ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" лютого 2022 р. м. Київ Справа № 911/1937/21

Господарський суд Київської області у складі судді Д.Г.Зайця, за участю секретаря судового засідання Д.Ю.Кантарії, розглянувши матеріали справи

за позовом Керівника Обухівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Української міської ради Київської області, м. Київ

до Приватного підприємства «Науково-виробниче сільськогосподарське підприємство «БЕСТЕР», Київська область, Обухівський район, с. Трипілля

про зобов`язання повернути частину водного об`єкта

представники:

від позивача не з`явився

від відповідача не з`явився

від прокуратури А.О.Карнов

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява Керівника Обухівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації №56-2538вих21 від 30.06.2021 року (вх.№1943/21 від 05.07.2021) (далі позивач) до Приватного підприємства «Науково-виробниче сільськогосподарське підприємство «БЕСТЕР» (далі відповідач) про зобов`язання повернути частину водного об`єкта.

Ухвалою суду від 26.07.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі №911/1937/21 за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 21.09.2021 року.

До суду від позивача надійшли письмові пояснення №508 від 17.08.2021 (вх. №19700/21 від 19.08.2021).

До суду від прокуратури надійшло клопотання №56-4843вх-21 від 14.09.2021 (вх. №21798/21 від 17.09.2021) про заміну позивача його правонаступником Українською міською радою Київської області (08720, Київська область, Обухівський район, м. Українка, пл.. Шевченка, 1 ).

До суду від відповідача надійшло клопотання б/н б/д (вх. №21916/21 від 20.09.2021) про відкладення розгляду справи.

Ухвалою суду від 21.09.2021 замінено позивача Київську обласну державну адміністрацію його правонаступником - Українською міською радою Київської області, продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів та відкладено підготовче засідання на 19.10.2021.

До суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву б/н від 27.09.2021 (вх. №22537/21 від 27.09.2021), в якому відповідач проти позову заперечує та просить суд залишити позов без розгляду.

Заперечуючи проти позову, відповідач у відзиві зазначив, позов подано відокремленим територіальним підрозділом без статусу юридичної особи, оскільки, Обухівська окружна прокуратура не є юридичною особою. Також, відповідач зазначив, що отримана під час досудового провадження №0000070 інформація, на яку посилається прокурор в обґрунтування викладених у позові обставин, не є належним та допустимим доказом, оскільки, матеріали кримінального провадження №0000070 не стосуються відповідача. Крім того, на думку відповідача, позов подано в інтересах Київської обласної адміністрації до компетенції якої не віднесено контроль за рибним господарством та рибною промисловістю, що є порушенням ст. 23 Закону України «Про прокуратуру». Відповідач також зазначає, що позивачем невірно визначено об`єкт правовідносин, оскільки діяльність у сфері аквакультури не належить до спеціального використання водних біоресурсів; порушення вимог законодавства у сфері навколишнього природного середовища та використання водних біоресурсів відповідачем не встановлювалось. Викладене в сукупності, на думку відповідача, є підставою для залишення позову прокурора без розгляду на підставі п. 2 ч. 1 ст. 226 ГПК України, про що зазначено у відзиві.

До суду від прокуратури надійшов лист №56-5653вих-21 від 07.10.2021 (вх. №23743/21 від 12.10.2021) про надання доказів надіслання копії позовної заяви №56-2538вих21 від 30.06.2021 з доданими до неї додатками позивачу - Українській міській раді Київської області та відповідь на відзив на позовну заяву №56-5652вих-21 від 07.10.2021 (вх. №23744/21 від 12.10.2021).

До суду від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив б/н б/д (вх. №1937/21 від 19.10.2021), в яких відповідач просить суд залишити позов без розгляду.

Ухвалою суду від 19.10.2021 відкладено підготовче засідання на 16.11.2021.

До суду від прокуратури надійшли письмові пояснення №56-6148вих-21 від 28.10.2021 (вх. №25304/21 від 02.11.2021) на виконання вимог ухвали суду від 19.10.2021.

Позивач належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, у судове засідання 16.11.2021 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, вимоги ухвали суду від 19.10.2021 не виконав.

У судовому засіданні 16.11.2021 представником відповідача подано додаткові пояснення б/н б/д (вх. №26477/21 від 16.11.2021), в яких представник відповідача зазначає про сплив строків позовної давності.

Ухвалою суду від 16.11.2021 відкладено підготовче засідання на 21.12.2021.

До суду від прокуратури надішли заперечення №56-7439вих-21 від 09.12.2021 (вх. №28606/21 від 13.12.2021) щодо клопотання про сплив строків позовної давності та письмові пояснення №12/2-3вих-21 від 21.12.2021 (вх. №29446/21 від 21.12.2021).

Позивач належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, у судове засідання 21.12.2021 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, вимоги ухвали суду від 19.10.2021 не виконав.

Ухвалою суду від 21.12.2021 року закрито підготовче провадження у справі №911/1937/21 та призначено розгляд справи по суті на 15.02.2022.

До суду від представника відповідача надійшло клопотання б/н б/д (вх. №3271/22 від 14.02.2022) про відкладення розгляду справи у зв`язку із участю представника у іншому судовому засіданні.

Позивач належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, у судове засідання 15.02.2022 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, вимоги ухвали суду від 19.10.2021 не виконав.

Прокурор у судовому засіданні 15.02.2022 позовні вимоги підтримав та просив суд позов задовольнити в повному обсязі.

Стосовно клопотання представника відповідача б/н б/д (вх. №3271/22 від 14.02.2022) про відкладення розгляду справи суд зазначає наступне.

