ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"11" травня 2022 р.м. Одеса Справа № 916/1036/21

Господарський суд Одеської області у складі судді Щавинської Ю.М.

секретар судового засідання Пелехата А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Андреал" (65114, Одеська область, місто Одеса, вул. Левітана, буд. 105, "б", № 424)

до відповідача: Общество с ограниченной ответственностью "Промышленная группа юг" (119435, Российская Федерация, г. Москва, переулок Большой Саввинский, д. 9, стр.3, комн.1)

про стягнення 42 318,89 дол. США

за участю представників сторін:

від позивача: Фатєєва І.В згідно ордеру

від відповідача: не з`явився.

Історія справи.

1. Короткий зміст позовних вимог.

16.04.2021 Товариство з обмеженою відповідальністю "Андреал" звернулося до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Общества с ограниченной ответственностью "Промышленная группа юг", в якій просить суд стягнути з відповідача основний борг у розмірі 33 251,70 доларів США, штрафні санкції у розмірі 9 067,19 доларів США. Судові витрати позивач просить суд покласти на відповідача.

2. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 21.04.2021 відкрито провадження у справі №916/1036/21, прийнято справу до розгляду за правилами загального позовного провадження.

З огляду на необхідність належного повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи, який, як зазначено позивачем у позовній заяві, знаходиться за адресою: 119435, Российская Федерация, г. Москва, переулок Большой Саввинский, д. 9, стр.3, комн.1, вищевказаною ухвалою суду призначено підготовче засідання по справі на "20" жовтня 2021 р. об 11:00.

Вказаною ухвалою також зупинено провадження у справі №916/1036/21 до отримання відповіді від компетентного органу іноземної держави. У випадку, якщо повідомлення про місце та час розгляду справи не буде вручено відповідачу своєчасно, судом було визначено, що наступне підготовче засідання відбудеться 01 грудня 2021 року об 11:00. За відсутності підстав для подальшого відкладення підготовчого засідання, суд здійснить розгляд справи по суті в день судового засідання 20 грудня 2021 року о 14:00.

Листом суду від 09.06.2021, направлення якого було доручено позивачу, надіслано на адресу Арбитражного суду м. Москви доручення про вручення документів, копію ухвали суду від 21.04.2021 із перекладом на російську мову, копію позовної заяви ТОВ "Андреал" із перекладом на російську мову, виклик (повідомлення про день судового засідання) та підтвердження про вручення документів.

12.07.2021 до суду від позивача надійшли докази надіслання листа із додатками на адресу Арбитражного суду м. Москви.

19.10.2021 до суду від позивача надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Ухвалою суду від 20.10.2021 провадження у справі №916/1036/21 поновлено.

В судове засідання 18.10.2021 представники сторін не з`явились.

Суд було здійснено відстеження поштового відправлення, яке надсилалось на адресу Арбітражного суду м. Москви. З трекінгу на сайті Укрпошти вбачається, що вказаним судом отримано відправлення 05.07.2021.

Ухвалою суду від 18.10.2021 відкладено підготовче засідання по справі №916/1036/21 на раніше визначену дату, а саме - "01" грудня 2021 р. о 11:00.

Ухвалою суду від 01.12.2021 закрито підготовче провадження у справі №916/1036/21, призначено справу №916/1036/21 до розгляду по суті в засіданні суду на дату, яка визначалась судом раніше, а саме "20" грудня 2021 р. о 14:00.

В судове засідання 20.12.2021 з`явився представник позивача, відповідач до суду не з`явився.

Ухвалою суду від 20.12.2021 оголошено про перерву у справі №916/1036/21 до "16" березня 2022 р. об 11:00.

10.01.2022 до суду від позивача надійшло клопотання про долучення документів, в якому останній просить суд долучити до матеріалів справи №916/1036/21 належним чином засвідчений переклад договору № 3851218 від 13.12.2018, додаткову угоду № 2 від 23.12.2019 та копії авіа накладних.

