ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" травня 2022 р. м. Рівне Справа № 918/139/22

Господарський суд Рівненської області у складі судді А.Качура,

розглянув матеріали справи

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНВЕСТКОМ"

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕЙ ДИСТРИБЮШН"

про: стягнення 251 329,44 грн.

секретар судового засідання: С.Коваль;

представники:

від позивача не з`явився;

від відповідача: не з`явився;

ОПИС СПОРУ

Товариство з обмеженою відповідальністю "Інвестком" звернулось до Господарського суду Рівненської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Вей Дистрибюшн" про стягнення 251 329,44 грн.

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 30 червня 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Інвестком" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Вей Дистрибюшн" було укладено договір поставки №30620-009.

Згідно з умовами вказаного договору позивач поставив відповідачу товар на суму 400 435,89 грн., а проте відповідачем не здійснено оплату за поставлений товар в повному обсязі, зокрема згідно з умовами договору відповідач був зобов`язаний оплатити поставлений товар не пізніше 15 календарних днів з моменту звітної дати.

Відзиву на позовну заяву з відображенням своєї правової позиції відповідачем суду не надано.

Процесуальні дії у справі

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 22 лютого 2022 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 22 березня 2022 року.

11 листопада 2021 року відповідач подав відзив.

Ухвалою суду від 22 березня 2022 року підготовче засідання відкладено на 26 квітня 2022 року.

Ухвалою суду від 26 квітня 2022 року закрито підготовче провадження, розгляд справи по суті призначено на 17 травня 2022 року.

В судове засідання представники сторін не з`явились, ухвала суду від 26 квітня 2022 року направлена на адресу позивача повернулась до суду з відміткою: "адресат відсутній за вказаною адресою".

Згідно з положеннями статті 242 ГПК України, днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відповідач ухвалу суду від 26 квітня 2022 року отримав 02 травня 2022 року.

Таким чином сторони належним чином повідомлені про місце дату та час розгляду справи.

МОТИВИ СУДУ ПРИ ПРИЙНЯТТІ РІШЕННЯ

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарським суд встановив наступне.

30 червня 2020 рок між Товариством з обмеженою відповідальністю "Інвестком" (позивач/постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Вей Дистрибюшн" (відповідач, покупець) було укладено договір поставки №300620-009 з протоколом розбіжностей, відповідно до предмету якого: в порядку та на умовах, передбачених цим договором, постачальник зобов`язується поставити у власність покупця товар (товари для дітей) (надалі - "товар"), відповідно до замовлення покупця, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити поставлений товар відповідно до умов цього договору.

Замовлення покупця здійснюється шляхом вибору товару з асортименту постачальника і надсилання такого замовлення постачальнику в письмовій формі поштою, електронною поштою, факсом або іншим узгодженим сторонами способом.

Загальна кількість та вартість товару, що є предметом поставок за цим договором, визначаються на підставі видаткових накладних, які є невід`ємними частинами даного договору. У видаткових накладних визначається перелік товару, який був поставлений відповідно до умов договору, ціна поставленого товару, а також, за необхідності, інші відомості.

Згідно з умовами пункту 2.1. поставка товару за даним договором здійснюється на умовах, визначених сторонами у додатку №1, який є невід`ємною частиною цього договору.

Пунктом 2.3. договору встановлено, що обов`язки постачальника по виконанню замовлення покупця вважаються виконаними з моменту отримання товару повноважним представником покупця. Порядок поставки товару покупцю визначається сторонами у додатку № 1 до даного договору. Фактичним отриманням товару з боку покупця вважається момент безпосередньої передачі товару покупцеві, що підтверджується підписом уповноваженої особи покупця на відповідних товаросупровідних документах, а саме: на видаткових накладних, (або актах приймання-передачі) та товарно-транспортних накладних (або на транспортній декларації), складеними та підписаними у відповідності до норм чинного законодавства України, цього договору, а в питаннях, що не врегульовані договором - інструкціями про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання за кількістю і якістю, затверджених постановами Державного арбітражу Союзу PCP відповідно від 15.06.65 р. № П-6 і від 25.04.66 р. № П-7 (надалі - Інструкціями). Товаросупровідними документами, що підтверджують факт отримання товару покупцем є: у випадку самовивезення товару - видаткова накладна; у випадку доставки постачальником - акт приймання-передачі, якщо товар приймається коробами, або товарно- транспортна накладна, якщо товар приймається поштучно; у випадку доставки перевізником - транспортна накладна (при даному способі доставки товар приймається коробами).

