УХВАЛА

11 травня 2022 року

м. Київ

cправа № 907/399/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Баранця О. М. - головуючий, Кондратової І. Д., Студенця В. І.,

розглянувши клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Термінал"

про передачу справи № 907/399/18 на розгляд Великої Палати Верховного Суду

за касаційною скаргою Фізичної особи-підприємця Палінкаша Івана Михайловича

на рішення Господарського суду Закарпатської області

у складі судді Пригари Л. І.

від 01 червня 2021 року

та на постанову Західного апеляційного господарського суду

у складі колегії суддів: Скрипчука О. С., Марка Р. І., Кравчука Н. М.

від 22 жовтня 2021 року

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Термінал"

до Фізичної особи підприємця Палінкаша Івана Михайловича

про стягнення 66 900,00 грн заборгованості за надані послуги місця доставки митних вантажів,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Термінал" звернулося до Господарського суду Закарпатської області з позовом до Фізичної особи підприємця Палінкаша Івана Михайловича, в якому з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог (вх. № 0231-09/10022/18 від 17 серпня 2018 року, том 3, а.с. 64), яка була прийнята ухвалою суду від 20 серпня 2018 року, просило стягнути з відповідача 66 900,00 грн за надані послуги місця доставки митних вантажів.

Господарський суд Закарпатської області ухвалою від 23 червня 2018 року за цим позовом відкрив спрощене позовне провадження у справі № 907/399/18.

Справа № 907/399/18 розглядалася господарськими судами неодноразово.

Господарський суд Закарпатської області рішенням від 01 червня 2021 року, ухваленим за результатом нового розгляду справи, позов задовольнив повністю: стягнув з Фізичної особи підприємця Палінкаша Івана Михайловича на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Термінал" 66 900,00 грн заборгованості за надані послуги місця доставки митних вантажів та 1 762,00 грн на відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Західний апеляційний господарський суд постановою від 22 жовтня 2021 року залишив без змін рішення Господарського суду Закарпатської області від 01 червня 2021 року.

Суди попередніх інстанцій виходили з того, що спірні правовідносини стосуються споживання послуг в процесі митного оформлення вантажу, з огляду на що для вирішення спору у цій справі підлягають застосуванню норми матеріального права, що регулюють порядок митного контролю та митного оформлення вантажів (товарів або транспортних засобів), між сторонами у справі виникли правовідносини щодо надання послуг на підставі публічного договору та факт отримання відповідачем від позивача послуг користування місцем доставки вантажів є доведеним.

Відповідач - Фізична особа - підприємець Палінкаш Іван Михайлович звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Закарпатської області від 01 червня 2021 року та постанову Західного апеляційного господарського суду від 22 жовтня 2021 року, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду ухвалою від 02 лютого 2022 року поновив Фізичній особі-підприємцю Палінкашу Івану Михайловичу строк касаційне оскарження рішення Господарського суду Закарпатської області від 01 червня 2021 року та постанови Західного апеляційного господарського суду від 22 жовтня 2021 року у справі № 907/399/18, відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою Фізичної особи-підприємця Палінкаша Івана Михайловича та призначив її розгляд у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

23 лютого 2022 року до Верховного Суду від позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Термінал» надійшло клопотання про передання справи № 907/399/18 на розгляд Великої Палати Верховного Суду з підстави, передбаченої частиною п`ятою статті 302 Господарського процесуального кодексу України, оскільки справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

За твердженням позивача у цій справі існують декілька виключних правових проблем, як процесуального, так і матеріального характеру, а саме:

1) проблеми процесуального характеру: щодо застосування частин п`ятої, шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», статті 302 Господарського процесуального кодексу України, необхідності тлумачення поняття «висновок Верховного Суду щодо застосування норми права» в контексті цих норм та вирішення питання, чи є таким висновком:

- висновок Верховного Суду щодо застосування норми права, що міститься у постанові Верховного Суду, якою справу направлено на новий розгляд;

- висновок Верховного Суду, зроблений «між іншим» («obiter dictum»), тобто не у зв`язку із суттю спору, а у якості додаткової аргументації чи інформації;

- висновок Верховного Суду, зроблений «іншим касаційним судом», таким як Вищий господарський суд України або Верховний Суд України, до тих пір поки Верховний Суд у складі колегії суддів не вирішить відступити від раніше викладеного висновку іншого касаційного суду та такий висновок не буде переглянутий Великою Палатою Верховного Суду;

- висновок про незастосування закону або норми права як такої, що суперечить Конституції України (до вирішення цього питання Конституційним Судом України).