Статтею 129 Конституції України, статтею 2 Господарського процесуального кодексу України одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Статтею 202 ГПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні одного з представників учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Приймаючи до уваги те, що з моменту відкриття провадження у справі сплив достатній строк, для подання всіма учасниками справи своїх доводів, заперечень, відзивів, доказів тощо, враховуючи наявність в матеріалах справи передбачених ГПК України заяв по суті справи, враховуючи неодноразові відкладення підготовчого засідання, з метою дотримання розумних строків розгляду справи, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні клопотання представника відповідача про відкладення підготовчого засідання.

Стосовно заявленого у відзиві клопотання відповідача про залишення позову прокурора без розгляду суд зазначає наступне. Приймаючи до уваги те, що судом було перевірено наявність підстав для подання прокурором даного позову при прийнятті позовної заяви та відкритті провадження у даній справі, прокурором було визначено в позовній заяві в чому, на його думку, полягало порушення державних інтересів, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для залишення позовної заяви без розгляду на підставі п.2 ч.1 ст. 226 ГПК України.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Враховуючи достатність в матеріалах справи доказів для повного, всебічного та об`єктивного розгляду спору по суті у судовому засіданні 15.02.2022 року, відповідно до ч. 1 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення прокурора, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Як зазначено в позовній заяві, прокурорами Київської обласної прокуратури та Обухівської окружної прокуратури здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні №0000070 від 18.02.2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України. Вказане кримінальне провадження розпочато у зв`язку з можливими порушеннями вимог законодавства у сфері охорони навколишнього природного середовища та використання водних біоресурсів при переданні в користування рибогосподарським підприємствам водних об`єктів на території Обухівського району Київської області для здійснення рибного промислу.

Так, на території Трипільської сільської ради Обухівського району Київської області розташовано Київське водосховище на річці Дніпро загальною площею 581 км2, корисний об`єм якого складає 0,28 км3. Водосховище є штучною водоймою комплексного призначення, побудоване для перерозподілу стоку Дніпра та прийняте в експлуатацію у 1972 році, слугує для забезпечення населення та всіх сфер його діяльності водою.

Відповідач - «НВСП «Бестер» 14.11.2011 року зареєстровано у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, основний вид економічної діяльності - прісноводне рибництво (аквакультура), код КВЕД 03.22.

Згідно ст. 1 Водного кодексу України (далі - ВК України), рибництво - штучне розведення і відтворення риби та інших водних живих ресурсів.

За замовленням ПП «НВСП «Бестер» Національним університетом біоресурсів і природокористування України розроблено Режим рибогосподарської експлуатації ізольованої (стінкою садкової лінії із капронового сита) частини Канівського водосховища, розташованої в затоці вантажного порту біля села Трипілля Обухівського району Київської області, який погоджено Державним управлінням охорони навколишнього природного середовища Київської області, Головним державним управлінням охорони, використання і відтворення водних живих ресурсів та регулювання рибальства у Київській області 27.12.2011 року та затверджено Державним агентством рибного господарства України 29.12.2011 року.

За інформацією Управління Державного агентства рибного господарства у м. Києві та Київській області від 13.04.2021 року №1-6-9/1966-21 термін дії Режиму закінчився 31.12.2020 року (далі Режим).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів», режим рибогосподарської експлуатації водного об`єкта це установлена на відповідний термін сукупність вимог, умов та заходів щодо обсягів робіт з відтворення водних біоресурсів за їх віковими та видовими характеристиками, строків лову, типів і кількості знарядь та засобів лову, обсягів вилучення, регламентації любительського і спортивного рибальства, ощадливого використання водних біоресурсів рибогосподарського водного об`єкта (його частини).

ПП «НВСП «Бестер» 23.04.2018 року з метою здійснення спеціального використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах (їх частинах) отримано від Київського рибоохоронного патруля Дозвіл на спеціальне використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах (їх частинах) №17 терміном дії з 23.04.2018 по 23.04.2023 (далі - Дозвіл).

Як зазначено прокурором, на підставі вказаних Режиму та Дозволу відповідачем, як користувачем водних біоресурсів, у квітні 2017 року, травні 2018 року, березні 2019 року та у травні 2020 року виконано роботи із штучного розведення (відтворення) водних біоресурсів, зокрема, вселення до водного об`єкта - Канівське водосховище р. Дніпро водних біоресурсів: короп, білий амур, товстолоб, що підтверджується підсумковими актами про виконання робіт із вселення водних біоресурсів та робіт, що належать до природоохоронних заходів від 25.04.2017, 22.05.2018, 29.03.2019, 28.05.2020.

Крім того, починаючи з 2018 року та до теперішнього часу ПП «НВСП «Бестер» здійснюється добування (вилучення, вилов) водних біоресурсів з водного об`єкта, що підтверджується наданими відповідачем до Управління Державного агентства рибного господарства у м. Києві та Київській області Звітами про обсяги вилову водних біоресурсів станом на 05.01.2018, 01.01.2019, 02.01.2020.

Зазначене, на думку прокурора, свідчить, що відповідачем на частині водного об`єкта - Канівське водосховище (на території Трипільської селищної ради Обухівського району Київської області), здійснюється рибогосподарська діяльність із штучного розведення, утримання та вирощування водних біоресурсів, а також їх вилов, що підтверджується протоколом огляду від 14.04.2021 року, проведеним в рамках досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000070, в ході якого встановлено зайняття частини Канівського водосховища.

Так, в ході огляду виявлено встановлену у воді садкову лінію, яка знаходиться в ізольованій частині водойми Канівського водосховища, нижче міста Українка, в районі вантажного порту Трипільської ТЕС. Вказана садкова лінія розміщена поблизу земельної ділянки з кадастровим номером :06:001:000. Орієнтовна площа зайняття частини водного об`єкта садковою лінією становить 1500 м2.

