РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

17.05.2022Справа № 910/13180/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Селівона А.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Рок Дизайн" вул. Керамічна, буд. 5, с. Крушинка, Васильківський район, Київська область, 08635

до Приватного акціонерного товариства "Просто-Страхування" вул. Герцена 10, м. Київ, 04050

про стягнення 133 951,64 грн.

Представники сторін: не викликались

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Рок Дизайн» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства "Просто-Страхування" про стягнення 133 951,64 грн., а саме 33 188,25 грн. пені, 24 357,74 грн. процентів річних та 76 405,65 грн. втрат від інфляції, а також витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 30 000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог в позовній заяві позивач посилається на неналежне виконання відповідачем обов`язку з виплати страхового відшкодування в сумі 807 500,00 грн., факт порушення якого встановлено постановою Північного апеляційного господарського суду від 21.04.2021 у справі № 9101/12357/20, за наявності якої позивачем нараховані пеня, проценти річних та втрат від інфляції.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.08.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/13180/21 та приймаючи до уваги малозначність справи в розумінні частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи ціну позову, характер спірних правовідносин та предмет доказування, за відсутності клопотань будь-якої із сторін про інше та підстав для розгляду даної справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін з ініціативи суду, господарським судом на підставі частини 1 статті 247 Господарського процесуального кодексу України вирішено розгляд справи № 910/13180/21 здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Так, 13.10.2021 через відділ діловодства суду від позивача надійшла заява про розподіл судових витрат, в якій представник позивача просить здійснити розподіл судових витрат і зазначає, що докази щодо розміру витрат будуть подані позивачем протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду у цій справі.

В свою чергу, 18.10.2021 через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого останній заперечує проти заявлених позовних вимог в частині нарахування пені за період, більший ніж визначений статтею 232 Господарського кодексу України, посилаючись на непоширення дії Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX на правовідносини за Договором страхування «Просто-Каско Плюс» серії PKS № 1901247 від 04.08.2019, а також вказує на безпідставність вимог щодо стягнення витрат пов`язаних з наданням правової допомоги.

Також 18.10.2021 через відділ діловодства суду від відповідача надійшло клопотання про зменшення витрат на професійну правничу допомогу, відповідно до якого відповідач просить суд відмовити у відшкодуванні заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку з тим, що розмір останніх є значно завищеним та з огляду на відсутність належних та достовірних доказів понесення таких витрат.

В подальшому 15.11.2021 через відділ діловодства суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач заперечує проти тверджень, викладених у відзиві на позовну заяву та в повному обсязі підтримує заявлені позовні вимоги, а також зазначає, що остаточний розрахунок витрат та професійну правничу допомогу і всі докази на підтвердження його розміру будуть подані позивачем упродовж 5 днів з дня ухвалення рішення у справі. Відповідь на відзив з доказами надсилання на адресу відповідача судом долучено до матеріалів справи.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, а також заяв та клопотань процесуального характеру, окрім наявних в матеріалах справи, сторонами суду не надано.

В свою чергу суд наголошує, що відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Також суд зазначає, що від відповідача станом на час винесення рішення до суду не надходило заперечень на відповідь на відзив, жодних заяв про неможливість подання такої заяви по суті спору та/або про намір вчинення відповідних дій та/або продовження відповідних процесуальних строків.

З огляду на вищевикладене, оскільки відповідач не скористався наданими йому процесуальними правами, зокрема, відповідачем не надано заперечень на відповідь на відзив, суд здійснював розгляд справи виключно за наявними матеріалами.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно визначення статті 1 Закону України "Про страхування" страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Відповідно до статті 6 Закону України "Про страхування" добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства. В силу пункту 6 частини 4 наведеної статті одним із видів добровільного страхування є страхування наземного транспорту.

Як встановлено судом за матеріалами справи, 04 серпня 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Рок Дизайн" (позивач у справі, страхувальник за договором) та Приватним акціонерним товариством "Просто-Страхування" (відповідач у справі, страховик за договором) укладено Договір страхування «Просто-Каско Плюс» серії PKS № 1901247, предметом якого є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать законодавству України, пов`язані з: володінням та/або користуванням, та/або розпорядженням транспортним засобом (надалі - ТЗ), дані якого вказані в пункті 1.4 цього Договору; володінням та/або користуванням, та/або розпорядженням додатковим обладнанням, дані якого вказані в пункті 1.5 цього Договору (надалі - ДО); відшкодуванням шкоди, завданої життю, здоров`ю та/або майну третіх осіб внаслідок ДТП, що сталася з вини водія ТЗ, вказаного в пунктах 1.4, 1.6 цього Договору; життям, здоров`ям та працездатністю Застрахованих осіб.