2) проблема матеріального характеру: щодо застосування статей 247, 258, 320 Митного кодексу України та необхідності вирішенні питання про наявність або відсутність законодавчо визначеної необхідності знаходження вантажів будь-якого експортера у зоні митного контролю під час здійснення їх митного оформлення.

За твердженням позивача виключність цієї проблеми (матеріального характеру) полягає в тому, що у період з 2014 по 2021 роки більша частина митних оформлень здійснювалася із застосуванням цієї норми права, застосування якої є проблемним, неоднозначним, становить значний суспільний інтерес та має важливе значення для правозастосовчої практики у сфері митних правовідносин. Висновки Верховного Суду щодо застосування цієї норми права у цій справі матимуть значення і для господарської діяльності позивача, і для суб`єктів господарювання, які займаються діяльністю, аналогічною тій, якою займається позивач, і для невизначеного кола суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності по всій Україні, висновки будуть впливатимуть на практичне наповнення державного бюджету у випадку застосування норм Порядку справляння плати за виконання митних формальностей органами доходів і зборів поза місцем розташування цих органів або поза робочим часом, установленим для них, затвердженого наказом Міністерства доходів і зборів № 804 від 16 грудня 2013 року, та постанови Кабінету Міністрів України № 93 від 18 січня 2003 року «Про справляння плати за виконання митних формальностей митними органами поза місцем розташування митних органів або поза робочим часом, установленим для митних органів», які були чинні на момент спірних правовідносин у період до березня 2016 року.

Розглянувши зазначене клопотання позивача про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду дійшов висновку про відсутність підстав для його задоволення та для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду з підстав, наведених заявником, з огляду на таке.

Відповідно до частини п`ятої статті 302 Господарського процесуального кодексу України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Вирішуючи питання щодо наявності чи відсутності підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відповідно до положень частини п`ятої статті 302 Господарського процесуального кодексу України суд, керуючись внутрішнім переконанням, у кожному конкретному випадку, з урахуванням порушеного питання оцінює обґрунтованість доводів заявника щодо існування проблеми у застосуванні відповідної норми права, а також оцінює, чи необхідна така передача для формування єдиної правозастосовчої практики та забезпечення розвитку права.

При цьому наявність виключної правової проблеми надає касаційному суду право та, відповідно, не покладає на нього обов`язку передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Підстава для передачі касаційним судом справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, визначена частиною п`ятої статті 302 Господарського процесуального кодексу України, передбачає наявність виключної правової проблеми, яку містить справа, і вирішення такої проблеми необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний показник ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а в невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності.

Якісні показники характеризуються відсутністю сталої судової практики в питаннях, що визначаються як виключна правова проблема, невизначеністю на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватись як виключна правова проблема, відсутністю національних процесуальних механізмів вирішення виключної правової проблеми іншими способами ніж із використанням повноважень Великої Палати Верховного Суду тощо.

Верховний Суд, оцінивши доводи позивача, викладені в клопотанні про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду дійшов висновку, що позивач не довів, а суд не встановив існування у цій справі виключної правової проблеми чи інших підстав, що могли б бути підставою для передачі справи № 907/399/18 за касаційною скаргою Фізичної особи - підприємця Палінкаша І. М. на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини п`ятої статті 302 Господарського процесуального кодексу України, ця справа не містить виключної правової проблеми і така передача не є необхідною для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Дослідивши доводи позивача, наведені ним у заяві в обґрунтування наявності виключної проблеми у цій справі, Верховний Суд вважає їх необґрунтованими та відхиляє їх з огляду на таке.

Щодо наведених позивачем проблем процесуального характеру.

Щодо поставленого позивачем питання про те, чи можна вважати висновок Верховного Суду щодо застосування норми права, що міститься у постанові Верховного Суду, якою справу направлено на новий розгляд, «висновком Верховного Суду щодо застосування норми права».

В обґрунтування зазначених доводів позивач послався на висновок Верховного Суду, що міститься у низці постанов, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №759/19440/15-ц, об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16 жовтня 2020 року у справі №922/3693/18, Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі №927/253/19, від 18 березня 2021 року у справі №905/2137/19, від 22 квітня 2021 року у справі № 910/6322/20, від 08 червня 2021 року у справі № 916/2458/18 від 01 липня 2021 року у справі № 910/15635/20, від 21 жовтня 2021 року у справі № 922/2507/18, від 24 листопада 2021 року у справі № 910/15086/20, від 07 грудня 2021 року у справі №910/3550/18, від 08 грудня 2021 року у справі № 911/2574/18, від 09 грудня 2021 року у справі № 905/857/19 тощо, про те, що правовий висновок, який міститься у постанові Верховного Суду, якою справу направлено на новий розгляд, не означає остаточного формування судом касаційної інстанції правового висновку у даній справі, а відтак не підлягає врахуванню іншими судами.