Відповідно до п. 5 ст. 92 Конституції України, виключно законами України визначаються засади використання природних ресурсів, виключної (морської) економічної зони, континентального шельфу, освоєння космічного простору, організації та експлуатації енергосистем, транспорту і зв`язку.»

Згідно ст. 1 ВК України, водний об`єкт це природний або створений штучно елемент довкілля, в якому зосереджуються води (море, лиман, річка, струмок, озеро, водосховище, ставок, канал, а також водоносний горизонт); водойма, зазначаючи що це безстічний або із сповільненим стоком поверхневий водний об`єкт; водосховище - штучна водойма місткістю більше 1 млн. кубічних метрів, збудована для створення запасу води та регулювання її стоку; водосховище комплексного призначення - водосховище, яке відповідно до паспорта використовується для двох і більше цілей (крім рекреаційних).

Згідно листа Центральної геофізичної обсерваторії імені Бориса Срезневського від 26.03.2021 року №991-001-593/991-08-38 та листа Міжрегіонального офісу захисних масивів Дніпровських водосховищ від 15.04.2021 року №70/5/15-12/259, а також, в силу положень ст. 1 ВК України, Канівське водосховище є поверхневим водним об`єктом, штучною водоймою та водосховищем комплексного призначення (введене в експлуатацію у 1972 році, призначене для забезпечення населення та всіх сфер його діяльності водою), експлуатується в каскаді, як частина водогосподарської системи.

Відповідно до ст. 13 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Статтею 3 ВК України визначено, що усі води (водні об`єкти) на території України становлять її водний фонд. До водного фонду України належать, поверхневі води, у тому числі серед інших, штучні водойми. Згідно ст. 6 ВК України до водних об`єктів загальнодержавного значення належать: 1) внутрішні морські води, територіальне море, а також акваторії морських портів; 2) підземні води, які є джерелом централізованого водопостачання; 3) поверхневі води (озера, водосховища, річки, канали), що знаходяться і використовуються на території більш як однієї області, а також їх притоки всіх порядків; 4) водні об`єкти в межах територій природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, а також віднесені до категорії лікувальних.

До водних об`єктів місцевого значення належать: 1) поверхневі води, що знаходяться і використовуються в межах однієї області і які не віднесені до водних об`єктів загальнодержавного значення; 2) підземні води, які не можуть бути джерелом централізованого водопостачання.

З урахуванням наведеного, Канівське водосховище, розташоване на території Київської та Черкаської областей, є водним об`єктом загальнодержавного значення.

Український народ здійснює право власності на води (водні об`єкти) через Верховну Раду України, Верховну Раду Автономної Республіки Крим і місцеві ради. Окремі повноваження щодо розпорядження водами (водними об`єктами) можуть надаватися відповідним органам виконавчої влади та Раді міністрів Автономної Республіки Крим (ст. 6 ВК України).

Відповідно до ст. 43 ВК України, водокористувачі мають право використовувати водні об`єкти на умовах оренди (ст. 43 ВК України).

У користування на умовах оренди для рибогосподарських потреб, можуть надаватися водосховища (крім водосховищ комплексного призначення), ставки, озера та замкнені природні водойми. Водні об`єкти надаються у користування за договором оренди земель водного фонду на земельних торгах у комплексі із земельною ділянкою. Водні об`єкти надаються у користування на умовах оренди органами, що здійснюють розпорядження земельними ділянками під водою (водним простором) згідно з повноваженнями, визначеними Земельним кодексом України, відповідно до договору оренди, погодженого з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері водного господарства (ст. 51 ВК України).

Земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об`єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться, якщо інше не встановлено законом та не порушує прав інших осіб (ст. 79 Земельного кодексу України (далі ЗК України).

Згідно ст. 4 ВК України та ч. 1 ст. 58 ЗК України, землі, зайняті морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами належать до земель водного фонду. Одним із суб`єктів права власності на землю є держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади (ст. 80 ЗК України).

Частиною 1 ст. 85 ВК України визначено, що порядок надання земель водного фонду в користування та припинення права користування ними встановлюється земельним законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст. 123 ЗК України, надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування за проектами відведення цих ділянок.

Відповідно до ст. 124 ЗК України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Враховуючи наведені норми чинного законодавства, вбачається, що використання водного об`єкта із земельною ділянкою водного фонду під ним може здійснюватися фізичними та юридичними особами на правах власності або ж на умовах користування.

Згідно ст. 122 ЗК України, обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб.

На час звернення прокурора до суду, Київська обласна державна адміністрація була органом, що здійснює розпорядження водним об`єктом - Канівським водосховищем, що включає його водний простір (води) та земельну ділянку під ним.

Ухвалою суду від 21.09.2021 року замінено позивача Київську обласну державну адміністрацію його правонаступником - Українською міською радою Київської області у зв`язку з набранням 27.05.2021 року чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» (далі - Закон України 1423-IX).

За інформацією Київської облдержадміністрації від 02.04.2021 року №01.1-14/617, останньою у період з 2005 року та на момент звернення прокурором до суду з даним позовом, не видавалися розпорядження про надання ПП«НВСП «Бестер» в оренду частини рибогосподарського водного об`єкта або рибогосподарських технологічних водойм на території Київської області.

Згідно листа Обухівської районної державної адміністрації від 31.03.2021 року №60/07-15/632, останньою такі рішення також не приймались.

Крім того, за інформацією Головного управління ДПС у Київській області від 15.04.2021 року №8502/5/10-36-04-01-05, ПП «НВСП «Бестер» перебуває на податковому обліку, як платник податків за основним місцем обліку в Обухівській ОДПІ ГУ ДПС у Київській області та відсутній у переліку діючих договорів оренди. Також, ПП «НВСП «Бестер» не подаються до контролюючого органу податкові декларації з плати за землю (земельний податок та/або орендна плата за земельні ділянки державної або комунальної власності).