Забезпечений транспортний засіб: Nissan X-Trail, державний номерний знак НОМЕР_1 , 2018 року випуску (пункт 1.4 Договору страхування).

Місце дії Договору страхування - територія України (пункт 1.7 Договору страхування).

Строк дії Договору страхування з 03.08.2019 по 02.08.2020 (пункт 1.15 Договору страхування).

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором страхування, який підпадає під правове регулювання параграфу 2 глави 35 Господарського кодексу України, глави 67 Цивільного кодексу України та Закону України «Про страхування».

Як передбачено частиною 1 статті 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Аналогічні визначення поняття «договір страхування» містяться в статті 354 Господарського кодексу України та статті 979 Цивільного кодексу України.

Відповідно до положень статті 981 Цивільного кодексу України та частини 2 статті 18 Закону України «Про страхування» договір страхування укладається в письмовій формі, а також може укладатись шляхом видачі страховиком страхувальникові страхового свідоцтва (поліса, сертифіката).

За визначенням статті 8 Закону України «Про страхування» страховим ризиком є певна подія, на випадок якої проводиться страхування і яка має ознаки ймовірності та випадковості настання. Страховим випадком є подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Відповідно до пункту 1.9.2 Договору страхування страховим ризиком визнається, зокрема, «Незаконне заволодіння» - вчинене умисно, з будь-якою метою протиправне вилучення застрахованого транспортного засобу у власника чи користувача всупереч їх волі виключно шляхом крадіжки, грабежу чи розбою (пункт 2.2.2.1 Договору страхування).

Так, 13.11.2019 позивач звернувся до відповідача з заявою про повідомлення про подію, що має ознаки страхового випадку та повідомив, що 12.11.2019 застрахований автомобіль було викрадено. За вказаним фактом було зареєстровано кримінальне провадження, відомості про яке було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 12.11.2019 під номером 0008310 за частиною 3 статті 289 Кримінального кодексу України.

В свою чергу 12.12.2019 відповідач прийняв рішення про відмову у визнанні страхового випадку та виплаті страхового відшкодування, в якому вказав, що: 1) позивачем при укладенні договору не було надано всю інформацію про всі відомі йому обставини, що мають істотне значення для оцінки страхового ризику, зокрема, що він не є власником транспортного засобу "Nissan X-Trail", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , який перебуває у лізингу, і надалі не було письмово інформовано про зміну в характері використання та збереженні застрахованого ТЗ та ступеню страхового ризику та положень Договору в установлені строки; 2) до настання події 12.11.2019 у порушення умов Договору позивач не повідомив про відчуження транспортного засобу та про зміну власника транспортного засобу, перереєстрацію транспортного засобу та заміну реєстраційних документів та номерних знаків, не ініціював внесення змін у договір страхування; 3) відповідно до пункту 2.11.3.10 "16" договору, страховик має право відмовити страхувальникові у виплаті страхового відшкодування, зокрема з наступних підстав: якщо подія, яка призвела до збитків, або збитки підпадають під "Виключення із страхових випадків і обмеження страхування" згідно розділу 2.3 цього договору та інших положень цього договору; 4) згідно з пунктом 2.6.1.8 договору, якщо застрахований транспортний засіб відчужується і власник не подав заяву про припинення цього договору страхування, в такому разі цей договір припиняється з дня відчуження такого транспортного засобу (тобто з 19.09.2019).

В подальшому не погоджуючись із відмовою відповідача у виплаті страхового відшкодування позивач звернувся до Господарського суду міста Києва за захистом порушеного, на його думку, права з позовом до Приватного акціонерного товариства "Просто-Страхування" про стягнення заборгованості в розмірі 853 493,21 грн., в тому числі 807 500,00 грн. страхового відшкодування у зв`язку з настанням страхового випадку, 14 777,25 грн. пені, 16 150,00 грн. інфляційних втрат, 15 065,96 грн. трьох процентів річних, нарахованих за несвоєчасне здійснення вказаної виплати.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.02.2021 року у справі № 910/12357/20 в позові відмовлено повністю.