Згідно з умовами пункту 2.10. договору, відмова покупця від прийняття товару можлива у разі невідповідності замовленню, а також на підставах, передбачених пунктом 2.2 договору, та в інших випадках, чітко встановлених в цьому договорі та чинному законодавстві України, і тільки шляхом надання постачальнику письмового документу з обґрунтуванням причин відмови, який додається до відповідного акту.

Покупець повинен підписати і повернути постачальнику належним чином оформлені та підписані товаросупровідні документи, у т.ч. надану постачальником видаткову накладну з відміткою про прийняття товару та довіреність, якщо сторони додатково не домовляться про інше додатках та/або додаткових угодах до цього договору. Підписання зазначених документів означає прийняття товару і повне виконання зобов`язань постачальника перед покупцем.

Згідно з умовами пункту 4.1. договору, оплата покупцем здійснюється шляхом перерахування коштів на поточний рахунок постачальника, вказаний в даному договорі. Інні умови оплати за товар визначені сторонами у додатку №1 до даного договору.

Згідно з додатком №1 до договору покупець оплачує товар по факту його реалізації не пізніше ніж 15 календарних днів після звітної дати. для цілей розрахунку граничних термінів оплати, звітною датою є дату, у яку має бути поданий звіт про реалізацію відповідно до умов цього договору, незалежно від дати фактичного надання цього звіту. У разі ненадання звіту, весь поставлений товар вважається проданим і підлягає оплаті не пізніше 180 календарних днів з моменту ненадання звіту.

Покупець зобов`язаний надавати постачальнику звіти про реалізацію товару у звітну дату, а саме 2 рази на місяць (1-го та 15-го), а у разі якщо такий день є неробочим (вихідним, святковим) згідно чинного законодавства України, - не пізніше наступного за ним робочого дня.

Згідно з видатковими накладними: №0409586 від 04 серпня 2020 року на суму 257 473,62 грн., №2509749 від 25 вересня 2020 року на суму 805,86 грн., №2509226 від 25 вересня 2020 року на суму 1 489,18 грн., №2509227 від 25 вересня 2020 року на суму 1 489,18 грн., №2509750 від 25 вересня 2020 року на суму 1 489,18 грн., №13104447 від 13 жовтня 2020 року на суму 31 073,76 грн., №1310442 від 13 жовтня 2020 року на суму 8 915,10 грн., №1310448 від 13 жовтня 2020 року на суму 45 590,00 грн., №1310444 від 13 жовтня 2020 року на суму 33 060,79 грн., №1310445 від 13 жовтня 2020 року на суму 4 214,39 грн., №1310446 від 13 жовтня 2020 року на суму 3 535,40 грн., №1310449 від 13 жовтня 2020 року на суму 848,30 грн., №1310450 від 13 жовтня 2020 року на суму 7 990,73 грн., №2110747 від 21 жовтня 2020 року на суму 962,75 грн., №2110748 від 21 жовтня 2020 року на суму 819,94 грн., №3010682 від 30 жовтня 2020 року на суму 677,71 грн. позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 400 435,89 грн..