Відповідно до ст.ст. 125, 126 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності та користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Як зазначено прокурором, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстрі прав власності на нерухоме майно за ПП «НВСП «Бестер» речові права на земельну ділянку, на поверхні якої зосереджуються води Канівського водосховища на території Трипільської сільської ради Обухівського району Київської області, не зареєстровані, що також підтверджується інформацією Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 30.04.2021 року №10-10-0.221-4656/2-21.

Отже, впродовж 2018-2021 років відповідач використовує водні ресурси держави, а саме, частину водного об`єкта - Канівського водосховища на території Трипільської сільської ради Обухівського району Київської області, для цілей здійснення рибного господарства, не маючи для цього правових підстав.

При цьому, Режим рибогосподарської діяльності та Дозвіл на спеціальне використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах не надають відповідачу права користування частиною водосховища, як водним об`єктом, та земельною ділянкою під ним виходячи з наступного.

У статті 1 Закону України «Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів» містяться такі визначення: водні біоресурси (водні біологічні ресурси) - сукупність водних організмів (гідробіонтів), життя яких неможливе без перебування (знаходження) у воді. До водних біоресурсів належать прісноводні, морські, анадромні та катадромні риби на всіх стадіях розвитку, круглороті, водні безхребетні, у тому числі молюски, ракоподібні, черви, голкошкірі, губки, кишковопорожнинні, наземні безхребетні у водній стадії розвитку, водорості та інші водні рослини; рибальство - добування водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах; добування (вилов) - вилучення водних біоресурсів із середовища їх перебування; рибогосподарський водний об`єкт (його частина) - водний об`єкт (його частина), що використовується або може використовуватися для цілей рибного господарства; промислове рибальство (промисел) - вид спеціального використання водних біоресурсів (вилучення, приймання, переробка, зберігання, транспортування тощо, у тому числі постачання палива, води, тари, продовольства для функціонування суден флоту рибної промисловості та їх екіпажів) у рибогосподарських водних об`єктах (їх частинах), у тому числі у водах, що знаходяться за межами юрисдикції України; рибогосподарська діяльність - діяльність юридичних осіб і фізичних осіб-підприємців, пов`язана з вивченням водних біоресурсів, їх охороною, відтворенням, спеціальним використанням, переробкою, реалізацією тощо; рибне господарство - галузь економіки, завданнями якої є вивчення, охорона, відтворення, вирощування, використання водних біоресурсів, їх вилучення (добування, вилов, збирання), реалізація та переробка з метою одержання харчової, технічної, кормової, медичної та іншої продукції, а також забезпечення безпеки мореплавства суден флоту рибної промисловості; рибогосподарський водний об`єкт (його частина) - водний об`єкт (його частина), що використовується або може використовуватися для цілей рибного господарства.

Відповідно до ст. 25 Закону України «Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів», використання водних біоресурсів, які перебувають у стані природної волі, здійснюється в порядку загального і спеціального використання.

Статтею 27 Закону України «Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів» встановлено, що спеціальне використання водних біоресурсів здійснюється шляхом їх вилучення з природного середовища (крім любительського і спортивного рибальства у водних об`єктах загального користування в межах та обсягах безоплатного вилову) і включає в себе, в тому числі і промислове рибальство.

З аналізу наведених правових норм вбачається, що спеціальне використання водних біоресурсів може здійснюватися відповідно до одного з режимів, визначених Законом України «Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів», а саме: Режиму промислу або Режиму рибогосподарської експлуатації.

Статтею 3 Закон України «Про тваринний світ» визначено об`єкти тваринного світу, на які поширюється дія цього Закону, серед яких є дикі тварини - хордові, в тому числі хребетні (ссавці, птахи, плазуни, земноводні, риби та інші).

Відповідно до ст. 20 Закону України «Про тваринний світ», за умови додержання вимог цього Закону та інших нормативно-правових актів може здійснюватись такий вид використання об`єктів тваринного світу як рибальство.

Згідно ст. 25 Закону України «Про тваринний світ», рибальством вважається добування риби та водних безхребетних. На території України відповідно до законодавства може здійснюватися промислове, любительське та спортивне рибальство.

Підприємствам, установам, організаціям і громадянам у порядку спеціального використання об`єктів тваринного світу надається право ведення промислового рибальства, включаючи промисел водних безхребетних на промислових ділянках рибогосподарських водних об`єктів та континентальному шельфі України (ст. 26 Закон України «Про тваринний світ»).

Згідно ст. 17 Закон України «Про тваринний світ», до спеціального використання об`єктів тваринного світу належать усі види використання тваринного світу (за винятком передбачених законодавством випадків безоплатного любительського і спортивного рибальства у водних об`єктах загального користування), що здійснюються з їх вилученням (добуванням, збиранням тощо) із природного середовища. Спеціальне використання об`єктів тваринного світу в порядку ведення рибного господарства здійснюється з наданням відповідно до закону підприємствам, установам, організаціям і громадянам права користування рибогосподарськими водними об`єктами.

З вищенаведеного вбачається, що рибне господарство, яким займається відповідач, належить до спеціального використання об`єктів тваринного світу, оскільки промислове рибальство передбачає вилучення риби із природного середовища та є відмінним від любительського і спортивного рибальства.

Порядок здійснення штучного розведення, вирощування риби, інших водних живих ресурсів (ВЖР) та їх використання в спеціальних товарних рибних господарствах регламентується Інструкцією про порядок здійснення штучного розведення, вирощування риби, інших водних живих ресурсів та їх використання в спеціальних товарних рибних господарствах (далі - Інструкція), що затверджена Наказом Державного комітету рибного господарства України №4 від 15.01.2008 року.