За результатами апеляційного перегляду постановою Північного апеляційного господарського суду від 21.04.2021 у справі № 910/12357/20 рішення Господарського суду міста Києва від 04.02.2021 у справі № 910/12357/20 скасовано та прийнято нове рішення, яким позов задоволено повністю. Стягнуто з ПАТ "Просто - Страхування" на користь ТОВ "Рок Дизайн" 807 500,00 грн. страхового відшкодування, 14 777,25 грн. пені, 16 150,00 грн. інфляційних втрат, 15 065,96 грн. 3 % річних, а також судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 12 802,40 грн. та за подання апеляційної скарги в розмірі 19 203,60 грн.

Зокрема, задовольняючи позовні вимоги ТОВ «Рок Дизайн» апеляційний суд засвідчив, що допущене позивачем як страхувальником порушення п. 2.11.2.7 Договору страхування, а саме неповідомлення страховика протягом вдвох робочих днів про зміну власника транспортного засобу та його перереєстрацію, заміну реєстраційних документів та реєстраційних (номерних) знаків забезпеченого транспортного засобу, не перешкодило відповідачу переконатись в тому, що заявлена подія є страховим випадком, а тому за відсутності інших порушень Договору страхування, виключень зі страхових випадків чи обмежень страхування відповідачем, зазначені обставини не є підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування.

Як вбачається з матеріалів справи, в рамках розгляду справи № 910/12357/20 Товариством з обмеженою відповідальністю «Рок Дизайн» були заявлені та розглянуті судом вимоги щодо нарахування пені за період з 14.12.2019 по 13.06.2020, 3 % річних за період з 14.12.2019 по 27.07.2020 та інфляційні втрати за період січень-червень 2020 року.

Суд зазначає, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (п. 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України №01-8/1427 від 18.11.2003 року "Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини").

Європейський суд з прав людини також вказує, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95 від 28 жовтня 1999 року, § 61). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (LUPENI GREEK CATHOLIC PARISH AND OTHERS v. ROMANIA, № 76943/11 від 29 листопада 2016 року, § 123). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (S.W. v. THE UNITED KINGDOM, № 20166/92 від 22 листопада 1995 року, § 36).

Даний принцип тісно пов`язаний з приписами ч. 4 ст. 75 ГПК України, якою передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

При цьому, не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачі, відповідачі, треті особи тощо.

Обставинами справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, є юридичні факти, що призвели до виникнення спірного правовідношення, настання відповідальності або інших наслідків, тобто такі факти, з якими норми матеріального права пов`язують виникнення, зміну чи припинення прав та обов`язків суб`єктів спірного матеріального правовідношення.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії. Для рішень господарських судів важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в рішенні господарського суду, є суб`єктний склад спору. Отже, преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

Наведений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 24.05.2018 року у справі № 922/2391/16.

Таким чином, постановою Північного апеляційного господарського суду від 21.04.2021 у справі № 910/12357/20 встановлено неправомірність відмови відповідача у визнанні події, що мала місце 12.11.2019, страховим випадком та невиплати страхового відшкодування, яка з урахуванням подання 13.11.2019 заяви про настання страхового випадку - незаконне заволодіння автомобілем разом з необхідними документами, за висновками суду апеляційної інстанції, мала бути здійснена до 13.12.2019 (включно).

З огляду на вищевказане фактичні обставини порушення відповідачем своїх зобов`язань за Договором в частині відмови відповідача у визнанні події від 12.11.2019 із застрахованим транспортним засобом страховим випадком та подальшої виплати страхового відшкодування як такі, що в силу імперативних вимог статті 75 Господарського процесуального кодексу України мають преюдиціальне значення для даної справи, встановлені Північним апеляційним господарським судом при винесенні постанови у справі № 910/12357/20 станом на 21.04.2021, яка набрала законної сили, не підлягають повторному доказуванню при розгляді справи №91013180/21 та мають обов`язкову силу для вирішення даної справи.

Окрім цього додатковою постановою Північного апеляційного господарського суду від 13.07.2021 року у справі № 910/12357/20 стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Просто-Страхування" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Рок Дизайн" 59 744,51 грн. судових витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанцій.

Згідно наявних в матеріалах позовної заяви копій платіжного доручення № 13312 від 30.07.2021 та листа № 04-801 від 03.08.2021, на виконання постанови Північного апеляційного господарського суду від 21.04.2021 у справі № 910/12357/20 та додаткової постанови Північного апеляційного господарського суду від 13.07.2021 у справі № 910/12357/20, відповідачем на користь позивача було перераховано 945 243,72 грн.