В свою чергу, згідно з видатковими накладними на повернення товару: №100902 від 16 вересня 2020 року на суму 4 382,93 грн.; №100904 від 16 вересня 2020 року на суму 801,19 грн.; №100903 від 23 листопада 2020 року на суму 2 623,58 грн.; №100901 від 23 листопада 2020 року на суму 8 870,50 грн.; №231001 від 23 листопада 2020 року на суму 99,98 грн.; №100905 від 15 грудня 2020 року на суму 4 026,64 грн.; №060106 від 18 січня 2021 року на суму 677,71 грн.; №0601105 від 17 лютого 2021 року на суму 7 185,70 грн.; №060106/1706 від 17 червня 2021 року на суму 296,78 грн. відповідачем повернуто позивачу продукцію на загальну суму 28 965,31 грн.

Як слідує з матеріалів справи, відповідач здійснив часткову оплату отриманого товару на загальну суму 120 141,14 грн., що стверджується відповідними банківськими виписками.

Позивач вказує, що загальна заборгованість з отриманого та не оплаченого відповідачем товару складає 251 329,44 грн.

Докази оплати вказаної заборгованості матеріали справи не містять.

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування, оцінка аргументів сторін

З наведених обставин видно, що спірні правовідносини є за своїм змістом майновими, договірними та стосуються постачання товару/продукції за договором поставки. Спірний характер правовідносин базується на тому, що позивач вважає порушеними свої права на своєчасну оплату отриманого відповідачем товару.

Як унормовано положеннями статті 11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) та статті 174 Господарського кодексу України (далі ГК України) договір є підставою для виникнення цивільних прав і обов`язків (господарських зобов`язань).

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України).

Частиною 1 статті 265 ГК України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 6 статті 265 ГК України до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення ЦК України про договір купівлі-продажу.

Згідно з нормами статті 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 ЦК України врегульовано, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як передбачено частинами 1, 2 статті 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

У силу вимог частини 1 статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1, 2 статті 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 536 ЦК України унормовано, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з нормами статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Умовами договору визначено, що покупець оплачує товар по факту його реалізації не пізніше ніж 15 календарних днів після звітної дати. для цілей розрахунку граничних термінів оплати, звітною датою є дату, у яку має бути поданий звіт про реалізацію відповідно до умов цього договору, незалежно від дати фактичного надання цього звіту. У разі ненадання звіту, весь поставлений товар вважається проданим і підлягає оплаті не пізніше 180 календарних днів з моменту ненадання звіту.

Покупець зобов`язаний надавати постачальнику звіти про реалізацію товару у звітну дату, а саме 2 рази на місяць (1-го та 15-го), а у разі якщо такий день є неробочим (вихідним, святковим) згідно чинного законодавства України, - не пізніше наступного за ним робочого дня.

За результатами розгляду спору судом встановлено відсутність в матеріалах справи доказів подання відповідачем у належні строки звітів про реалізований товар. Сторонами вказаних звітів суду не надано.

З огляду на вище встановлені обставини суд погоджується з позицією позивача про наявність підстав для стягнення вартості поставленого та неоплаченого відповідачем товару в розмірі 251 329,44 грн.

Розглядаючи даний спір суд послуговується положеннями статей 13, 74, 77, 78, 79, 89 щодо стандартів доказування та оцінки доказів визначених процесуальним законом.

Висновки суду

На думку суду, встановлені обставини щодо прострочення виконання відповідачем договірних зобов`язань з оплати поставленого товару свідчать про порушення відповідачем прав позивача.

Суд погоджується з аргументами позивача стосовно обґрунтованості позовних вимог про стягнення 51 329,44 грн. вартості поставленого та неоплаченого відповідачем товару.

Розподіл судових витрат

Згідно з положеннями статті 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Розмір судового збору згідно із заявленою позивачем ціною позову складає 3 769,94 грн. Водночас позивачем сплачено судовий збір в розмірі 3 769,95 грн., отже, судовий збір в розмірі 0,01 грн. може бути повернути позивачу за його клопотанням в порядку передбаченому статті 7 Закону України "Про судовий збір".

У своєму позові позивачем заявлено до стягнення витрати на отримання правничої допомоги в розмірі 28 000,00 грн.

Щодо вказаних обставин суд відзначає наступне.