У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п.20 ч.1 ст.106 Конституції України, ЗУ "Про правовий режим воєнного стану" Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022р. із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб в Україні введено воєнний стан, який в подальшому продовжено до 25 травня 2022 року (Указ Президента України №259/2022 від 18.04.2022 року Про продовження строку дії воєнного стану в Україні).

Рішенням зборів суддів від 24.02.2022 з метою забезпечення безпеки працівників Господарського суду Одеської області та відвідувачів, зокрема, рекомендовано з 24 лютого 2022 року, як тимчасовий захід, зняти з розгляду призначені справи, окрім невідкладних; продовжити роботу Господарського суду Одеської області у відповідності до ст.ст.10, 12-2 Закону України Про правовий режим воєнного стану.

У зв`язку з викладеним, судове засідання по справі №916/1036/21, призначене на 16.03.2022 року, не відбулося.

В подальшому, враховуючи рекомендації Ради суддів України та Верховного Суду, ухвалою суду від 08.04.2022 відкладено судове засідання по справі №916/1036/21 на "11" травня 2022 р. о 12:30.

У судовому засіданні 11.05.2022 представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд задовольнити позов в повному обсязі, а також зазначив про подання в порядку ч.8 ст.129 ГПК України доказів, що підтверджують розмір понесених судових витрат.

Відповідач про розгляд справи повідомлявся належним чином у повній відповідності з положеннями Угоди про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, яка ратифікована Україною 19.12.1992, та Інструкцією про порядок виконання міжнародних договорів з питань надання правової допомоги в цивільних справах щодо вручення документів, отримання доказів та визнання і виконання судових рішень, затвердженої Наказ Міністерства юстиції України, Державної судової адміністрації України 27.06.2008 № 1092/5/54.

Суд враховує роз`яснення президії Вищого господарського суду України від 31.05.2002 №04-5/608 "Про деякі питання практики розгляду справ за участю іноземних підприємств і організацій" із змісту яких вбачається, що якщо судом виконано усі умови повідомлення сторони, з дати направлення документа сплинув термін, який суддя визначив як достатній для даної справи і який становить щонайменше шість місяців, та не було отримано будь-якого підтвердження про вручення або безпосередню доставку документів, незважаючи на всі розумні зусилля для отримання його через компетентні органи запитуваної Держави, суд може постановити рішення.

3. Позиція учасників справи.

3.1. Доводи Товариства з обмеженою відповідальністю "Андреал".

13.12.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Андреал" та Обществом с ограниченной ответственностью "Промышленная группа юг" було укладено дилерський договір № 3851218, згідно якого позивач прийняв на себе зобов`язання поставляти дилеру пломбувальні пристрої, а відповідач прийняв на себе зобов`язання приймати товар та сплатити за нього відповідно до умов дилерського договору.

Позивачем було здійснено наступні поставки товару відповідачу: згідно рахунку-фактури № 39023 від 20.03.2020 на загальну суму 19 608,36 доларів США, згідно рахунку-фактури № 39373 від 06.04.2020 на загальну суму 11 781,94 доларів США, згідно рахунку-фактури № 40895 від 16.06.2020 на загальну суму 8 861,40 доларів США.

Загальна сума поставленого товару відповідно до видаткових документів становить 40 251,70 доларів США.

Відповідачем були здійснені оплати за поставлений товар на загальну суму у розмірі 7 000 доларів США, що підтверджується платіжним дорученням щодо отримання оплати на валютний рахунок № S060157169 від 09.06.2020 на суму 5 000 доларів США та платіжним дорученням щодо отримання оплати на валютний рахунок № S0601671E7 від 03.07.2020 на суму 2 000 доларів США.

Більше платежів за вищевказані поставки товару від відповідача на рахунки Товариства з обмеженою відповідальністю "Андреал" не надходило.

Факт виникнення заборгованості зі сторони відповідача підтверджує акт звірки взаємних розрахунків за період з 01.01.2020 по 26.08.2020 в рамках виконання дилерського договору у розмірі 33 251,70 доларів США.