Як вказано в самій Інструкції, вона розроблена, в тому числі, відповідно до Закону України «Про тваринний світ».

Пунктом 2.1 Інструкції передбачено перелік документів, які подає користувач до спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань рибного господарства України для здійснення штучного розведення, вирощування ВЖР та їх використання.

Інструкція безпосередньо регламентує порядок здійснення штучного розведення, вирощування риби, інших водних живих ресурсів та їх використання в спеціальних товарних рибних господарствах, а не порядок розпорядження водними об`єктами та земельними ділянками водного фонду, оскільки такими нормативними актами є Земельний та Водний кодекси України.

Як зазначалось вище, Інструкція розроблена відповідно до Закону України «Про тваринний світ», та є підзаконним нормативно-правовим актом, тому вона не може суперечити вимогам Закону України «Про тваринний світ» щодо отримання в користування рибогосподарських водних об`єктів при веденні рибного господарства. Закон не встановлює будь-яких винятків в цьому для спеціального товарного рибного господарства, а такими винятками є лише випадки безоплатного любительського і спортивного рибальства, до яких не належить промислове рибальство, яке, в тому числі, здійснюється в режимі спеціального товарного рибного господарства.

Крім того, Інструкція регламентує не тільки відтворення водних живих ресурсів, а і їх вилов, що підпадає під поняття «рибальство», яке не може здійснюватися без погодження власником земельної ділянки водного фонду, на якій розташований водний об`єкт, згідно ч. 5 ст. 59 ЗК України.

Статтею 23 Закону України «Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів» встановлено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері рибного господарства, видає і такий документ дозвільного характеру як Дозвіл на спеціальне використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах (їх частинах).

Порядок видачі дозволу на спеціальне використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах (їх частинах) або відмови в його видачі, переоформлення та анулювання зазначеного дозволу, затверджений постановою Кабінету Міністрів України №801 від 30.10.2013 року, визначає процедуру видачі суб`єктам господарювання дозволу на спеціальне використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах (їх частинах) або відмови в його видачі, переоформлення, видачі дубліката та анулювання дозволу.

Згідно п. 2 Порядку, дозвіл видається на кожний рибогосподарський водний об`єкт (його частину) Держрибагентством або його територіальним органом.

Дозвіл видається територіальним органом суб`єктові господарювання для здійснення промислового рибальства, вилову водних біоресурсів у науково-дослідних, науково-промислових, дослідно-конструкторських цілях, а також визначення їх санітарно-епідеміологічного стану, меліоративного вилову водних біоресурсів з метою формування їх оптимального видового та вікового складу, вилову водних біоресурсів з метою отримання біологічного матеріалу для штучного відтворення їх запасів та здійснення аквакультури, любительського і спортивного рибальства у водних об`єктах загального користування, що перевищує встановлені обсяги безоплатного вилову.

Пунктом 3 Порядку передбачено перелік документів, які суб`єкт господарювання подає державному адміністраторові для одержання дозволу, серед яких документи що посвідчують право користування водними об`єктами чи земельними ділянками водного фонду відсутні.

Таким чином, для затвердження режиму чи отримання дозволу відповідні особи не представляють жодних документів, які б свідчили про їхні права на водні об`єкти та земельні ділянки водного фонду, на яких знаходяться водні об`єкти, стосовно яких затверджується режим або видається дозвіл.

При затвердженні Режиму і видачі Дозволу відповідні органи не досліджують питання та не надають права користуватися водними об`єктами і землями водного фонду.

Згідно абз. 2 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів» суб`єкти рибного господарства мають право на: користування рибогосподарськими водними об`єктами (їх частинами), землями водного фонду та використання водних біоресурсів на недискримінаційних умовах у встановленому порядку.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 36 Закону України «Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів», юридичні та фізичні особи мають право користуватися водними біоресурсами як об`єктами права власності Українського народу відповідно до Конституції України та цього Закону. Надання у користування рибогосподарських водних об`єктів (їх частин) місцевого значення для провадження рибогосподарської діяльності здійснюється відповідно до закону.

Комплексний правовий аналіз всіх вищевказаних норм свідчить, що законодавець розрізнив користування рибогосподарськими водними об`єктами їх частинами), землями водного фонду та використання водних біоресурсів, як окремими об`єктами користування.

Законом не передбачено можливості використання водних біоресурсів без отримання в установленому Земельним кодексом України порядку в користування на умовах оренди рибогосподарських водних об`єктів (їх частин), в т.ч. і земель водного фонду (зокрема і під цими об`єктами), де здійснюється використання цих водних біоресурсів.

Таким чином, ані Режим рибогосподарської експлуатації водного об`єкта, ані Дозвіл на спеціальне використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах не є та не можуть бути правовстановлюючими документами, якими надається право користування водними об`єктами чи землями водного фонду, та не визначають правових підстав користування водними об`єктами.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 22.11.2018 року у справі №806/449/15, від 16.05.2019 у справі №806/3184/18, від 19.11.2019 у справі №806/1350/15.

Крім того, Канівське водосховище (в тому числі частина Канівського водосховища, розташована в затоці вантажного порту біля села Трипілля Обухівського району Київської області), у якому відповідач здійснює штучне розведення, вирощування водних живих ресурсів та їх вилов в режимі спеціального товарного рибного господарства, є водосховищем комплексного призначення та, відповідно до ст. 51 ВК України, взагалі не може бути об`єктом оренди і відповідно передане у користування на умовах оренди.

У користування на умовах оренди для рибогосподарських потреб можуть надаватися водосховища, крім водосховищ комплексного призначення.