Проаналізувавши наведені позивачем доводи в обґрунтування виключності цієї проблеми Верховний Суд вважає, що зазначені доводи за своєю суттю не є доводами про наявність виключної правової проблеми, а є доводами в обґрунтування відступлення від зазначеного висновку Верховного Суду, що є іншою підставою для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду (частина третя статті 302 Господарського процесуального кодексу України), ніж та, що визначена позивачем (частина п`ята статті 302 Господарського процесуального кодексу України).

При цьому Верховний Суд враховує те, що Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду ухвалою від 19 січня 2022 року у справі № 910/22858/17 вже передав на вирішення Великої Палати Верховного Суду питання відступу від правової позиції, що міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №759/19440/15-ц, об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16 жовтня 2020 року у справі №922/3693/18, Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі №927/253/19, від 18 березня 2021 року у справі №905/2137/19, від 22 квітня 2021 року у справі № 910/6322/20, від 08 червня 2021 року у справі № 916/2458/18 від 01 липня 2021 року у справі № 910/15635/20, від 21 жовтня 2021 року у справі № 922/2507/18, від 24 листопада 2021 року у справі № 910/15086/20, від 07 грудня 2021 року у справі №910/3550/18, від 08 грудня 2021 року у справі № 911/2574/18 тощо (правовий висновок, який міститься у постанові Верховного Суду, якою справу направлено на новий розгляд, не означає остаточного формування судом касаційної інстанції правового висновку у даній справі, а відтак не підлягає врахуванню іншими судами).

Щодо поставленого позивачем питання про те, чи можна вважати висновок Верховного Суду, зроблений «між іншим» («obiter dictum»), тобто не у зв`язку із суттю спору, а у якості додаткової аргументації чи інформації, «висновком Верховного Суду щодо застосування норми права».

Проаналізувавши наведені позивачем доводи в обґрунтування виключності цієї проблеми Верховний Суд вважає ці доводи необґрунтованими. Позивач не зазначає, яким чином висновок Великої Палати Верховного Суду з цього питання вплине на вирішення спору у цій справі, враховуючи те, що позивач у клопотанні не визначає, які саме висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 22 квітня 2019 року у цій справі № 907/399/18, вжиті в значенні «між іншим» («obiter dictum»). Позивач в обґрунтування цієї проблеми посилається на те, що з постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у цій справі № 907/399/18 не є чітко зрозумілим, в якому значенні у цій постанові Верховний Суд зробив висновки про характер та зміст послуги місця доставки митних вантажів: по суті спору чи в значенні «між іншим» («obiter dictum»).

Верховний Суд зазначає про те, що поставлене позивачем на вирішення Великої Палати Верховного Суду зазначене питання як виключна правова проблема фактично за своєю суттю направлене на роз`яснення постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у цій справі № 907/399/18 щодо суті та значення висновків, які в ній містяться, що не може свідчити про наявність у межах цієї справи виключної правової проблеми в розумінні частини п`ятої статті 302 Господарського процесуального кодексу України. Роз`яснення судового рішення відбувається за окремою процедурою, визначеною статтею 245 Господарського процесуального кодексу України.

Щодо поставленого позивачем питання про те, чи можна вважати «висновком Верховного Суду щодо застосування норми права» висновок Верховного Суду, зроблений «іншим касаційним судом», таким як Вищий господарський суд України або Верховний Суд України, до тих пір поки Верховний Суд у складі колегії суддів не вирішить відступити від раніше викладеного висновку іншого касаційного суду та такий висновок не буде переглянутий Великою Палатою Верховного Суду.

Як вбачається позивач, формулюючи це питання як виключну проблему, посилається на положення частини третьої статті 302 Господарського процесуального кодексу України, тобто, за доводами позивача зазначена проблема полягає у застосуванні цієї процесуальної норми.

Однак, позивач не наводить жодних доводів та не надає доказів в обґрунтування цих доводів, які б свідчить про існування проблеми чи суперечностей щодо застосування Верховним Судом цієї норми, тобто не доводить наявності кількісного показника виключності цієї проблеми.

Разом з цим Верховний Суд зазначає про те, що наразі існує стала практика Верховного Суду, відповідно до якої висновки Вищого господарського суду України згідно з нормами чинного Господарського процесуального кодексу України не є джерелом правозастосовчої практики та не є обов`язковими для врахування судами при застосуванні норм права. При цьому висновки Верховного Суду України враховуюся судами при застосуванні норм права.

З огляду на викладене відсутні підстави вважати зазначене питання виключною правовою проблемою в розумінні частини п`ятої статті 302 Господарського процесуального кодексу України.