Відповідно до п.4.1 Додатку № 18 від 20.03.2020, Додатку № 19 від 06.04.2020 та Додатку № 20 від 16.06.2020, відповідач повинен розрахуватися за товар протягом 10 банківських днів з моменту отримання товару.

Відповідно до п.8.1 дилерського договору № 3851218 від 13.12.2018, в разі невиконання дилером умов оплати вказаних у додатках до договору, дилер сплачує продавцю штраф у розмірі 0,1% від суми даної поставки за кожен день прострочення.

Згідно розрахунків, що є додатком до позовної заяви, з відповідача підлягає стягненню штраф за прострочення виконання зобов`язання у розмірі 9 067,19 доларів США.

Відповідно до п. 13.1 дилерського договору № 3851218 від 13.12.2018, в разі неможливості вирішення спорів шляхом перемовин, сторони передають їх на розгляд до Господарського суду Одеської області.

Виходячи з наведеного, дана справа підсудна Господарському суду Одеської області. Законодавством, що підлягає застосуванню, є законодавство України.

Таким чином, Товариство з обмеженою відповідальністю "Андреал" виконало взяті на себе зобов`язання за дилерським договором у повному обсязі та поставило замовлений товар.

Проте, відповідач всупереч договірних правовідносин та нормам закону не сплатив позивачу кошти за поставлений товар в повному обсязі.

Враховуючи вищевикладене, загальна сума боргу складається з основного боргу у розмірі 33 251,70 доларів США та штрафу у розмірі 9 067,19 доларів США, що разом становить 42 318,89 доларів США, що в еквіваленті до гривні за курсом НБУ станом на момент подання позову становить 1 184 928,92 грн.

Таким чином, ціна позову становить 1 184 928,92 грн.

4. Фактичні обставини, встановлені судом.

13.12.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Андреал" та Обществом с ограниченной ответственностью "Промышленная группа юг" було укладено дилерський договір № 3851218, згідно якого позивач прийняв на себе зобов`язання поставляти дилеру пломбувальні пристрої, а відповідач прийняв на себе зобов`язання приймати товар та сплатити за нього відповідно до умов дилерського договору (а.с.36-40).

Згідно з п.1.1 дилерського договору №3851218 від 13.12.2018 продавець зобов`язується передати у власність дилеру товар у кількості, асортименті і в терміни, передбачені в договорі, а дилер зобов`язується прийняти товар і сплатити його на умовах цього договору.

Пунктом 4.2 зазначеного договору передбачено, що доставка товару здійснюється продавцем на умовах і в порядку, обумовленому в додатках до цього договору.

Відповідно до п.6.3 договору, валютою договору є долар США.

У п.6.4 договору сторони зазначили, що оплата здійснюється на умовах повної або часткової передоплати.

Згідно з п.7.2 договору, доставка товарів зі складу продавця на склад дилера здійснюється транспортною компанією на умовах постачання, вказаних у додатках до договору. Вибір транспортної компанії здійснює продавець товару, який укладає з нею договори перевезення від свого імені і за власний рахунок.

Відповідно до п.7.3 договору, приймання товару за кількістю і якістю здійснюється безпосередньо після його доставки на склад дилера за транспортними і супровідними документами.

Відповідно до п. 8.1 договору, у разі надання дилерові відстрочення платежу і невиконання дилером умов оплати, вказаних у додатках до договору, дилер сплачує продавцеві штраф у розмірі 0,1% від суми цього постачання за кожен день прострочення.

Відповідно до п.11.1 договору, цей договір набуває чинності після його підписання і діє до 31 грудня 2019 року. З моменту підписання цього договору всі раніше досягнуті угоди між сторонами, що стосуються предмета цього договору, втрачають силу.

Пунктом 11.2 договору передбачено, що цей договір пролонгується на кожний наступний рік, якщо не буде припинений письмовим повідомленням будь-якої із сторін, спрямованим іншій стороні не менше ніж за один місяць до дати закінчення його дії.

Відповідно до п.13.1 договору, у разі суперечок і розбіжностей сторони прагнуть вирішити їх шляхом переговорів. У разі неможливості вирішення суперечок шляхом переговорів сторони передають їх на розгляд до Господарського суду Одеської області.

