ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" травня 2022 р. Справа№ 910/12789/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Чорногуза М.Г.

Агрикової О.В.

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи матеріали апеляційної скарги Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» на рішення Господарського суду міста Києва від 18.10.2021 та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 22.10.2021 у справі №910/12789/21 (суддя Васильченко Т.В.)

за позовом Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа вієнна іншуранс груп»

до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг»

про стягнення 124 462,57 грн

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Княжа вієнна іншуранс груп" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» (далі - відповідач) про стягнення 124 462,57 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про сплату ним страхового відшкодування власнику автомобіля марки «BMW X1» реєстраційний номер НОМЕР_1 , на підставі договору добровільного страхування наземного транспорту №06/107-76-004222/20 від 21.12.2020 внаслідок настання страхової події - дорожньо-транспортної пригоди, у зв`язку з чим він отримав право вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду, якою у даному випадку, є відповідач у справі.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.10.2021 провадження у справі №910/12789/21 в частині стягнення страхового відшкодування у розмірі 82 341,41 грн закрито, в іншій частині позовні вимоги задоволено, стягнуто з відповідача страхове відшкодування у розмірі 42 121,16 грн та судовий збір у розмірі 2 270,00 грн.

Додатковим рішенням від 22.10.2021 у даній справі з відповідача на користь позивача стягнуто 4 000,00 грн судових витрат на професійну правничу допомогу.

Ухвалюючи рішення, суд виходив із доведеності позивачем заявлених вимог, а закриваючи провадження у справі в частині стягнення страхового відшкодування у розмірі 82 341,41 грн, зазначив про факт сплати відповідачем вказаної суми коштів на користь позивача після подачі ним позову, у зв`язку з чим наявні підстави для закриття провадження у справі на підставі п.2 ч.1 ст.231 ГПК України та задоволення позову в іншій частині.

Проаналізувавши докази, надані позивачем на підтвердження понесених ним витрат на професійну правничу допомогу, а також заяву відповідача про їх зменшення, суд, ухвалюючи додаткове рішення, дійшов висновку про необхідність покладення на відповідача таких витрат у розмірі 4 000,00 грн, який визнав пропорційним предмету спору та співмірним із складністю справи, часом та обсягом наданих адвокатом послуг.

27.10.2021 Приватне акціонерне товариство "Княжа вієнна іншуранс груп" звернулось до Господарського суду міста Києва з заявою про виправлення описки в рішенні Господарського суду міста Києва від 18.10.2021 у справі №910/12789/21.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.10.2021 у задоволенні заяви Приватного акціонерного товариства "Княжа вієнна іншуранс груп" про виправлення описки у вищевказаному судовому рішенні відмовлено.

Не погоджуючись із основним та додатковим рішеннями у справі №910/12789/21, Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить поновити йому строк на апеляційне оскарження, розглядати справу в загальному провадженні з викликом сторін, призначити незалежну судову автотоварознавчу експертизу, скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 18.10.2021 та постановити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, а також скасувати у справі додаткове рішення.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що судові рішення у даній справі були ухвалені з порушенням норм матеріального права, з неповним з`ясуванням усіх фактичних обставин справи, без дослідження та надання належної оцінки наявним доказам у справі.

Так, за наявності заперечень відповідача щодо заявленого розміру матеріального збитку, суд при визначенні розміру страхового відшкодування коефіцієнту фізичного зносу на замінювані деталі застрахованого автомобіля, не врахував висновків, викладених у Звіті про оцінку майна, складеного суб`єктом оціночної діяльності Цурпаленком Є.В., поклавши в основу рішення виключно рахунок-фактуру від 23.02.2021, який, з огляду на практику Верховного Суду, висловлену у постанові від 27.06.2018 у справі №466/9318/14-ц не є належним доказом розміру матеріального збитку; судом не було надано належної оцінки поведінці позивача, яким, в порушення п.5.2 Методики, не було викликано для технічного огляду автомобіля представників відповідача, чим позбавлено останнього можливості здійснити оцінку пошкодженого транспортного засобу у відповідності до Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність»; оскільки справа розглядалася у спрощеному провадженні без виклику сторін, відповідач не мав змоги замовити незалежну судову автотоварознавчу експертизу, якою б була визначена оцінена шкода пошкодженого транспортного засобу.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.11.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» на рішення Господарського суду міста Києва від 18.10.2021 та на додаткове рішення від 22.10.2021 у справі № 910/12789/21, розгляд апеляційної скарги вирішено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, ПрАТ «Княжа вієнна іншуранс груп» встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу протягом 5 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, зупинено дію вищевказаних судових рішень у справі № 910/12789/21.

09.12.2021 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній заперечив проти доводів апеляційної скарги, посилаючись на їх необгрунтованість та безпідставність, у зв`язку з чим просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, а також стягнути зі скаржника на свою користь витрати, понесені ним на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000,00 грн за розгляд справи в апеляційній інстанції.