За твердженнями позивача, оскільки грошові кошти в розмірі 945 243,72 грн. (807 500,00 грн. страхового відшкодування, 14 777,25 грн. пені, 16 150,00 грн. інфляційних нарахувань, 15 065,96 грн. 3% річних, судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 12 802,40 грн. та за подання апеляційної скарги в розмірі 19 203,60 грн., 59 744,51 грн. судових витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанцій) згідно постанови Північного апеляційного господарського суду від 21.04.2021 у справі № 910/12357/20 та додаткової постанови Північного апеляційного господарського суду від 13.07.2021 у справі № 910/12357/20 надійшли на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю "Рок Дизайн" лише 30.07.2021, а згідно висновків суду граничний термін виплати страхового відшкодування - до 13.12.2019 (включно), відповідачем було прострочено виконання грошового зобов`язання з виплати страхового відшкодування.

Відповідно до частини 1 статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У відповідності до статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Проте, саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання.

Отже, чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження щодо його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків. Тобто, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов`язання.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 року у справі № 916/190/18.

Згідно з частиною 4 статті 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Таким чином, у зв`язку із простроченням відповідачем виконання грошового зобов`язання в частині виплати страхового відшкодування позивачем відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України нараховано проценти річних в сумі 15 065,96 грн. за період прострочення з 28.07.2020 до 29.07.2021 та інфляційні втрати в сумі 76 405,65 грн. за період прострочення з липня 2020 року по червень 2021 року, а також відповідно до пункту 12.3.1. Договору - пеню у розмірі 33 188,25 грн. за період прострочення з 14.06.2020 до 29.07.2021, які позивач просив стягнути в судовому порядку згідно наданих розрахунків.

За приписами статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

У відповідності до статті 124, пунктів 2, 3, 4 частини 2 статті 129 Конституції України та статей 2, 7, 13 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства, зокрема, є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд наголошує, що відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином обов`язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України, покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

З урахуванням приписів статті 549, частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" правовими наслідками порушення грошового зобов`язання, тобто зобов`язання сплатити гроші, є обов`язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з аналізу статей 612, 625 Цивільного кодексу України право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних, які не є штрафними санкціями, є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Зазначені інфляційні нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Суд зазначає, що інфляційні нарахування на суму боргу здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

При цьому розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Аналогічна правова позиція щодо застосування частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/190/18, постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18 та постанові Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 905/587/18.

Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 917/1421/18, оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, право на позов про стягнення інфляційних втрат і процентів річних виникає за кожен місяць із моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Також суд зазначає, що виходячи з положень частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно частини 1 статті 546 та статті 547 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (частина 1 статті 548 Цивільного кодексу України).

У відповідності до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

При цьому статтею 992 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом.

У пункті 12.3.1 Договору страхування передбачено, що за несвоєчасне здійснення виплати страхового відшкодування страховик сплачує страхувальнику пеню в розмірі 0,01 % від суми простроченої виплати страхового відшкодування за кожен день прострочення.

Згідно з частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов`язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Пунктом 7 Розділу IX Прикінцевих положень Господарського кодексу України передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 232, 269, 322, 324 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Вказаний пункт був введений в дію на підставі Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 30 березня 2020 року № 540-IX (далі - Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX), який набрав чинності з 2 квітня 2020 року.

Наразі на всій території України триває карантин, який установлений згідно постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" № 211 з 12 березня 2020 року та продовжений згідно постанови Кабінету Міністрів України від 15 грудня 2021 року № 1336 до 31 березня 2022 року.

За таких обставин, дія Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX надає можливість нараховувати штрафні санкції більше, ніж за шість місяців.

Як встановлено судом під час розгляду справи № 910/12357/20 та зазначалось вище, з урахуванням настання прострочення 14.12.2019 (граничний строк 13.12.2019), останнім днем шестимісячного строку для нарахування пені за порушення зобов`язання зі сплати страхового відшкодування є 13 червня 2020 року.

Поряд з цим суд зазначає, що укладаючи Договір страхування «Просто-Каско Плюс» серії PKS № 1901247 04.08.2019 (до введення в Україні загальнодержавного карантину), сторони не змінили передбачений частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України порядок і строк нарахування пені (пункт 12.3.1 Договору страхування). Отже, жодна із сторін на момент укладення Договору страхування не розраховувала на потенційну можливість нараховувати/сплачувати пеню понад шість місяців.

