ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

16 травня 2022 року справа №903/244/22

Господарський суд Волинської області у складі судді Войціховського Віталія Антоновича, за участі секретаря судового засідання Ведмедюка Михайла Петровича

та за присутності представників:

від позивача: Сливна О.Б. юрисконсульт (наказ від 25.03.2022р. №19/22-ос, строковий трудовий договір від 28.03.2022р.); Конінгс В.Л. представник (довіреність від 12.10.2020р.)

від відповідача: не з`явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку у приміщенні Господарського суду Волинської області в порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Кріс-Віт Україна", м. Луцьк

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Птахокомплекс "Губин", м. Луцьк

про зобов`язання виконати обов`язок по відпуску товару

встановив: 14 квітня 2022 року до Господарського суду Волинської області надійшла та була зареєстрована позовна заява ТОВ "Кріс-Віт Україна" про зобов`язання ТОВ "Птахокомплекс "Губин" виконати взяті на себе відповідно до укладеного між сторонами договору міни №М-П/ВР/ХЛ/06/07/4 від 06.07.2020р. зобов`язання в частині поставки визначених угодою товарно-матеріальних цінностей органічно-підстилкового матеріалу в кількості 246 тонн на загальну суму 86 176,82 грн.

18 квітня 2022 року до суду від ТОВ "Кріс-Віт Україна" надійшло клопотання про зміну предмету позову відповідно до котрого позивач змінив прохальну частину позовної заяви та просив суд (з врахуванням обставин позову) зобов`язати ТОВ "Птахокомплекс "Губин" виконати взяті на себе згідно договору міни №М-П/ВР/ХЛ/06/07/4 від 06.07.2020р. зобов`язання в частині відпуску органічно-підстилкового матеріалу в кількості 246 тонн на умовах і в порядку, визначених договором.

Ухвалою від 18.04.2022р. за вказаним позовом було відкрито провадження у справі, постановлено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження, розгляд справи в судовому засіданні призначено на 16.05.2022р., запропоновано учасникам судового процесу вчинити певні дії та надати суду відповідні додаткові матеріали.

У визначений судом день та час в судове засідання з`явилися лише представники позивача. Відповідач своїм правом на участь в судовому розгляді не скористався, відзиву на позов не подав, причини неявки свого представника в судове засідання суду не повідомив, хоча про день на час розгляду справи в суді повідомлявся належним чином (ухвала від 18.04.2022р. про відкриття провадження у справі, згідно поштового повідомлення про вручення рекомендованої кореспонденції, була вручена ТОВ "Птахокомплекс "Губин" 21 квітня 2022 року).

З аналізу інформації, наявної на офіційному сайті АТ "Укрпошта", судом в судовому засіданні було встановлено, що здійснене позивачем на адресу ТОВ "Птахокомплекс "Губин" згідно поштової накладної від 14.04.2022р. №850 рекомендоване поштове відправлення із вмістом позовної заяви з долученими документами, було отримане відповідачем 18.04.2022р.

Відтак, суд засвідчує, що саме з 18.04.2022р. відповідачу стало відомо про ініціювання позивачем відповідного позову до суду, а з 21.04.2022р. ТОВ "Птахокомплекс "Губин" стало відомо про перебування в провадженні господарського суду відповідної справи за його участю в якості відповідача, саме з визначеного моменту у останнього виник обов`язок добросовісно користуватись належними відповідачу процесуальними правами, виникло право знайомитись з матеріалами справи, подавати докази, брати участь в судових засіданнях, подавати заяви та клопотання, користуватися іншими визначеними законом процесуальними правами, неухильно виконувати процесуальні обов`язки не допускаючи при цьому порушень розумності тривалості судового провадження, безпідставного затягування розгляду судом справи.