В заперечення на апеляційну скаргу позивач зауважив, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі, при цьому ч.1 ст.22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не встановлює імперативного обов`язку проведення такої оцінки суб`єктом оціночної діяльності відповідно до Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», а тому така оцінка можлива на підставі рахунку СТО чи акту виконаних робіт; доводи про наявність підстав для застосування коефіцієнту фізичного зносу є необґрунтованими, оскільки значення такого коефіцієнту у автомобіля «BMW X1» д.н.з. НОМЕР_1 , 2016 приймається таким, що дорівнює нулю згідно п.7.38 Методики строків, а посилання скаржника на ті обставини, що складові частини кузова, рами вищевказаного автомобіля піддавались ремонту до настання страхового випадку, що підтверджується відомостями з сайту BidFax.info Audatex AudaHistorytex, є неналежним доказом, оскільки витяг не містить даних про виконавця, реквізитів на посилання, за якими б можна було ідентифікувати установу або особу, яка заповнювала таку інформацію; поданий відповідачем розрахунок коефіцієнту фізичного зносу від 22.08.2021, який складений суб`єктом оціночної діяльності Цурпаленком Є.В. не може вважатись належним доказом, оскільки останнім не здійснювався особистий огляд транспортного засобу, а відповідач не звертався до позивача за отриманням додаткових документів чи фото для отримання даних, необхідних для оцінки; доводи про порушення позивачем Методики проведення товарознавчої експертизи в частині невручення скаржникові виклику для участі у проведенні технічного огляду та дослідження є надуманими, адже така не передбачає обов`язкової присутності представника винної у скоєнні ДТП особи, а також наслідків неповідомлення зацікавлених осіб про огляд пошкодженого транспортного засобу.

Позивач заперечив проти задоволення клопотання відповідача про призначення у справі судової автотоварознавчої експертизи на стадії апеляційного провадження, вказуючи, що такого клопотання відповідач не заявляв у суді першої інстанції у жодній із заяв по суті.

Щодо понесених ним витрат на правничу допомогу зазначив, що факт її отримання підтверджується копією акту приймання-передачі наданих послуг від 03.12.2021 та копією платіжного доручення від тієї ж дати, а тому є доведеними позивачем, у зв`язку з чим апеляційні доводи про незаконність додаткового рішення у справі є безпідставними.

24.12.2021 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від скаржника надійшло клопотання про призначення у справі №910/12789/21 судової автотоварознавчої експертизи.

Частиною 3 статті 12 ГПК України встановлено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до п. 2 частини 5 статті 12 ГПК України малозначними є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з ч. 10 ст. 270 ГПК України апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищенаведену норму, а також пояснення відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву про те, що даний спір є спором незначної складності, клопотання скаржника про розгляд даної справи у загальному провадженні з викликом сторін, колегія суддів вважає необґрунтованим.

Колегія суддів вважає клопотання скаржника про призначення у справі незалежної судової автотоварознавчої експертизи таким, що не підлягає задоволенню, зважаючи на наступне.

Згідно з ч.ч. 2, 3 статті 252 ГПК України розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Підготовче засідання при розгляді справи у порядку спрощеного провадження не проводиться.

В силу приписів п.8 ч.2 статті 182 ГПК України, у підготовчому засіданні суд: вирішує питання про призначення експертизи, виклик у судове засідання експертів, свідків, залучення перекладача, спеціаліста.

Отже, клопотання про призначення експертизи мало бути заявлено відповідачем на стадії підготовчого засідання, однак останнім у жодній заяві по суті окремим процесуальним документом клопотання про призначення експертизи не заявлялось, а лише безпосередньо в апеляційній скарзі.

Як зазначив у скарзі відповідач, в ході розгляду справи у суді першої інстанції клопотання про призначення експертизи він не заявляв. При цьому, твердження скаржника про обмеження його у праві заявити це клопотання в суді першої інстанції через спрощений порядок розгляду справи, суд апеляційної інстанції відхиляє як необґрунтовані, з огляду на те, що відповідачем було надано відзив на позовну заяву, однак будь-яких клопотань процесуального характеру не заявлялося.

Крім того, внаслідок пропуску процесуального строку для подання клопотання про призначення експертизи, відповідач мав заявити клопотання про поновлення такого строку, однак жодних дій не вчинив, відтак втратив право на вчинення процесуальних дій у зв`язку з закінченням встановленого законом або призначеного судом строку (ч.1 статті 118 ГПК України).

У зв`язку з наведеним, судова колегія не знаходить процесуальних підстав та залишає без розгляду у відповідності до ч. 2 статті 118 ГПК України, клопотання відповідача про призначення судової автотоварознавчої експертизи, поданого до суду апеляційної інстанції 24.12.2021, після відкриття апеляційного провадження.

Згідно з вимогами ч.ч. 1, 2, 5 статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваних рішень норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 21.12.2020 між позивачем, як страховиком, та ОСОБА_1 , як страхувальником, було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту №06/107-76-004222/20, предметом якого є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать закону, пов`язані з володінням, користуванням та/або розпорядженням транспортним засобом - автомобілем марки «BMW X1», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2016 року випуску.