Відповідно до положень статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

За загальним принципом, дія нормативно-правового акту в часі починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події або факту застосовується той нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Враховуючи, що і укладення Договору страхування, і настання прострочення виконання грошового зобов`язання з виплати страхового відшкодування відбулись до набрання чинності Законом України № 540-IX від 30.03.2020, суд погоджується з твердженням відповідача про те, дія даного Закону на спірні правовідносини не розповсюджується і нарахування пені на заборгованість з виплати страхового відшкодування в сумі 807500,00 грн. має тривати протягом шести місяців, а саме за період з 14.12.2019 по 13.06.2020, що і було стягнуто в межах справи № 910/12357/20 відповідно до постанови Північного апеляційного господарського суду від 21.04.2021.

Таким чином суд відхиляє доводи позивача про неможливість здійснення розрахунку пені у межах 6-місячного строку з підстав незастосування положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" (набрав законної сили 02.04.2020), відповідно до якого строк, визначений статтею 232 Господарського кодексу України, продовжується на строк дії карантину, оскільки положення вказаного Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX до даних правовідносин не застосовуються та вказаний шестимісячний строк на період дії карантину не продовжується, тому, за висновками суду, позивачем неправомірно нараховано пеню по зазначеній заборгованості за період 14.06.2020 - 29.07.2021, а відтак позовні вимоги у вказаній частині задоволенню не підлягають.

В свою чергу з урахуванням вищевикладеного твердження позивача, викладені у відповіді на відзив про те, що на момент набрання чинності вказаним Законом визначений статтею 232 Господарського кодексу України шестимісячний строк для нарахування пені за порушення зобов`язання зі сплати страхового відшкодування не сплив, а тому останній продовжується на строк дії такого карантину або до моменту фактичного виконання зобов`язання, судом оцінюються критично та до уваги не приймаються.

З огляду на вимоги статті 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Тобто визначаючи розмір заборгованості за Договором, зокрема, в частині процентів річних та втрат від інфляції суд зобов`язаний належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

В свою чергу, відповідачем не надано суду контррозрахунку заявлених до стягнення сум процентів річних та втрат від інфляції або заперечень щодо здійсненого позивачем розрахунку.

У відповідності до частини 1 статті 255 Цивільного кодексу України якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку.

При цьому перебіг часу, за який нараховуються пені, починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

За приписами статті 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За результатами здійсненої за допомогою системи "ЛІГА" перевірки нарахування позивачем заявлених до стягнення процентів річних судом встановлено, що розмір процентів річних, перерахований судом у відповідності до умов Договору та приписів чинного законодавства, з урахуванням визначеного судом періоду прострочення, становить 24 329,27 грн., а отже є меншими, ніж нараховано та заявлено до стягнення позивачем, а тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача процентів річних підлягають частковому задоволенню в сумі, визначеній судом, а саме 24 329,27 грн.

Також за результатами здійсненої перевірки нарахування позивачем заявлених до стягнення втрат від інфляції судом встановлено, що розмір вказаних нарахувань, перерахований судом у відповідності до приписів чинного законодавства та в межах визначеного позивачем періоду прострочення, відповідає вимогам зазначених вище норм законодавства, умовам Договору та є арифметично вірним, тому вказані вимоги позивача про стягнення втрат від інфляції за несвоєчасне виконання зобов`язання з виплати страхового відшкодування підлягають задоволенню в сумі, нарахованій позивачем, а саме 76 405,65 грн. втрат від інфляції.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права (частина 1 статті 6 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. рішення від 21 січня 1999 року в справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22 лютого 2007 року в справі "Красуля проти Росії", від 5 травня 2011 року в справі "Ільяді проти Росії", від 28 жовтня 2010 року в справі "Трофимчук проти України", від 9 грудня 1994 року в справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 1 липня 2003 року в справі "Суомінен проти Фінляндії", від 7 червня 2008 року в справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Відповідно до пункту 58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 року у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

При цьому суд наголошує, що усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині рішення, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду та не суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

У відповідності до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 року № 6 "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

За таких обставин, виходячи з того, що позов частково доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно Закону України "Про судовий збір" та відповідно до вимог пункту 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 73-80, 86, 123, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва,

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "ПРОСТО-Страхування" (04050, м. Київ, вул. Герцена, буд. 10, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Рок Дизайн" (08520, Київська область, Фастівський район, смт. Борова, вул. Нововокзальна, буд. 13, ) 24 329 (двадцять чотири тисячі триста двадцять дев`ять) грн. 27 коп. процентів річних, 76 405 (сімдесят шість чотириста п`ять) грн. 65 коп. втрат від інфляції та 1707 (одну тисячу сімсот сім) грн. 10 коп. судового збору.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно частини 2 статті 256 Господарського процесуального кодексу України учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено та підписано 17.05.2022.

Суддя А.М. Селівон