Згідно з приписами ч. 1 та п. 1 ч. 3 ст. 202 ГПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає судову справу за відсутності такого учасника справи, зокрема, у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Відповідно до ст. 178 ГПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Суд зауважує, що сторони зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи. У разі неподання учасником судового процесу з неповажних причин або без повідомлення причин матеріалів та інших доказів, витребуваних господарським судом, останній може здійснити розгляд справи за наявними в ній матеріалами та доказами (Інформаційний лист Вищого господарського суду України від 15.03.2010р. №01-08/140 "Про деякі питання запобігання зловживанню процесуальним правами у господарському судочинстві").

Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, справи мають бути розглянуті впродовж розумного строку.

В поняття "розумний строк" розгляду справи, Європейський суд з прав людини включає: складність справи; поведінку заявника; поведінку органів державної влади; важливість справи для заявника.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Право на справедливий судовий розгляд включає в себе право на доступ до суду та право на доступ до правосуддя в широкому розумінні.

Чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України згідно зі ст. 9 Конституції України. Пріоритетність застосування норм таких міжнародних договорів у господарському процесі встановлена ст. 3 ГПК України.

Відповідно до Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основних свобод" від 17.07.1997р., дана Конвенція та Протоколи до неї №№2, 4, 7, 11 є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ як джерело права Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини.

Конвенція на відміну від національного законодавства України не запроваджує чітких строків розгляду справи, проте посилання на строк містить ст. 6 Конвенції, яка постулює дефініцію розумного строку розгляду справи.

Критерій розумності строку розгляду справи також наведений в інформаційному листі Вищого господарського суду України від 18.11.2003р. №01-8/1427 із наступними змінами та доповненнями, відповідно до котрого: "Критеріями оцінки розгляду справи упродовж розумного строку є складність справи, поведінка учасників процесу і поведінка державних органів (суду), важливість справи для заявника".

Визначаючи ці критерії, ВГСУ посилається на рішення Європейського суду з прав людини у справі "Красношапка проти України" № 23786/02 від 30.11.2006 р. (§ 51).

Аналізуючи практику Європейського суду з прав людини, можна дійти висновку, що критерії оцінки розумності строку розгляду справи має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.

Відповідно до ст. 2 ГПК України, одним із основних завдань господарського судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За таких обставин, беручи до уваги приписи ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод стосовно розгляду спору впродовж розумного строку та норми ч.ч. 1, 3 ст. 202 ГПК України, згідно з якими неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті і суд розглядає справу за відсутності такого учасника, враховуючи той факт, що відповідач, у відповідності до чинного законодавства, належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, а у суду є всі необхідні матеріали (докази) для вирішення спору по суті, суд вважає, що спір належить вирішити по суті у відсутності представника відповідача за матеріалами справи, запобігаючи, одночасно, безпідставному затягуванню розгляду спору та сприяючи своєчасному поновленню порушеного права.

Присутні в судовому засіданні представники позивача щодо розгляду справи по суті за відсутності представника відповідача не заперечили, позовні вимоги підтримали, просили суд задовольнити останні в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення присутніх в судовому засіданні представників позивача, господарський суд, оцінюючи подані позивачем докази за своїм переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному й об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов до висновку, що пред`явлений до відповідача позов підставний та підлягає до задоволення.

Викладена позиція суду пов`язана з наступними встановленими в судовому засіданні обставинами:

В силу ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Здійснюючи правосуддя, суд забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України, водночас, визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань і це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч. 5 ст. 55 Конституції України).

Конституція України визначає Україну як правову державу, в якій визнається і діє принцип верховенства права. Одним з основних фундаментальних елементів цього принципу є юридична визначеність (legal certainty). Юридичні норми мають бути чіткими, ясними і недвозначними, оскільки інше не може забезпечити їх однакове застосування.