Згідно ст. 4 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (в редакції, що діяла на час отримання відповідачем Режиму рибогосподарської діяльності) та ст. 3 цього Закону в діючій редакції, не можуть бути об`єктами оренди водосховища комплексного призначення.

Режим рибогосподарської експлуатації водосховища та Дозвіл на спеціальне використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах не дають підстави для використання відповідачем водного об`єкта частини Канівського водосховища, розташованої в затоці вантажного порту біля села Трипілля Обухівського району Київської області, загальною площею 2500 м2.

Так, наявність Режиму рибогосподарської експлуатації не дає підстав для одноосібного використання водного об`єкта та земельної ділянки під ним.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 21.03.2019 року у справі №923/213/18.

Згідно ч. 1 ст. 13 Конституції України, ст. 4 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Користування природними ресурсами у сфері господарювання унормовано Главою 15 (ст. ст. 148-153) Господарського кодексу України. Зокрема, наведеними нормами передбачено, що суб`єкти господарювання використовують у господарській діяльності природні ресурси, в тому числі водні об`єкти, у порядку спеціального або загального природокористування відповідно до цього Кодексу та інших законів.

Відповідно до ст. 66 Конституції України, кожен зобов`язаний не заподіювати шкоду природі, культурній спадщині, відшкодовувати завдані ним збитки.

Згідно ч. 2 ст. 293 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), діяльність фізичної та юридичної особи, що призводить до нищення, псування, забруднення довкілля, є незаконною. Кожен має право вимагати припинення такої діяльності.

Положеннями ст. ст. 317, 319 ЦК України визначено, що власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном.

Статтею 190 ЦК України встановлено, що майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Об`єктами цивільних прав є речі, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага (ст. 177 ЦК України).

Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки (ст. 179 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 181 ЦК України, до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (ст. 190 ЦК України).

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Як передбачено ст. 395 ЦК України, речовими правами на чуже майно є: 1) право володіння; 2) право користування (сервітут); 3) право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); 4) право забудови земельної ділянки (суперфіцій). Законом можуть бути встановлені інші речові права на чуже майно.

Відповідно до ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Зважаючи, що правопорушення є таким, що триває у часі, а тому власник майна може звернутися за захистом свого права протягом всього часу, поки воно триває.

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

У постанові від 04.12.2019 у справі №917/1739/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла наступних висновків: «суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини». Аналогічну правову позицію викладено і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі №924/1473/15, а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.10.2019 у справі №761/6144/15-ц та Касаційного господарського суду Верховного Суду у справі №916/556/19 від 20.01.2020.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що доводи прокурора є доведеними та обґрунтованими, а тому, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Щодо наявності підстав для звернення прокурора до суду в інтересах позивача, господарським судом враховано наступне.

Згідно п. 3 ст. 131-1 Конституції України, в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.

Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Відповідно до ч. 4 ст. 53 ГПК, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує: 1) в чому полягає порушення інтересів держави, 2) необхідність їх захисту, 3) визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає 4) орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

У відповідності до п. 4 мотивувальної частини рішення Конституційного суду України №3-рп/99 у справі № 1-1/99 від 08.04.1999 прокурор або його заступник самостійно визначає з посиланням на чинне законодавство в чому полягає порушення інтересів держави, обґрунтовуючи в позовній заяві необхідність їх захисту, та визначає орган, який уповноважений державою виконувати відповідні функції в спірних правовідносинах.

В зазначеному рішенні вказано, що оскільки "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносин. Під поняттям "орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах" потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

Законом України від 28.04.2021 року №1423-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» (набрав чинності 27.05.2021), Земельний кодекс України доповнено пунктом 24 у розділі X «Перехідні положення», відповідно до якого: «З дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель: а) що використовуються органами державної влади, державними підприємствами, установами, організаціями на праві постійного користування (у тому числі земельних ділянок, що перебувають у постійному користуванні державних лісогосподарських підприємств, та земель водного фонду, що перебувають у постійному користуванні державних водогосподарських підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, національних галузевих академій наук); б) оборони; в) природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення в межах об`єктів і територій природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, лісогосподарського призначення; г) зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи; ґ) під будівлями, спорудами, іншими об`єктами нерухомого майна державної власності; д) під об`єктами інженерної інфраструктури загальнодержавних та міжгосподарських меліоративних систем державної власності; є) визначених у наданих до набрання чинності цим пунктом дозволах на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, наданих органами виконавчої влади з метою передачі земельних ділянок у постійне користування державним установам природно-заповідного фонду, державним лісогосподарським та водогосподарським підприємствам, установам та організаціям, якщо рішення зазначених органів не прийняті.

Земельні ділянки, що вважаються комунальною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст відповідно до цього пункту і право державної власності на які зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, переходять у комунальну власність з моменту державної реєстрації права комунальної власності на такі земельні ділянки.

Інші земельні ділянки та землі, не сформовані у земельні ділянки, переходять у комунальну власність з дня набрання чинності цим пунктом.

Перехід земельних ділянок із державної власності у комунальну власність згідно з вимогами цього пункту не є підставою для припинення права оренди та інших речових прав, похідних від права власності, на такі земельні ділянки.

Внесення змін до договору оренди, суперфіцію, емфітевзису, земельного сервітуту із зазначенням нового органу, що здійснює розпорядження такою земельною ділянкою, не вимагається і здійснюється лише за згодою сторін договору.

З дня набрання чинності цим пунктом до державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки державної власності, що передаються у комунальну власність територіальних громад, органи виконавчої влади, що здійснювали розпорядження такими земельними ділянками, не мають права здійснювати розпорядження ними.

Таким чином, аналіз вказаних положень свідчить, що з 27.05.2021 року уповноваженим державою органом у спірних правовідносинах є Українська міська рада Київської області.