Відповідно до правил частини 1 статті 124 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

У своєму позові позивач вказав, що попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат на надання правової допомоги складає 28 000,00 грн.

Згідно з нормами частини 3 статті 124 ГПК України попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Відповідно до частини 8 статті 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Розглянувши подану заяву про розподіл судових витрат суд зауважує таке.

Частинами 2-6 статті 126 ГПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини 5 статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Також, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі "Іатрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece, заява 31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з "гонораром успіху". ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними.

Отже, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою та необхідною.

Крім того, слід вказати, відповідно до частини 4 статті 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, які викладені у постановах Верховного Суду.

У постанові від 03.10.2019 у справі №922/445/19 об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду сформулювала такі висновки щодо застосування норм права при вирішенні питання про розподіл судових витрат на правову допомогу:

1) за змістом пункту 1 частини 2 статті 126, частини 8 статті 129 ГПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 126 цього Кодексу);

2) зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи;

3) загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 ГПК України. Разом із тим, у ч. 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення. При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат;

4) під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. У такому випадку суд, керуючись частинами 5-7, 9 статті 129 зазначеного Кодексу, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Разом з тим, у частині 5 статті 129 ГПК України визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Таким чином, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Так, на підтвердження понесених судових витрат на професійну правничу допомогу позивачем було подано копії: договору про надання правової допомоги №І-182/09-02/22 від 09 лютого 2022 року та додаткову угоду від 09 лютого 2022 року, ордер від 16 лютого 2022 року.

Згідно з умовами пунктів 4.1. - 4.3. договору про надання правової допомоги, гонорар формою винагороди за виконання об`єднанням доручення клієнта щодо здійснення захисту прав та інтересів клієнта, його представництво та надання інших видів правової допомоги згідно з умовами цього договору.

На визначення розміру винагороди (гонорару) адвоката можуть впливати зокрема, але не виключно, ступінь складності справи, час та обсяг роботи, необхідний для підготовки до виконаній доручення клієнта, час та обсяг роботи, необхідний для фактичного виконання доручення та досягнення бажаного для клієнта результату, термін виконання доручення з урахуванням процесуальних строків, встановлених законодавством, інші обставини.

Розмір, обчислення та строки сплати винагороди (гонорару) визначається за взаємною згодою сторін та оформлюється окремими додатковими угодами до цього договору.

Згідно з умовами додаткової угоди, клієнт доручає, а об`єднання бере на себе зобов`язання надавати клієнту правничу (правову) допомогу:

- здійснення правового аналізу матеріалів, наданих клієнтом, щодо можливості стягнення у судовому порядку на користь клієнта з ТОВ "Вей Дистрибюшн" грошових коштів (боргу) за договором поставки №300620-009 від 30 червня 2020 року; формування правової позиції захисту інтересів клієнта; збір доказів.

- складання та подання до Господарського суду Рівненської області позовної заяви про стягнення з ТОВ "Вей Дистрибюшн" грошових коштів (боргу) за договором поставки №300620-009 від 30.06.2020 року.

- представляти інтереси клієнта у Господарському суді Рівненської області під час розгляду судом господарської справи про стягнення на користь клієнта грошових коштів (боргу) з ТОВ "Вей Дистрибюшн" за договором поставки №300620-009 від 30.06.2020 року, для чого вчиняти всі необхідні дії та користуватись усіма правами і наданими повноваженнями, передбаченими пн.пн.2.8-2.11 цього договору.

Обов`язки об`єднання передбачені в п.н. пн. 1.2-1.4 цієї додаткової угоди, виконуються об`єднанням окремо та вважаються виконаними у повному обсязі з дня завершення розгляду господарської справи судом першої інстанції.

Відповідно до пункту 4.3. договору сторони дійшли згоди, що розмір винагороди (гонорару) за надання об`єднанням правничої (правової) допомоги, передбаченої пн.пн 1.2.-1.4 цієї додаткової угоди, становить 28 000,00 грн.