За змістом п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997р. №475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції" кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Отже, висловлювання "судом, встановленим законом" зводиться не лише до правової основи самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини" від 12.07.2001р. зазначено, що право на доступ до суду, гарантоване п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

У відповідності до ст.7 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним відповідно до закону. Іноземці, особи без громадянства та іноземні юридичні особи мають право на судовий захист в Україні нарівні з громадянами і юридичними особами України. Судова система забезпечує доступність правосуддя для кожної особи відповідно до Конституції та в порядку, встановленому законами України. кожному гарантується захист його прав, свобод та законних інтересів незалежним і безстороннім судом, утвореним відповідно до закону. Кожен має право на участь у розгляді своєї справи у визначеному процесуальним законом порядку в суді будь-якої інстанції.

Таким чином, конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об`ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі ст.13 Конвенції про захист прав людини і основних свобод.

Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

У відповідності до ст.12 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Як встановлено ст. 67 ГК України, відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов`язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

У статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Згідно ст. 174 ГК України, господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Загальні умови укладання договорів, що породжують господарські зобов`язання, наведені в ст. 179 ГК України, згідно з якою майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до ч. 2 ст. 180 ГК України, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина 1 статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 632 ЦК України унормовано, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

У розумінні приписів наведеної норми, ціна є однією із найважливіших умов відплатного договору. Сторони мають право встановлювати ціну в договорі на власний розсуд.

В силу ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

При цьому судом також засвідчується, що ст. 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину, відповідно до котрої, вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

У ст. 629 ЦК України закріплено принцип обов`язковості договору з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися лише при: - розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; - розірванні договору в судовому порядку; - відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; - припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; - недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

Як в даному випадку встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 06 липня 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Птахокомплекс "Губин" (Сторона-1) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Кріс-Віт Україна" (Сторона-2) було укладено договір міни №М-П/ВР/ХЛ/06/07/4 згідно з умовами котрого предметом даного договору є зустрічна поставка товарів рівної договірної вартості (обмін), що здійснюється без платежу грошима (при умові виконання даного договору) на компенсаційні підставі. Беручи участь у даному договорі, сторони наділені правами та обов`язками продавця і покупця у відповідності до законодавства України (п.п. 1.1-.1.2. договору).

Відповідно до п.п. 2.1-2.4. договору від 06.07.2020р., ТОВ "Птахокомплекс "Губин" зобов`язалось передати ТОВ "Кріс-Віт Україна" окремими партіями органічно-підстилковий матеріал в порядку та на умовах, передбачених даним договором. Одиницею виміру товару є тонна. Кількість товару, що поставляється становить 2100 тонн, що зазначається в акті прийому-передачі та/або накладній на відпуск товару. Товар, що постачається передається без вимог до якості товару. Термін передачі товару партіями до 30.06.2021р. При здійсненні поставки товару за даним договором, Сторона-1 зобов`язується дотримуватись встановлених норм та правил, а також внутрішніх документів Сторони-2. Товар поставляється на умовах самовивозу Стороною-2. При цьому, навантаження товару на транспортні засоби здійснюється силами і засобами Сторони-2.

Відповідно до п.п. 3.1-3.7. договору від 06.07.2020р., ТОВ "Кріс-Віт Україна" зобов`язалось поставити ТОВ "Птахокомплекс "Губин" солому пшеничну тюковану в порядку та на умовах, передбачених угодою. Одиницею виміру товару є тонна. Кількість товару, що поставляється становить 700 тонн, що зазначається в акті прийому-передачі та/або накладній на відпуск товару. Товар, що постачається повинен бути сухим, чистим, без посторонніх запахів, плісняви, якісно затюкованний, триматися щільності, з вологістю не більше 10% та відповідати іншим вимогам, що зазвичай ставляться до аналогічного виду товару. Термін передачі товару партіями до 31.12.2020р. Сторона-2 зобов`язується передати Стороні-1 товар на склад Сторони-1: 45520, Волинська область, Локачинський район, с. Холопичі, вул. Нова, 4, згідно правил Інкотермс 2010. При цьому поставка, розвантаження та скиртування соломи на складі Сторони-1 здійснюється силами та засобами Сторони-2. При здійсненні поставки товару за даним договором, Сторона-2 зобов`язується дотримуватись встановлених норм та правил, а також внутрішніх документів, пропускної системи Сторони-1. Витрати на паливно-мастильні матеріали та затрати на заготівлю включені в загальну вартість товару та додатковій компенсації Стороною-1 не підлягають. При здійсненні транспортування товару, що переданий Стороною-1 відповідно до п. 2.1. договору зі складу Сторони-1, Сторона-2 зобов`язується дотримуватись встановлених норм та правил транспортування згідно вимог ДСТУ. Сторона-2 несе відповідальність за дотримання діючих ветеринарних правил, державних стандартів та інших вимог щодо належного зберігання товару, після його передачі Стороною-1 відповідно до п. 2.1. договору.