Щодо поставленого позивачем питання про те, чи можна вважати «висновком Верховного Суду щодо застосування норми права» висновок Верховного Суду про незастосування закону або норми права як такої, що суперечить Конституції України (до вирішення цього питання Конституційним Судом України).

Проаналізувавши доводи скаржника, наведені в обґрунтування наявності цієї проблеми як виключної, Верховний Суд вважає їх безпідставними, оскільки позивач не наводить жодної постанови Конституційного Суду України про визнання неконституційною норми митного законодавств, що регулює спірні правовідносини, зокрема норми, закріпленої у частині другій статті 258 Митного кодексу України, та жодного висновку Верховного Суду про те, що ця норма митного законодавства суперечить Конституції України, а лише сам у своїх доводах зазначає про неконституційність цієї норми. З огляду на викладене у межах цієї справи, що переглядається, відсутня необхідність у вирішенні питання щодо того, як необхідно застосовувати висновок Верховного Суду про неконституційність закону, тобто відсутня зазначена правова проблема визначена позивачем як виключна, оскільки жодним висновком Верховного Суду норми митного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, такими, що суперечать Конституції, не визнавалися, а самі лише доводи та міркування позивача про неконституційність норми права не свідчать про наявність виключної правової проблеми, вирішення якої має бути здійснене виключно Великою Палатою Верховного Суду. Зазначені доводи позивача нарівні з доводами інших учасників справи можуть бути оцінені касаційним судом, який розглядає справу.

Щодо наведених позивачем проблем матеріального характеру.

Щодо наведеної позивачем виключної правової проблеми у застосуванні статей 247, 258, 320 Митного кодексу України та необхідності вирішенні питання про наявність або відсутність законодавчо визначеної необхідності знаходження вантажів будь-якого експортера у зоні митного контролю під час здійснення їх митного оформлення.

Позивач в обґрунтування наявності цієї виключної правової проблеми не навів жодних доводів та не надав доказів стосовно наявності неоднозначної та / або суперечливої практики Верховного Суду, щодо застосуванні статей 247, 258, 320 Митного кодексу України, не надав доказів, які б свідчили про наявність численних судових спорів з такою проблемою, як і не довів існування проблем у застосуванні цих норм при здійснення митного оформлення товарів у режимі експорту.

Доводи позивача проте, що зазначена проблема у застосуванні статей 247, 258, 320 Митного кодексу України має значний суспільний інтерес та існує у необмеженого кола суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності по всій території України є за своєю суттю декларативними, не підтверджені жодними доказами, є лише теоретичними припущеннями самого заявника, які суд касаційної інстанції не бере до уваги.

Доводи позивача, наведені в обґрунтування виключності цієї правової проблеми, фактично зводяться до незгоди з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постанові від 22 квітня 2019 у року у цій же справі. Однак при цьому позивач не зазначає, чому це питання підлягає вирішенню, на його думку, лише із використанням повноважень Великої Палати Верховного Суду та не може бути вирішене Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду чи об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Верховний Суд, оцінивши доводи позивача, викладені в клопотанні про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, дійшов висновку про те, що позивач не довів, а суд не встановив існування у цій справі виключної правової проблеми чи інших підстав, що могли б бути підставою для передачі справи № 907/399/18 за касаційною скаргою Фізичної особи - підприємця Палінкаша І. М. на розгляд Великої Палати Верховного Суду з підстав, зазначених позивачем.

З огляду на викладене Верховний Суд вважає, що доводи, наведені заявником в клопотанні про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, не містять належного обґрунтування існування у цій справі виключної правової проблеми, а справа не підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Згідно з частинами другою та третьою статті 314 Господарського процесуального кодексу України процедурні питання, пов`язані з рухом справи, клопотання та заяви учасників справи, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення провадження у справі, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом касаційної інстанції шляхом постановлення ухвал в порядку, визначеному цим Кодексом для постановлення ухвал суду першої інстанції. Ухвала суду касаційної інстанції оформлюється суддею-доповідачем (іншим суддею, якщо суддя-доповідач не згодний з постановою/ухвалою) і підписується всім складом суду, який розглядав справу, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Керуючись 233, 234, 235, 302, 314 Господарського процесуального кодексу України, Суд

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Термінал» про передачу справи № 907/399/18 за касаційною скаргою Фізичної особи-підприємця Палінкаша Івана Михайловича на рішення Господарського суду Закарпатської області від 01 червня 2021 року та на постанову Західного апеляційного господарського суду від 22 жовтня 2021 року на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

2. Ухвала набирає законної сили негайно після її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий О. Баранець

Судді І. Кондратова

В. Студенець