Користування водним об`єктом, всупереч встановленому законодавством порядку, суперечить інтересам держави у сфері ефективного і раціонального використання природних ресурсів.

Український народ є визначеним Конституцією України суб`єктом права власності на землю, водні та інші природні ресурси в межах території України, рівним в своїх правах перед законом із іншими суб`єктами права власності.

Суспільство, Український народ як сукупність окремих суб`єктів, індивідів, людей, також має, з огляду на ст. ст. 1, 3, 6-8, 41 Конституції України. Конституційне право правомірно очікувати захисту суспільних інтересів у вигляді адекватної реакції держави на випадки порушення законності під час користування землями, водними та іншими природними ресурсами, розраховувати на те, що держава вживатиме всіх можливих законних способів та засобів для відновлення становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу надане майно.

Отже, правовідносини, пов`язані з користуванням природними ресурсами беззаперечно становлять суспільний, публічний інтерес, а незаконне користування ними такому суспільному інтересу не відповідає.

Звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення державної, а також суспільної потреби у відновленні законності та вирішення питання щодо повернення державі водного об`єкта та зайнятої ним земельної ділянки водного фонду, які відповідач використовує з порушенням закону.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.10.2019 у справі №903/129/18 зазначила, що сам факт незвернення до суду з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси жителів територіальної громади, свідчить про те, що указаний орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку з цим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці європейського суду з прав людини.

Згідно позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави. Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Так, Київською обласною прокуратурою листом від 15.04.2021 року №15/3- 449вих-21 повідомлено Київську обласну державну адміністрацію про виявлене порушення щодо неправомірного зайняття відповідачем частини водного об`єкта та запропоновано надати пояснення про вжиті заходи реагування до його усунення або повідомлення про неможливість звернення до суду з метою захисту інтересів держави в судовому порядку Київською обласною прокуратурою згідно ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».

У відповідь на вказаний лист, Київська обласна державна адміністрації листом від 26.05.2021 року №01.1-14/997 повідомила, що нею вживалось заходів щодо повернення частини водного об`єкта, зайнятого ПП «НВСП «Бестер». Вказана відповідь містить посилання на лист Київської обласної прокуратури від 15.04.2021 року №15/3-449вих-21, а тому, посилання відповідача про відсутність звернення прокуратури до суб`єкта владних повноважень та те, що останній не отримував цього листа, є необґрунтованими та не приймаються судом до уваги.

Таким чином, заходів для поновлення порушених інтересів держави Київською обласною державною адміністрацією (первісним позивачем) самостійно не вжито, що свідчить про бездіяльність і є підставою для звернення прокурора до суду з позовом в порядку представництва інтересів держави.

Разом з тим, ухвалою суду від 21.09.2021 року судом встановлено наявність підстав та здійснено заміну позивача Київської обласної державної адміністрації належним позивачем Українською міською радою Київської області.

Стосовно наявності підстав для заміни позивача його правонаступником та заперечень відповідача з цього приводу суд зазначає наступне.

Прокурор, з посиланням на норми п. 24 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України, а саме,: "З дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім визначених земель. Інші земельні ділянки та землі, не сформовані у земельні ділянки, переходять у комунальну власність з дня набрання чинності цим пунктом", зазначає, частина водного об`єкта Канівське водосховище (на території Трипільської селищної ради Обухівського району Київської області) використовується відповідачем для здійснення рибогосподарської діяльність із штучного розведення, утримання та вирощування водних біоресурсів, а також їх вилов.

Водночас, відповідно до ч. 10 ст. 1 Постанови Верховної Ради України від 17.07.2020 №807-ІХ «Про утворення та ліквідацію районів» у Київській області утворено Обухівський район (з адміністративним центром у місті Обухів) у складі територій Богуславської міської, Васильківської міської, Кагарлицької міської, Козинської селищної, Миронівської міської, Обухівської міської, Ржищівської міської, Української міської, Феодосіївської сільської територіальних громад, затверджених Кабінетом Міністрів України.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 12.06.2020 №715-р визначено адміністративні центри та затверджено території територіальних громад Київської області. Згідно з додатком до вказаного розпорядження, с. Трипілля Обухівського району Київської області увійшло до складу Української міської територіальної громади.

Так, в даному випадку, з урахуванням вимог Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляцїї у сфері земельних відносин», порушуються права та інтереси держави в особі Української міської ради як органу, уповноваженого на даний час розпоряджатись землями водного фонду, у зв`язку із передачею, в порушення вимог законодавства, земель водного фонду, які розташовані в адміністративних межах даного органу місцевого самоврядування.

Таким чином, прокурор вказує, що на даний час, органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах є Українська міська рада Київської області, яка у зв`язку зі змінами до національного законодавства є правонаступником обраного прокурором позивача в частині розпорядження спірною земельною ділянкою з розміщеним на ній водним об`єктом.

Враховуючи викладене, в силу закону, земельна ділянка водного фонду та водний об`єкт (водосховище), які є предметом спору, у випадку задоволення позову, мають бути повернуті відповідачем територіальній громаді в особі Української міської ради Київської області, що свідчить про необхідність залучення цього органу до участі у справі, як правонаступника прав та обов`язків Київської обласної державної адміністрації на спірні земельну ділянку та водний об`єкт.

Згідно ст. 52 ГПК України, у разі смерті або оголошення фізичної особи померлою, припинення юридичної особи шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення), заміни кредитора чи боржника в зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідного учасника справи на будь-якій стадії судового процесу.

Статтями 104, 107, 110, 111 ЦК України визначено загальне поняття правонаступництва.