Згідно п.п. 4.1., 4.2. договору №М-П/ВР/ХЛ/06/07/4, поставка (обмін) товару здійснюється з дотриманням кількісного коефіцієнту 1:3 (1 т. тюкованої соломи : 3 т. органічних добрив). Умови ціни за даним договором визначені для збалансованості взаємних поставок, а також контролю за виконанням зобов`язань.

Пунктом 5.1. договору від 06.07.2020р. сторони визначили, що перехід права власності на товар відбувається в момент передачі товару.

Відповідно до п. 9.1. договору №М-П/ВР/ХЛ/06/07/4, дана угода набирає чинності з моменту її підписання і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань.

На виконання умов договору позивачем в вересні-жовтні місяцях 2020 року було поставлено, а ТОВ "Птахокомплекс "Губин", прийнято, товарно-матеріальних цінностей соломи пшениці тюкованої в кількості 700 тонн загальною вартістю 735 000 грн. В підтвердження цієї дії позивачем до матеріалів справи було долучено відповідні видаткові накладні, товарно-транспортні накладні, податкові накладні та витяги з Єдиного реєстру податкових накладних.

Судом встановлено, що видаткові накладні на поставку ТОВ "Кріс-Віт Україна" відповідачу товару та його отримання ТОВ "Птахокомплекс "Губин" підписані уповноваженими представниками сторін, містять в собі всі визначені законодавством обов`язкові реквізити, в повному об`ємі відображають зміст та обсяги здійснених сторонами на їх підставі, згідно умов підписаного договору міни №М-П/ВР/ХЛ/06/07/4 від 06.07.2020р. господарських операцій.

Суд констатує, що ТОВ "Кріс-Віт Україна" взяті на себе згідно договору міни від 06.07.2020р. зобов`язання в частині поставки товару ТОВ "Птахокомплекс "Губин" виконало в повному обсязі, товар (солому пшеничну тюковану) в кількості 700 тонн було передано ТОВ "Птахокомплекс "Губин".

Поруч з цим, ТОВ "Птахокомплекс "Губин" взяті на себе згідно договору міни від 06.07.2020р. зобов`язання в частині зустрічного відпуску ТОВ "Кріс-Віт Україна" 2100 тонн органічно-підстилкового матеріалу у порядку та строки, визначених угодою в повному обсязі не виконало, відпустивши позивачу визначеного угодою товару в кількості 1 854 тонн та заборгувавши поставку товару в кількості 246 тонн.

З долученого до матеріалів справи, підписаного між сторонами за результатами звіряння взаємних розрахунків за угодою №М-П/ВР/ХЛ/06/07/4 акту від 31.03.2022р. також вбачається існування у ТОВ "Птахокомплекс "Губин" невиконаних зобов`язань за договором перед позивачем на кількість недопоставленого товару 246 тонн.