Згідно договору до страхових випадків відноситься, зокрема, ДТП та вигодонабувачем є страхувальник.

Строк дії договору встановлено з 22.12.2020 по 21.12.2021.

19.02.2021 о 16 год. 35 хв. по вул. Тираспольське шосе в м. Одесі відбулась дорожньо-транспортна пригода за участі застрахованого автомобіля марки «BMW X1», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та автомобіля марки «Daewoo Nubira», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , який при виїзді з прилеглої території (з автозаправної станції «Катрал») не надав перевагу в русі та скоїв зіткнення з автомобілем марки «BMW X1», реєстраційний номер НОМЕР_1 , у зв`язку з чим транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Постановою Малиновського районного суду міста Одеси від 10.03.2021 у справі №521/3098/21 встановлено порушення водієм ОСОБА_2 вимог п. 10.2 Правил дорожнього руху України, у зв`язку з чим його притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу.

22.02.2021 страхувальник звернувся до позивача із заявою про настання страхової події та 05.03.2021 із заявою про виплату страхового відшкодування на рахунок СТО.

Згідно рахунку-фактури №БА-00000429 від 23.02.2021, виставленого Дочірнім підприємством «Базіс Авто», вартість ремонту автомобіля марки «BMW X1», реєстраційний номер НОМЕР_1 , складає 126962,57 грн з ПДВ.

12.03.2021 позивачем був складений та підписаний страховий акт №18, згідно з яким пошкодження транспортного засобу марки «BMW X1», реєстраційний номер НОМЕР_1 , внаслідок ДТП визнано страховим випадком та призначено до виплати страхове відшкодування в розмірі 126 962,57 грн.

На підставі складеного страхового акту №18 від 12.03.2021 позивач, виконуючи свої зобов`язання за договором добровільного страхування наземного транспорту №06/107-76-004222/20 від 21.12.2020, перерахував на рахунок СТО - Дочірнього підприємства «Базіс Авто» суму страхового відшкодування в розмірі 126 962,57 грн, що підтверджується наявним в матеріалах справи платіжним дорученням №ЗР025527 від 16.03.2021.

Водночас, як вбачається з матеріалів справи, цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 на момент ДТП була застрахована у ТДВ «Страхова компанія «Оберіг», поліс ЕР/202816839.

Звертаючись до суду з даним позовом, посилаючись на здійснену виплату страхового відшкодування своєму страхувальнику у розмірі 126 962,57 грн, позивач стверджує, що до нього в межах фактичних витрат перейшло право вимоги до відповідача, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з рішенням місцевого господарського суду щодо часткового закриття провадження у справі, задоволення позову ПрАТ «Княжа вієнна іншуранс груп» до ТДВ «Страхова група «Оберіг» в сумі 42 121,16 грн та стягнення витрат на професійну правничу допомогу, а доводи скаржника вважає безпідставними та такими, що спростовуються наявними у справі доказами, з огляду на наступне.

Статтею 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Відповідно до статті 979 ЦК України та ч. 1 статті 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Згідно зі статтею 20 Закону України «Про страхування» страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк.

За приписами статті 993 Цивільного Кодексу України (далі - ЦК України) та статті 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи відповідальної за заподіяні збитки.

У відповідності до статей 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом.

Тобто у правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Нового зобов`язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: потерпілий (страхувальник) передає страховику, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Отже, страховик виступає замість потерпілого у деліктному зобов`язанні.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Новий кредитор набуває прав та обов`язків свого попередника. Відповідно, заміною кредитора деліктне зобов`язання не припиняється, оскільки відповідальна за спричинену шкоду особа свій обов`язок із відшкодування шкоди не виконала.

Отже, підставою для набуття позивачем права вимоги щодо виплати страхового відшкодування (в порядку заміни кредитора в зобов`язанні) є факт безпосередньої виплати страхового відшкодування за договором майнового страхування.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про перехід до позивача в межах виплаченої суми право вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, транспортний засіб марки «Daewoo Nubira», реєстраційний номер НОМЕР_2 , яким спричинено ДТП, що потягнуло нанесення шкоди автомобілю марки «BMW X1», реєстраційний номер НОМЕР_1 , належить ОСОБА_3 та знаходився під керуванням ОСОБА_2 , що підтверджується довідкою Управління патрульної поліції в Одеській області Національної поліції України №384618.

При цьому судом в оскаржуваному рішенні правильно зауважено, що матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_2 не мав права керування транспортним засобом марки «Daewoo Nubira», реєстраційний номер НОМЕР_2 , та притягувався до адміністративної відповідальності за ст. 126 КУпАП , а тому, враховуючи приписи статті 62 Конституції України щодо принципу презумпції невинуватості особи, дійшов обгрунтованого висновку, що останній на законних підставах керував вказаним транспортним засобом.