Водночас, публічне правонаступництво органів державної влади є окремим, особливим видом правонаступництва, під таким терміном розуміється перехід в установлених законом випадках прав та обов`язків одного суб`єкта права іншому. При цьому обов`язок щодо відновлення порушених прав особи покладається на орган, компетентний відновити такі права. Такий підхід про перехід до правонаступника обов`язку відновити порушене право відповідає принципу верховенства права, оскільки метою правосуддя є ефективне поновлення порушених прав, свобод і законних інтересів.

Публічне правонаступництво передбачає повне або часткове передання (набуття) адміністративної компетенції одного суб`єкта владних повноважень (суб`єкта публічної адміністрації) до іншого або внаслідок припинення первісного суб`єкта, або внаслідок повного чи часткового припинення його адміністративної компетенції.

Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у постановах від 12.06.2018 у справі №2а-23895/09/1270 та від 09.11.2020 у справі №826/14670/16.

У такому разі також відбувається вибуття суб`єкта владних повноважень із публічних правовідносин.

Особливістю адміністративного (публічного) правонаступництва є те, що подія переходу прав та обов`язків, що відбувається із суб`єктами владних повноважень, сама собою повинна бути публічною та врегульованою нормами адміністративного права.

Таким чином, оскільки, усі земельні ділянки, що розташовані за межами населених пунктів у межах територіальних громад передано із земель державної власності до земель комунальної власності, Київська обласна державна адміністрація на даний час втратила повноваження власника спірної земельної ділянки і не може приймати жодних рішень стосовно неї, натомість Українська міська рада Київської області набула адміністративної компетенції з управління та здійснення прав власника щодо цієї землі.

У даному випадку наявні ознаки публічного правонаступництва, оскільки одночасно із переходом, в силу вимог Закон №1423-ІХ, спірної земельної ділянки водного фонду у комунальну власність, відбулось передання (набуття) адміністративної компетенції щодо прав розпорядника (власника) цієї земельної ділянок від одного суб`єкта владних повноважень (державного органу) Київської обласної державної адміністрації до іншого суб`єкта владних повноважень (органу місцевого самоврядування) Української міської ради Київської області, та часткового припинення адміністративної компетенції Київської обласної державної адміністрації й передачі її в цій частині Українській міській раді.

Прокурором подано суду лист №56-5653вих-21 від 07.10.2021 року про надіслання Українській міській раді Київської області копії позовної заяви №56-2538вих-21 від 30.06.2021 року.

Крім того, до суду від Київської обласної державної адміністрації надійшли письмові пояснення в яких зазначено, що Київська обласна державна адміністрація станом на день розгляду справи не є розпорядником об`єкту водного фонду.

Дослідивши матеріали справи та враховуючи той факт, що підготовче провадження у справі не закінчено, господарський суд дійшов висновку, що клопотання прокурора про заміну позивача - Київської обласної державної адміністрації, належним позивачем Українською міською радою Київської області, є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Враховуючи вищевикладене відсутні підстави для залишення позову прокурора без розгляду на підставі п. 2 ч. 1 ст. 226 ГПК України.

Стосовно посилань відповідача на неможливість визначення строку позовної давності слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як обґрунтовано прокурором в позовній заяві, про порушення інтересів держави, які стали підставою для пред`явлення вказаного позову, прокурору стало відомо за результатами опрацювання зібраних матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000070 від 18.02.2021 року. Таким чином, строк позовної давності на звернення прокурора до суду з даним позовом не пропущено.

Усі інші твердження та заперечення відповідача не спростовують вищевикладених висновків суду.

Крім того, суд звертає увагу сторін, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського Суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, №4241/03, від 28.10.2010).

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч.1 ст. 79 Господарського процесуального кодексу України, наявність обставин, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Згідно ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи встановлені факти та вимоги правових норм, за наслідками розгляду спору, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог прокурора, у зв`язку із доведеністю в сукупності наданих прокурором доказів та встановлених судом фактичних обставин порушення відповідачем вимог земельного та водного законодавства та, як наслідок, порушення інтересів держави.

Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються відповідача.

Керуючись ст. 124 Конституції України, ст. ст. 123, 129, 233, 236 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1.Позов Керівника Обухівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Української міської ради Київської області до Приватного підприємства «Науково-виробниче сільськогосподарське підприємство «БЕСТЕР» про зобов`язання повернути частину водного об`єкта задовольнити повністю.

2.Зобов`язати Приватне підприємство «Науково-виробниче сільськогосподарське підприємство «БЕСТЕР» (08722, Київська обл., Обухівський район, с. Трипілля, вул. Шевченка, буд. 85, ) повернути державі в особі Української міської ради Київської області (08720, Київська область, Обухівський район, м. Українка, площа Шевченка, буд. 1, ) шляхом складання акту приймання-передачі, розташовану на території Обухівського району Київської області частину водного об`єкта - Канівського водосховища на р. Дніпро, площею 2500 м2, разом із зайнятою цим водосховищем земельною ділянкою водного фонду.

3.Стягнути з Приватного підприємства «Науково-виробниче сільськогосподарське підприємство «БЕСТЕР» (08722, Київська обл., Обухівський район, с. Трипілля, вул. Шевченка, буд. 85, ) на користь Київської обласної прокуратури (01601, м. Київ, бульвар Лесі Українки, 27/2, ; реквізити: отримувач Київська обласна прокуратура, ; банк отримувача Держказначейська служба України м. Київ; МФО 820172; рахунок отримувача UA0015641) 2270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн. 00 коп. витрат по сплаті судового збору.

4. Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом 20 днів з дня складення повного тексту рішення шляхом подання апеляційної скарги до Північного апеляційного господарського суду відповідно до ст.ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України з врахуванням п. 17.5 Розділу ХІ Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 10.05.2022 року.

Суддя Д.Г. Заєць