Клієнт сплачує об`єднанню винагороду (гонорар) за надання правничої (правової) допомоги шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на рахунок об`єднання протягом 5 банківських днів з дня підписання цієї додаткової угоди.

Згідно із платіжним дорученням №57657 від 10 лютого 2022 року позивач сплатив адвокатському об`єднанню 28 000,00 грн. за надання правової допомоги.

Виходячи з аналізу положень статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту адвокат отримує винагороду у вигляді гонорару, обчислення якого, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Водночас, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань, з урахуванням складності справи, кваліфікації, досвіду і завантаженості адвоката та інших обставин. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. У разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу й обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Отже, діяльність адвоката є оплачуваною працею і така оплата у вигляді гонорару здійснюється на підставі укладеного між адвокатом та його клієнтом договору про надання правової допомоги.

Одним із принципів господарського судочинства, який передбачено положеннями статті 129 ГПК України, є відшкодування судових витрат стороні, на користь якої ухвалене судове рішення. Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

На думку суду, дана справа не відноситься до категорії складних, підготовка до справи не потребувала дослідження значного обсягу законодавства, судової практики чи опрацюванню великого обсягу документів. Предметом позову у справі є стягнення лише основного боргу за договором поставки. Правовідносини сторін у даному спорі є характерними та типовими для даного виду договорів. Правова допомога надана позивачу не передбачала здійснення складних обрахунків суми заборгованості. Правова допомога надана позивачу не потребувала значних обсягів робочого часу чи задіяння додаткових ресурсів для здійснення представництва. Під час розгляду справи адвокат не здійснював фактичне представництво інтересів позивача в судових засіданнях, а отже і не мав пов`язаних із цим витрат робочого часу. Також суд враховує, що розмір оголошених позивачем витрат на правову допомогу становить понад 10 % від заявлених та визнаних судом позовних вимог, що на думку суду, при повному покладенні таких витрат на відповідача, не відповідатиме критеріям співмірності та справедливості.

З огляду на такі обставини суд вважає за можливе застосувати положення частини 5 статті 129 ГПК України та врахувати під час вирішення питання про розподіл судових витрат наведені вище обставини. На думку суду заявлений позивачем розмір витрат на правову допомогу не є розумним та пропорційним до предмета спору.

Оцінюючи витрати позивача з урахуванням всіх аспектів і складності цієї справи, а також сукупний час, який міг би витратити адвокат, як кваліфікований фахівець, на здійснення аналізу документів, надання консультацій клієнту та складення позовної заяви, суд робить висновок про те, що справедливим та співрозмірним у даному випадку є призначення позивачу 14 000,00 грн. компенсації витрат на професійну правничу допомогу. Решту судових витрат щодо надання правової допомоги суд залишає за позивачем.

Таким чином суд покладає на відповідача 14 000,00 грн. судових витрат відповідно до встановлених судом обставин на підставі частини 5 статті 129 ГПК України.

Керуючись статтями 73, 74, 76-79, 91, 120, 123, 129, 233, 238, 241 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕЙ ДИСТРИБЮШН" (33023, м. Рівне, вул. Транспортна 12, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНВЕСТКОМ" (04112, м. Київ, вул. Дегтярівська 48, ) 251 329 (двісті п`ятдесят одна тисяча триста двадцять дев`ять) грн. 44 коп. заборгованості, 3 769 (три тисячі сімсот шістдесят дев`ять) грн. 94 коп. судового збору та 14 000 (чотирнадцять тисяч) грн. 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу.

Позивач (Стягувач): Товариство з обмеженою відповідальністю "ІНВЕСТКОМ" (04112, м. Київ, вул. Дегтярівська 48, ).

Відповідач (Боржник): Товариство з обмеженою відповідальністю "ВЕЙ ДИСТРИБЮШН" (33023, м. Рівне, вул. Транспортна 12, ).

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ч. 1ст. 256 ГПК України).

Суддя А.Качур