Згідно зі статтею 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частинами першою та другою статті 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини 1 статті 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Вина ОСОБА_2 встановлена в судовому порядку, а тому шкода, заподіяна внаслідок експлуатації автомобіля марки «Daewoo Nubira», реєстраційний номер НОМЕР_2 , має відшкодовуватись ОСОБА_2 , який на законних підставах володів транспортним засобом марки «Daewoo Nubira», реєстраційний номер НОМЕР_2 , оскільки іншого суду не доведено, а доказів наявності вини інших осіб у ДТП, що відбулася 19.02.2021, суду першої інстанції не було представлено.

В ході розгляду судом першої інстанції даної справи також було встановлено, що ОСОБА_3 було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземного транспорту, оформлений полісом №ЕР202816839 з ТДВ «Страхова група «Оберіг», предметом якого є майнові інтереси страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом - автомобілем марки «Daewoo Nubira», реєстраційний номер НОМЕР_2 . Даний поліс був діючим на момент ДТП - 19.02.2021.

При цьому, згідно п.п. 1.1, 1.4 ст. 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхувальниками є юридичні особи та дієздатні громадяни, що уклали із страховиками договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб під час експлуатації наземного транспортного засобу, а особи, відповідальність яких застрахована, - страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду.

З огляду на ту обставину, що ОСОБА_2 автомобіль марки «Daewoo Nubira», реєстраційний номер НОМЕР_2 експлуатувався на законних підставах, відповідальність за шкоду, заподіяну майну внаслідок експлуатації цього автомобіля покладається на відповідача, яким була застрахована така відповідальність.

Згідно пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Разом з тим, відповідно до п. 12.1 ст. 12 цього ж Закону страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Вказаним договором (поліс №ЕР202816839) передбачено, що ліміт відповідальності за шкоду заподіяну майну становить 130 000,00 грн, франшиза - 2 500,00 грн.

Стаття 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, вартість відновлювального ремонту автомобіля марки «BMW X1», реєстраційний номер НОМЕР_1 , становить 126 962,57 грн, відтак право зворотної вимоги перейшло до позивача в межах виплаченої суми.

Матеріалами справи підтверджується, що ПрАТ «УСК «Княжа вієнна іншуранс групп» з метою досудового врегулювання спору зверталось на адресу відповідача із заявою (претензією) вих. №18 від 25.03.2021 про виплату страхового відшкодування, яка була отримана відповідачем 29.03.2021, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, проте останній у встановлений законом строк відшкодування не здійснив.

Враховуючи розмір права зворотної вимоги, який перейшов до позивача, а також визначені полісом № ЕР202816839 розміри лімітів відповідальності та франшизи (130 000,00 грн та 2 500,00 грн відповідно), суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовна вимога про стягнення з відповідача суми страхового відшкодування у розмірі 124 462,57 грн є обґрунтованою та доведеною.

Разом з тим, місцевим господарським судом встановлено та враховано, що після звернення позивача до суду з даним позовом та відкриття провадження у справі ухвалою від 11.08.2021, відповідач здійснив на користь позивача виплату страхового відшкодування у розмірі 82 341,41 грн, що підтверджується платіжними дорученнями №8248 від 13.08.2021 на суму 80 971,62 грн та №1082 від 28.08.2021 на суму 1 369,79 грн.

За приписами пункту 2 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Враховуючи сплату відповідачем суми страхового відшкодування в розмірі 82 341,41 грн, колегія суддів вважає правильними дії суду першої інстанції щодо закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору в цій частині, оскільки такий спір припинив своє існування в процесі розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції поділяє позицію суду першої інстанції про відхилення доводів відповідача щодо недоведеності позивачем вартості відновлювального ремонту автомобіля марки «BMW X1», реєстраційний номер НОМЕР_3 у зв`язку з відсутністю у позивача звіту (акту) про оцінку майна для визначення матеріального збитку при настанні страхового випадку.

Як стверджує в апеляційній скарзі відповідач, звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що витрачена на відновлення транспортного засобу, а реальним підтвердженням виплати страхового відшкодування страхувальнику є платіжний документ про здійснення такої виплати.

Втім, розмір збитків, що підлягає відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Вищенаведена правова позиція була висловлена Верховним Судом у постановах від 06.07.2018 у справі №924/675/17, від 13.03.3018 у справі №910/9396/17, від 28.01.2020 у справі №917/500/18, від 21.12.2020 у справі №911/286/20 та від 04.03.2021 у справі №910/4720/20.

Так, частина 1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає відшкодування страховиком саме оціненої шкоди та не встановлює імперативного обов`язку щодо проведення такої оцінки безпосередньо суб`єктом оціночної діяльності відповідно до Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», відтак суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про можливість та допустимість оцінки шкоди на підставі рахунку СТО чи акту виконаних робіт.

При цьому колегія суддів вважає, що доводи відповідача, з посиланням на приписи статті 29 та пункту 32.7 статті 32 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» про незастосування коефіцієнта фізичного зносу під час визначення розміру страхового відшкодування, місцевий господарський суд правомірно відхилив, враховуючи наступне.