Згідно з п.13.2 договору, в усьому іншому, не передбаченому цим договором, сторони керуються чинним законодавством РФ і України.

Пунктом 14.2 договору встановлено, що усі зміни або доповнення до цього договору будуть дійсні тільки, якщо вони виконані у письмовій формі і підписані уповноваженими представниками сторін.

Додатково до договору сторонами також було підписано додаткову угоду №2 від 23.12.2019 (а.с.41), у пункті 1.1 якого сторони вирішили викласти пункт 11.1 договору №3851218 від 13.12.2018 у такій редакції: «Цей договір набуває чинності після його підписання і діє до 31 грудня 2020 року». Усі інші пункти договору залишено без змін.

Пунктом 3 додаткової угоди №2 зазначено, що ця додаткова угода є невід`ємною частиною договору №3851218 від 13.12.2018.

В подальшому між сторонами підписано та скріплено печатками додатки №18, №19 та №20 до договору №3851218 від 13.12.2018, в яких сторони погодили найменування, кількість, ціну та визначили загальну суму товарів (а.с.42-64).

Пунктом 4.1 наведених додатків сторони зазначили, що дилер перераховує на розрахунковий рахунок продавця оплату у розмірі 100% протягом 10 банківських днів з дня отримання вантажу.

Загальна вартість товару за наведеними додатками до договору №3851218 від 13.12.2018 становить 40 251,70 доларів США, що підтверджується митними деклараціями та авіа накладними, які містяться у матеріалах справи.

Відповідачем були здійснені оплати за поставлений товар на загальну суму у розмірі 7 000 доларів США, що підтверджується платіжним дорученням щодо отримання оплати на валютний рахунок № S060157169 від 09.06.2020 на суму 5 000 доларів США (а.с.65) та платіжним дорученням щодо отримання оплати на валютний рахунок № S0601671E7 від 03.07.2020 на суму 2 000 доларів США (а.с.66).

Між сторонами було підписано та скріплено печатками акт звірки взаємних розрахунків за період з 01.01.2020 по 26.08.2020 за дилерським договором №3851218 від 13.12.2018, яким встановлено заборгованість відповідача у розмірі 33 251,70 доларів США (а.с.67).

5. Позиція суду.

5.1. Щодо юрисдикції.

Згідно з ст.3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором України встановлено інші правила судочинства, ніж ті, що передбачені цим Кодексом, іншими законами України, застосовуються правила міжнародного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Частиною 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до ст. 366 Господарського процесуального кодексу України, підсудність справ за участю іноземних осіб визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

При цьому правовідносини, пов`язані з усіма видами зовнішньоекономічної діяльності в Україні, регулюються положеннями Закону України "Про зовнішньоекономічну діяльність", а питання, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом (хоча б один учасник правовідносин є іноземцем, особою без громадянства або іноземною особою; об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; юридичний факт, який впливає на виникнення, зміну або припинення правовідносин, мав чи має місце на території іноземної держави), у тому числі й питання підсудності судам України справ з іноземним елементом, вирішуються згідно із Законом України "Про міжнародне приватне право".

Згідно зі статтею 38 Закону України "Про зовнішньоекономічну діяльність" спори, що виникають між суб`єктами зовнішньоекономічної діяльності, іноземними суб`єктами господарської діяльності у процесі такої діяльності можуть розглядатися судами України, а також за згодою сторін спору Міжнародним комерційним арбітражним судом та Морською арбітражною комісією при Торгово-промисловій палаті України та іншими органами вирішення спору, якщо це не суперечить чинним законам України або передбачено міжнародними договорами України.

За статтею 76 Закону України "Про міжнародне приватне право" суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом, зокрема у випадку, якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків виключної підсудності у справах з іноземним елементом, передбачених у статті 77 цього Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України "Про міжнародне приватне право" право, що підлягає застосуванню до приватноправових відносин з іноземним елементом, визначається згідно з колізійними нормами та іншими положеннями колізійного права цього Закону, інших законів, міжнародних договорів України.