Судом встановлено, що відпуск позивачем відповідачу органічно-підстилкового матеріалу у визначеній кількості підтверджується долученими додатково до матеріалів справи видатковими накладними №56392 від 01.10.2020р., від 02.10.2020р. №57062, №57065 від 05.10.2020р., №57064 від 04.10.2020р., №57063 від 03.10.2020р., 56393 від 03.10.2020р., №1870 від 13.01.2021р., №1869 від 12.01.2021р., №1866 від 06.01.2021р., №1867 від 04.01.2021р., №12538 від 26.03.2021р., №12537 від 25.03.2021р., №12536 від 24.03.2021р., №18976 від 29.04.2021р., №18977 від 30.04.2021р., №21315 від 13.05.2021р., №21316 від 14.05.2021р., №21317 від 15.05.2021р., №21318 від 19.05.2021р., №21319 від 19.05.2021р., №27677 від 25.06.2021р., №27678 від 28.06.2021р., №27679 від 29.06.2021р. та товарно-транспортними накладними №0110-1 від 01.10.2020р., №0210-2 від 02.10.2020р., №0210-1 від 02.10.2020р., №0310-1 від 03.10.2020р., №0310-2 від 03.10.2020р., №0410-1 від 04.10.2020р., №0510-1 від 05.10.2020р., №1 від 04.01.2021р., №2 від 04.01.2021р., №3 від 04.01.2021р., №4 від 04.01.2021р., №5 від 06.01.2021р.., №6 від 06.01.2021р.,№7 від 06.01.2021р., №8 від 06.01.2021р., №9 від 12.01.2021р., №10 від 12.01.2021р., №11 від 12.01.2021р., №12 від 12.01.2021р., №13 від 13.01.2021р., №14 від 13.01.2021р., №15 від 24.03.2021р., №15-1 від 24.03.2021р., №16 від 25.03.2021р., №17 від 25.03.2021р., №18 від 25.03.2021р., №19 від 25.03.2021р., №20 від 25.03.2021р., №21 від 26.03.2021р., №22 від 26.03.2021р., №23 від 26.03.2021р., №24 від 26.03.2021р., №25 від 26.03.2021р., №26 від 29.04.2021р., №27 від 29.04.2021р., №28 від 29.04.2021р., №29 від 29.04.2021р., №30 від 29.04.2021р., №31 від 30.04.2021р., №32 від 30.04.2021р., №33 від 30.04.2021р.,№34 від 30.04.2021р., №35 від 30.04.2021р., №36 від 13.05.2021р., №37 від 13.05.2021р., №39 від 14.05.2021р., №38 від 14.05.2021р.

З метою досудового врегулювання господарського спору щодо неналежного виконання ТОВ "Птахокомплекс "Губин" своїх зобов`язань за договором міни від 06.07.2020р. №М-П/ВР/ХЛ/06/07/4, позивач листом від 29.11.2021р. №294 та листом від 08.02.2022р. №11, просив ТОВ "Птахокомплекс "Губин" в найкоротші строки передати ТОВ "Кріс-Віт Україна" 246 тонн органічно-підстилкового матеріалу.

17 березня 2022 року позивачем було направлено на адресу ТОВ "Птахокомплекс "Губин" претензію від 17.03.2022р. №20 про передачу/відпуск ТОВ "Кріс-Віт Україна" 246 тонн органічно-підстилкового матеріалу. Доказами направлення претензії виступає накладна від 17.03.2022р., фіскальний чек відділення зв`язку від 17.03.2022.р., опис вмісту цінного листа від 17.03.2022р.

Вказані вимоги були залишені відповідачем без відповідей та виконання, що призвело до подальшого звернення позивача з відповідним позовом до суду.

Відповідно до ст. ст. 174, 181 ГК України, господарські зобов`язання можуть виникати: безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акту, що регулює господарську діяльність, з акту управління господарською діяльністю, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать. Господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Згідно положень ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У відповідності до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та закону, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. 715 ЦК України, за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов`язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін. Договором може бути встановлена доплата за товар більшої вартості, що обмінюється на товар меншої вартості. Право власності на обмінювані товари переходить до сторін одночасно після виконання зобов`язань щодо передання майна обома сторонами, якщо інше не встановлено договором або законом. Договором може бути встановлений обмін майна на роботи (послуги). Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору міни.