Згідно п.п. 1.6., 8.2. Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24.11.2003 №142/5/2092, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24.11.2003 за №1074/8395 (далі - Методика), відновлювальний ремонт передбачає здійснення комплексу операцій через заміну складових частин або відновлення справності/роботоздатності ТЗ (транспортного засобу) за формулою визначення вартості ремонту з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу ТЗ.

За змістом п.п. 7.38 та 7.39 цієї Методики коефіцієнт фізичного зносу приймається таким, що дорівнює нулю, для нових складників та складників КТЗ (колісного транспортного засобу), строк експлуатації яких не перевищує: 5 років - для легкових КТЗ виробництва країн СНД; 7 років - для інших легкових КТЗ; 3 роки - для вантажних КТЗ, вантажопасажирських КТЗ, причепів, напівпричепів, спеціальних КТЗ, спеціалізованих КТЗ, автобусів виробництва країн СНД; 4 роки - для інших вантажних КТЗ, вантажопасажирських КТЗ, причепів, напівпричепів, спеціальних КТЗ, спеціалізованих КТЗ, автобусів; 5 років - для мототехніки.

Винятками стосовно використання зазначених вимог є: а) КТЗ експлуатується в інтенсивному режимі (фактичний середньорічний пробіг щонайменше вдвічі більший за середньорічний нормативний); б) складові частини кузова та оперення кузова, кабіни, рами КТЗ відновлювали ремонтом (крім випадків, що однозначно свідчать про усунення експлуатаційних пошкоджень (наприклад, усунення сколів ЛФП на лицьових поверхнях кузова, усунення деформації методом видалення вм`ятин без пофарбування складової частини)); в) складові частини каркасу кузова, оперення кузова, кабіни та рами мають наскрізну корозію, що призвело до зниження витривалості і міцності матеріалу виготовлення цієї складової частини (складових частин) КТЗ; г) складові частини кузова, кабіни, рами КТЗ мають пошкодження у вигляді деформації, за винятком таких, що підпадають під визначення експлуатаційних пошкоджень відповідно до пункту 1.6 розділу I цієї Методики; ґ) КТЗ експлуатувався в умовах, визначених у пункті 4 таблиці 4.1 додатка 4 до цієї Методики.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що значення коефіцієнту фізичного зносу застрахованого позивачем автомобіля марки «BMW X1», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2016 року випуску, приймається таким, що дорівнює нулю, оскільки на момент настання дорожньо-транспортної пригоди (19.02.2021) строк його експлуатації не перевищував строків, визначених у пункті 7.38 Методики.

Втім, відповідач, посилаючись на п.п. «б» п. 7.39 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, стверджує про те, що мало місце відновлення ремонтом складових частини кузова, кабіни, рами автомобіля «BMW X1», реєстраційний номер НОМЕР_1 , до настання ДТП, про що, на переконання скаржника, свідчать дані, отримані ним з мережі Інтернет на сайті BidFax.info та програми «Audatex AudaHistory», відтак коефіцієнт фізичного зносу застрахованого позивачем автомобіля марки «BMW X1», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2016 року випуску,підлягав застосуванню.

Колегія суддів не погоджується та визнає безпідставними апеляційні доводи про необхідність розрахунку суми страхового відшкодування із застосуванням коефіцієнта фізичного зносу, оскільки відомості в системі «Audatex AudaHistory», на які посилається відповідач, не можуть бути належними доказами, адже витяг (роздруківка) стосовно пошкодження автомобіля, не містить виконавця та жодних реквізитів чи посилання, за якими можливо було б ідентифікувати установу або ж особу, яка формувала таку інформацію, її фах та компетентність у даному питанні.

Зроблений відповідачем скріншот з сайту bidfax.info також не може бути належним доказом факту дійсного пошкодження та ремонту автомобіля, оскільки, як вірно вказав суд першої інстанції, не дає можливості підтвердити чи спростувати достовірність такої інформації, з підстав, наведених вище.

Відповідно до статтей 76-79 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Стандарт доказування «вірогідність доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 08.07.2021 у справі №904/10052/17, від 01.07.2021 у справі №910/4690/20 та від 29.06.2021 у справі №916/292/17.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції правильно вказав в оскаржуваному рішенні про ненадання відповідачем під час розгляду справи належних, допустимих та більш вірогідних доказів на спростування заявлених позовних вимог.

Отже, висновок місцевого господарського суду про ненадання скаржником належних та допустимих доказів на підтвердження відновлення складових частин кузова, кабіни або рами автомобіля марки «BMW X1», реєстраційний номер НОМЕР_1 , внаслідок його пошкоджень у попередніх ДТП, є правильним.

Також є правильною та обґрунтованою позиція господарського суду про недопустимість у якості належного доказу поданого відповідачем розрахунку коефіцієнту фізичного зносу №92792 від 22.08.2021, складеного суб`єктом оціночної діяльності (сертифікат №815/20 від 11.09.2020) Цурпаленком Є.В., враховуючи наступне.