Відповідно до ч.1 ст. 5 Закону України "Про міжнародне приватне право", у випадках, передбачених законом, учасники (учасник) правовідносин можуть самостійно здійснювати вибір права, що підлягає застосуванню до змісту правових відносин.

Відповідно до ст. 43 розділу VI "Колізійні норми щодо договірних зобов`язань" Закону "Про міжнародне приватне право" сторони договору згідно із статтями 5 та 10 цього Закону можуть обрати право, що застосовується до договору, крім випадків, коли вибір права прямо заборонено законами України.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до п.13.1 договору №3851218 від 13.12.2018, у разі суперечок і розбіжностей сторони прагнуть вирішити їх шляхом переговорів. У разі неможливості вирішення суперечок шляхом переговорів сторони передають їх на розгляд до Господарського суду Одеської області.

Згідно з п.13.2 договору, в усьому іншому, не передбаченому цим договором, сторони керуються чинним законодавством РФ і України.

Таким чином, враховуючи те, що сторони у вищенаведеному договорі погодили вирішення спорів в Господарському суді Одеської області, суд доходить висновку, що дана позовна заява правомірно була подана до відповідного суду.

Відповідно до роз`яснень Президії ВГСУ № 04-5/608 від 31.05.2002 «Про деякі питання практики розгляду справ за участю іноземних підприємств і організацій», вибір сторонами українського права як такого, що регулює їх відносини за угодою, означає вибір саме національного законодавства України, а не окремих законодавчих актів, що регулюють відповідні відносини сторін.

У разі відсутності волевиявлення сторін зовнішньоекономічної угоди щодо застосовуваного права господарський суд визначає його на підставі колізійної норми, яка може міститися як в міжнародних договорах, що відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, так і в національному законодавстві.

Такі норми містить, наприклад, Угода про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, укладена державами - учасницями СНД у м. Києві 20.03.1992, статтею 11 якої встановлено правила застосування цивільного законодавства однієї держави - учасниці СНД на території іншої держави - учасниці СНД. За цими правилами, зокрема, права та обов`язки сторін за договором визначаються законодавством країни - місця укладення такого договору, якщо інше не передбачено угодою сторін.

За таких обставин, враховуючи місце укладання відповідного договору (м. Одеса), суд доходить висновку, що саме законодавство України підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

5.2. Щодо вимог про стягнення з відповідача грошових коштів за невиконання умов договору.

Відповідно до ст. 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Надаючи оцінку правовій природі укладеного між сторонами договору, суд зауважує, що останній фактично є договором поставки.

Згідно до положень частин 1 та 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно до ст.193 ГК України, яка цілком кореспондується зі ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Як встановлено судом, позивач свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі та поставив замовлений товар на загальну суму 40 251,70 доларів США, що підтверджується митними деклараціями та авіа накладними, які містяться у матеріалах справи.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Згідно ч. 1 ст. 693 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 4.1 додатків №18, №19 та №20 до договору №3851218 від 13.12.2018, підписаних та скріплених печатками обох сторін, дилер перераховує на розрахунковий рахунок продавця оплату у розмірі 100% протягом 10 банківських днів з дня отримання вантажу.

Відповідачем було здійснено часткову оплату за поставлений товар на загальну суму у розмірі 7 000 доларів США, що підтверджується платіжними дорученнями щодо отримання оплати на валютний рахунок № S060157169 від 09.06.2020 та № S0601671E7 від 03.07.2020.

Таким чином, відповідач покладені на нього зобов`язання за договором №3851218 від 13.12.2018 у повному обсязі не виконав, внаслідок чого загальна сума боргу за договором на момент пред`явлення позовної заяви складає 33 251,70 доларів США.