Відповідно до ст. 716 ЦК України, до договору міни застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, договір контрактації або інші договори, елементи яких містяться в договорі міни, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Статтею 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 712 ЦК України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Суд встановив, що в даному випадку, відносини між ТОВ "Птахокомплекс "Губин" та ТОВ "Кріс-Віт Україна" носять договірний характер, укладений між ними договір міни від 06.07.2020р. №М-П/ВР/ХЛ/06/07/4 предметом судових розглядів не виступав, недійсним судом не визнавався, договірними сторонами розірваний чи змінений не був.

Згідно з положеннями ст. 193 ГК України, ст.ст. 526, 527 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено законом або договором, не випливає із суті зобов`язання.

Згідно із ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

З огляду на викладене, враховуючи укладення між сторонами договору міни від 06.07.2020р. №М-П/ВР/ХЛ/06/07/4, суд вважає, що відповідач в порушення умов договору та положень законодавчих актів належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання з повної та своєчасної поставки 2 100 тонн органічно-підстилкового матеріалу, а вимога позивача про зобов`язання відповідача здійснити відпуск органічно-підстилкового матеріалу в кількості 246 тон на умовах та у порядку, визначеному договором, підлягає задоволенню.

Доказів поставки товару відповідачем до суду не надано, позовні вимоги належними та допустимими доказами стороною боржника не спростовано.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст. 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

У відповідності до ст. 78 ГПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79 ГПК України).

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 5 ст. 236 ГПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України" від 28.10.2010р. №4241/03 зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Відповідно до ч. 23 рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006р. у справі "Проніна проти України" за заявою №63566/00, суд нагадує, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

При цьому суд зазначає, що згідно ч. 1 ст. 14 ГПК України, суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява №65518/01; пункт 89), Проніна проти України (заява №63566/00; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява №4909/04; пункт 58): де зазначено, що згідно з усталеною практикою Суду, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя.

Суд також враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

За вищевикладених підстав суд дійшов висновку, що позивачем в повній мірі підтверджено обставини позовних вимог, а судом не виявлено на підставі наявних документів у справі інших фактичних обставин, що мають суттєве та вирішальне значення для правильного вирішення спору.

Згідно п. 2 ч.1 ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При цьому, частиною 9 вказаної статті визначено, що у випадку якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Враховуючи, що спір до суду було доведено з вини відповідача, суд вважає, що витрати, пов`язані з поданням позовної заяви до суду та розглядом справи в суді (сплата судового збору), котрі поніс позивач, слід відшкодувати йому у відповідності до ст. 129 ГПК України за рахунок ТОВ "Птахокомплекс "Губин".

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 13, 73, 74, 75, 76-80, 129, 236-240 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю "Птахокомплекс "Губин" (м. Луцьк, вул. Ковельська, 2, ) виконати умови укладеного з Товариством з обмеженою відповідальністю "Кріс-Віт Україна" договору міни №М-П/ВР/ХЛ/06/07/4 від 06.07.2020р. та поставити Товариству з обмеженою відповідальністю "Кріс-Віт Україна" (м. Луцьк, вул. Ковельська, 13, офіс 41, ) 246 тонн органічно-підстилкового матеріалу на умовах визначених п. 2.4. договору міни №М-П/ВР/ХЛ/06/07/4 від 06.07.2020р. (товар поставляється на умовах самовивозу Товариством з обмеженою відповідальністю "Кріс-Віт Україна", навантаження товару на транспортні засоби здійснюється силами і засобами Товариства з обмеженою відповідальністю "Кріс-Віт Україна").

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Птахокомплекс "Губин" (м. Луцьк, вул. Ковельська, 2, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Кріс-Віт Україна" (м. Луцьк, вул. Ковельська, 13, офіс 41, ) 2481 грн. витрат по сплаті судового збору.

4. Накази на виконання рішення суду видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

З врахуванням положень ст. ст. 253, 256, 257 Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Північно-західного апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення

складено 19.05.2022р.

Суддя В. А. Войціховський