Вимоги Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів є обов`язковими під час проведення автотоварознавчих експертиз та експертних досліджень судовими експертами науково-дослідних інститутів судових експертиз Міністерства юстиції України, експертами науково-дослідних експертно-криміналістичних центрів Міністерства внутрішніх справ України, експертами інших державних установ, суб`єктами господарювання, до компетенції яких входить проведення судових автотоварознавчих експертиз та експертних досліджень, а також всіма суб`єктами оціночної діяльності під час оцінки КТЗ у випадках, передбачених законодавством України або договорами між суб`єктами цивільно-правових відносин (пункт 1.3 Методики).

У відповідності до п. 1.4 Методики, така застосовується з метою, зокрема, визначення матеріальних збитків, завданих власнику в разі пошкодження КТЗ.

Пункт 1.6 Методики визначає, що фізичний знос КТЗ (його складників) - утрата вартості КТЗ (його складників), яка зумовлена частковою або повною втратою первісних технічних та технологічних якостей КТЗ (його складників) порівняно з вартістю нового подібного КТЗ (його складників); відновлювальний ремонт (або ремонт) - комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності КТЗ чи його складника (ів) та відновлення їхніх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення чи заміни складових частин.

Вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування КТЗ, з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості) (пункт 2.4 Методики).

Пунктом 3.9 Методики передбачено, що фізичний знос обумовлюється погіршенням технічного стану КТЗ унаслідок експлуатаційного зносу його складників. Фізичний знос ураховується як втрата вартості КТЗ, що виникає в процесі його експлуатації. Фізичний знос може розраховуватись у вигляді коефіцієнта фізичного зносу складників залежно від технічного стану КТЗ, який відображає взаємозв`язок умов експлуатації і технічного стану КТЗ з вартістю його складників.

Відповідно до пункту 5.1 Методики технічний огляд КТЗ оцінювачем (експертом) являє собою початковий етап дослідження, який дає змогу органолептичними методами визначити ідентифікаційні дані КТЗ; його комплектність; укомплектованість; технічний стан, обсяг і характер пошкоджень; пробіг за одометром, інші показники на момент технічного огляду, необхідні для оцінки майна.

Визначення матеріального збитку чи вартості КТЗ без його огляду особисто експертом (оцінювачем), який складає висновок чи звіт (акт), можливе лише за рішенням органу (посадової особи), який здійснює судове чи досудове слідство, у разі надання ними даних, необхідних для оцінки.

При цьому, судом першої інстанції правильно враховано ту обставину, що відповідач не звертався до позивача з будь-якими запитами щодо отримання додаткових документів, фото, необхідних для проведення оцінки.

Зважаючи на те, що матеріали справи не містять доказів ані про те, що суб`єктом оціночної діяльності Цурпаленком Є.В. проводився особистий огляд пошкодженого транспортного засобу «BMW X1», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ані інформації про отримання ним даних, необхідних для оцінки, розрахунок коефіцієнту фізичного зносу №92792 від 22.08.2021 не може вважатись належним та допустимим доказом у даній справі.

Таким чином, суд першої інстанції правомірно зазначив в оскаржуваному рішенні про ненадання відповідачем належних та допустимих доказів наявності підстав для розрахунку страхового відшкодування з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу 0,4428 %.

При цьому господарський суд обґрунтовано відхилив доводи відповідача про порушення позивачем вимоги Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24.11.2003, а саме, в частині невручення йому відповідного виклику для участі у проведенні відповідного дослідження.

Так, пункт 5.2. вищевказаної Методики передбачає, що у разі потреби виклик заінтересованих осіб для технічного огляду із зазначенням дати, місця та часу проведення огляду КТЗ (після їх узгодження з виконавцем дослідження) здійснюється замовником дослідження шляхом вручення відповідного виклику під розписку особі, що викликається, або телеграмою з повідомленням про її вручення адресату.

Як вбачається з наведеної норми, присутність представників сторін, зокрема, представників винної у скоєнні ДТП особи, для проведення технічного огляду не є обов`язковою, а положення Методики не визначають критерій необхідності та наслідки неповідомлення зацікавлених осіб про огляд пошкодженого транспортного засобу.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 17.01.2020 у справі №916/2554/17.

Приймаючи до уваги вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги, наведені в обґрунтування підстав для скасування рішення Господарського суду міста Києва від 18.10.2021 у справі №910/12789/21 є необґрунтованими та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, а судом зроблено правильні та вмотивовані висновки про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача страхового відшкодування у розмірі 42 121,16 грн та закриття провадження в частині стягнення 82 341,41 грн.

Cтосовно оскаржуваного відповідачем додаткового рішення у даній справі, колегія суддів зазначає, що скаржник в апеляційній скарзі не наводить доводів незаконності його ухвалення, а лише зазначає про відсутність підстав для стягнення витрат у зв`язку з необґрунтованістю позову та безпідставним його задоволенням судом першої інстанції.