Згідно з частинами 1, 2, 3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частин 1, 3 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно до ст.79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Слід зауважити, що Верховний Суд, висновки якого в силу положень ст. 236 ГПК України враховуються судом, в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази у сукупності, суд вважає, що докази, надані на підтвердження наявності заборгованості за поставлений товар за договором №3851218 від 13.12.2018 на суму 33 251,70 доларів США, відповідають вказаному критерію вірогідності, з огляду на ненадання відповідачем жодних доказів на її спростування.

За таких обставин, враховуючи наявність в матеріалах справи доказів поставки товару, а також часткової оплати відповідачем отриманого товару, з урахуванням також того, що будь-яких належних доказів, які б спростовували наявність заборгованості за поставлений товар у сумі 33 251,70 доларів США, відповідачем, згідно приписів ст.ст. 74, 76-77 ГПК України, не надано, суд вважає вимоги позивача в частині стягнення основного боргу обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

5.3. Щодо вимог про стягнення штрафних санкцій.

За положеннями статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частиною 1 статті 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Пунктом 8.1 договору сторони передбачили, що у разі надання дилерові відстрочення платежу і невиконання дилером умов оплати, вказаних у додатках до договору, дилер сплачує продавцеві штраф у розмірі 0,1% від суми цього постачання за кожен день прострочення.

Як вбачається з матеріалів справи (а.с.68), позивачем за порушення оплати вартості товару було нараховано відповідачу штраф у розмірі 9 067,19 доларів США.

Господарський кодекс України визначає штраф і пеню як різновид штрафних санкцій.

Особливості застосування штрафу полягають у тому, що штраф обчислюється тільки у відсотках і тільки від суми порушеного зобов`язання. Він являє собою грошову суму, яка одноразово виплачується порушником зобов`язання. Основною умовою застосування штрафу є те, що штраф може встановлюватись за будь-яке порушення зобов`язання.

Пеня, у свою чергу, є неустойкою, яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відмінність пені від штрафу полягає у тому, пеня може встановлюватися за несвоєчасне виконання тільки грошового зобов`язання.

Пунктом 8.1 договору розмір договірної штрафної санкції обраховано у відсотковому розмірі за кожен день прострочення, що за визначенням статті 549 Цивільного кодексу України відповідає поняттю "пеня".

Між тим, для договірної практики та практики правозастосування сама лише назва тієї чи іншої санкції, вжита в тексті договору, практичного значення не має. У такому випадку слід виходити з мети встановлення у законі відповідальності за порушення зобов`язання у вигляді штрафної санкції - забезпечення належного виконання зобов`язання.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (стаття 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань").

Таким чином, оскільки максимальний розмір пені пов`язаний із розміром облікової ставки Національного банку України; а чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України - гривні.

Вказані висновки містяться у постанові Верховного Суду України по справі №909/660/14|3-29гс15 від 01.04.2015р. та, за змістом положень п.5 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" є обов`язковими для застосування для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Враховуючи викладене, а також з огляду на висновки ВСУ у справі № 909/660/14, у суду відсутні підстави для задоволення позову в цій частині.

При цьому суд вказує на те, що зазначення еквіваленту суми пені в гривнях жодним чином не змінює порядок її нарахування та не впливає жодним чином на вищевикладені висновки суду.

Приймаючи до уваги часткове задоволення позовних вимог, витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на сторін пропорційно.

Керуючись ст.ст.129,232,233,236-238,240-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Общества с ограниченной ответственностью "Промышленная группа юг" (119435, Российская Федерация, г. Москва, переулок Большой Саввинский, д. 9, стр.3, комн.1, ідентифікаційний код (ОГРН) 350) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Андреал" (65114, Одеська область, місто Одеса, вул. Левітана, буд. 105, "б", № 424, ) суму боргу в розмірі 33 251 /тридцять три тисячі двісті п`ятдесят один/ доларів США 70 центів, судовий збір у сумі 13 945 /тринадцять тисяч дев`ятсот сорок п`ять/ грн 36 коп.

3. В задоволенні решти позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст. 241 ГПК України та підлягає оскарженню до Південно-західного апеляційного господарського суду в порядку ст.256 ГПК України.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення складено 16 травня 2022 р.

Суддя Ю.М. Щавинська