45, ідентифікаційний код 13996509) кошти в сумі 81 700,74 грн (вісімдесят одна тисяча сімсот гривень сімдесят чотири копійки), виплачені як допомога по безробіттю гр. ОСОБА_1 ; та відшкодування витрат по сплаті судового збору в сумі 2 270,00 грн (дві тисячі двісті сімдесят гривень нуль копійок).

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Згідно зі ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 261 цього Кодексу.

Повне рішення складено та підписано суддею 20 травня 2022 року.

Суддя Ю.А. Джепа