Як вбачається з оскаржуваного відповідачем судового рішення від 18.10.2021, місцевий господарський суд навів у ньому мотиви та погодився з позивачем щодо доведеності та підтвердження понесення останнім витрат на професійну правничу допомогу, однак у резолютивній частині не вказав розміру такого стягнення на користь позивача, у зв`язку з чим 22.10.2021 Господарським судом міста Києва у справі №910/12789/21 було ухвалено додаткове рішення, яким стягнуто з відповідача на користь позивача 7000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Не погоджуючись із апелянтом з приводу відсутності підстав для задоволення цих витрат у заявленому позивачем розмірі, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 123 ГПК України унормовано, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

У відповідності до статті 131-2 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.

Право учасників справи користуватися правничою допомогою передбачено ст. 16 ГПК України.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ГПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Частиною 2 статті 126 ГПК України закріплено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 3 ст. 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження понесення витрат на правову допомогу позивачем надано копії договору про надання правової допомоги №б/н від 11.01.2021, укладеного між позивачем та Адвокатським об`єднанням «Пі.Ес.Лоєрс» в особі керуючого партнера, адвоката Пилипця Антона Юрійовича, що діє на підставі свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ЧН №000111; додаткової угоди №2 від 19.07.2021 до договору, додатку №1 до додаткової угоди №2 від 19.07.2021; акту приймання-передачі надання послуг №б/н від 28.07.2021; ордеру на надання правової допомоги серії КС№726743 від 19.03.2021; платіжного доручення №ЗР068930 від 22.07.2021.

За умовами п. 1.1 договору про надання правової допомоги, адвокатське об`єднання бере на себе зобов`язання надавати правову допомогу (далі - послуги) в обсязі та на умовах, передбачених цим договором, а клієнт зобов`язаний оплатити замовлення в порядку та строки, обумовлені сторонами.

Відповідно до п. 2.1 договору, конкретні умови надання послуг, в тому числі конкретні предмет та обсяги послуг, та/або спеціальні умови оплати послуг (далі-спеціальні умови), будуть визначені у належним чином підписаних сторонами додатках та додаткових угодах до даного договору. У випадку відмінності спеціальних умов від стандартних умов надання послуг, вказаних у цьому договорі, спеціальні умови матимуть перевагу.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, Пилипець Антон Юрійович є адвокатом в розумінні Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», що підтверджується інформацією, розміщеною на офіційному веб-сайті Національної асоціації адвокатів України.

Згідно з п. 1 додаткової угоди №2 від 19.07.2021 до договору про надання правової допомоги клієнт доручає, а адвокатське об`єднання надає правову допомогу клієнту у судових справах згідно реєстру судових справ №2.1, що додається та є додатком до цієї угоди, зокрема у страхових справах №18 (страхувальник ОСОБА_4 ), №89 (страхувальник ОСОБА_5 ), №18 (страхувальник ОСОБА_1 ), №27 (страхувальник ТОВ "Пан-Транс"), №31 (страхувальник ТОВ "Віденська кава") та №18 (страхувальник ОСОБА_6 ).

За результатами надання правової допомоги сторони підписують акт приймання-передачі наданих послуг (п. 3 додаткової угоди).

Як встановлено судом першої інстанції, за актом приймання-передачі послуг №б/н від 28.07.2021 вбачається, що надана правова допомога складалась з: підготовчих дій для подання позову у страховій справі клієнта №18 (з`ясування чи мали місце обставини (факти), про які вказує клієнт та якими доказами вони підтверджуються; з`ясування чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази їх підтвердження; визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин; визначення правової норми, яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин з врахуванням висновків щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду; збір необхідних доказів на підтвердження правової позиції клієнта) у кількості 1 година, вартістю 1 000,00 грн; написання та подання заяви в суд у страховій справі клієнта №18 (написання, підготовка, оформлення позовної заяви з додатками до неї іншим учасникам справи) у кількості 4 години, вартістю 6000 грн.

За змістом статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 вказаного Закону).

У відповідності до статті 15 ГПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (стаття 16 Господарського процесуального кодексу України).

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 зазначеного Кодексу).

Водночас за змістом частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

У розумінні положень частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Водночас, Об`єднана палата Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду у постанові від 03.10.2019 у справі №922/445/19 зазначила, що загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема, відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 цього Кодексу.

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

Також, при визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України»).

Отже, для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача відповідно до положень ст. 126, 129 Господарського процесуального кодексу України, має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір цих витрат є розумним та виправданим. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи та витрачений адвокатом час.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

При цьому, у вже згаданому рішенні Європейського суду з прав людини у справі "East/West Alliance Limited" проти України" суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2020 у справі №904/4507/18 зауважила, що за наявності угод, які передбачають "гонорар успіху", ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат, зокрема, у рішенні від 22 лютого 2005 року у справі "Пакдемірлі проти Туреччини" (Pakdemirli v. Turkey, заява №35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала "гонорар успіху" у сумі 6672,90 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3000,00 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§70-72).

Отже, як правильно зазначив місцевий господарський суд, для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату "гонорару успіху" у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Відповідач у відзиві на позовну заяву заперечив проти відшкодування витрат позивача на правову допомогу, посилаючись на те, що заявлені витрати не є співмірними із складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт та обсягом наданих адвокатом послуг.

Враховуючи наявність таких заперечень, характер спірних правовідносин, рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість поданих до суду позивачем документів, їх значення для вирішення спору, критерій реальності адвокатських витрат та розумність їхнього розміру, місцевий господарський суд прийшов до висновку, що заявлений до стягнення розмір витрат на правову допомогу не є обґрунтованим та пропорційним до предмета спору.

Колегія суддів погоджується з такою мотивацією суду першої інстанції та вважає правильним його висновок щодо покладення на відповідача витрат позивача на правову допомогу у розмірі 4 000,00 грн, який є пропорційним до предмету спору та співмірним із складністю справи, часом та обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

Разом з тим, у відзиві на апеляційну скаргу позивач просить стягнути на свою користь з відповідача додаткові судові витрати у розмірі 3 000,00 грн, що пов`язані із отриманням правничої допомоги. В обґрунтування понесення таких витрат, позивач зазначив, що не є фахівцем у галузі права, у зв`язку з чим змушений був звернутися за правовою допомогою до Адвокатського об`єднання «Пі. Ес. Лоєрс».

Частиною 8 ст. 129 ГПК України передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

На підтвердження понесення витрат на правову допомогу позивачем до відзиву на апеляційну скаргу надано копію договору про надання правової допомоги №б/н від 11.01.2021, укладеного між позивачем та Адвокатським об`єднанням «Пі.Ес.Лоєрс» в особі керуючого партнера, адвоката Пилипця Антона Юрійовича; копію ордера на надання правової допомоги серії КС№726743 від 19.03.2021; копію свідоцтва про право Пилипця Антона Юрійовича на зайняття адвокатською діяльністю серії ЧН №000111 від 21.04.2017, копію акта приймання-передачі надання послуг від 03.12.2021, в якому зазначено про надання клієнту правової допомоги, яка полягала у написанні та поданні відзиву на апеляційну скаргу до Північного апеляційного господарського суду у страховій справі №18, страхувальник Фурман Дмитро Сергійович, судова справа №910/12789/21; написання, підготовка, оформлення відзиву на апеляційну скаргу з додатками до неї іншим учасникам справи. При цьому в акті зазначено виконання цієї роботи протягом 2 годин, вартість однієї години роботи - 1 500,00 грн, вартість виконаних робіт - 3 000,00 грн. Як зазначено у підписаному сторонами акті, послуги надані в повному обсязі та з дотриманням інших умов вищезгаданого договору; при цьому у клієнта претензій до якості наданих послуг немає.

Також до відзиву на апеляційну скаргу позивачем долучено копію платіжного доручення №3Р115202 від 03.12.2021 про сплату на користь Адвокатського об`єднання «Пі. Ес. Лоєрс» 3 000,00 грн.

Оцінивши надані позивачем докази на підтвердження понесених ним витрат на правову допомогу, враховуючи відсутність заперечень відповідача щодо відшкодування за його рахунок таких витрат, колегія суддів дійшла висновку про задоволення клопотання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу у справі № 910/12789/21 у заявленому розмірі - 3 000,00 грн, зважаючи на критерії реальності адвокатських витрат та розумність їхнього розміру.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Частиною 1 ст. 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи та вимог законодавства, доводи апеляційної скарги не спростовують законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції та фактично дублюють доводи, викладені у відзиві на позовну заяву, яким була надана належна оцінка місцевим господарським судом з урахуванням висновків щодо застосування норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

Згідно зі статтею 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

З огляду на вищезазначене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення від 18.10.2021 та додаткове рішення від 22.10.2021, ухвалені Господарським судом міста Києва у справі №910/12789/21 прийняті відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для їх скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» має бути залишена без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні, на підставі статті 129 ГПК України, покладається на апелянта.

Керуючись ст. ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» на рішення Господарського суду міста Києва від 18.10.2021 та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 22.10.2021 у справі №910/12789/21 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 18.10.2021 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 22.10.2021 у справі №910/12789/21 залишити без змін.

3. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 18.10.2021 та додаткового рішення Господарського суду міста Києва від 22.10.2021 у справі №910/12789/21.

4. Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» (03040, м. Київ, вул. Васильківська, буд.14; ідентифікаційний код 39433769) на користь Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа вієнна іншуранс груп» (04050, м. Київ, вул. Глибочицька, буд.44; ідентифікаційний код 24175269) судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3 000 (три тисячі) грн 00 коп.

5. Доручити Господарському суду міста Києва видати накази на виконання даної постанови.

6. Матеріали справи №910/12789/21 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді М.Г. Чорногуз

О.В. Агрикова