ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" травня 2022 р. Справа№ 910/12113/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Владимиренко С.В.

суддів: Корсака В.А.

Євсікова О.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (без повідомлення учасників справи) апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Дарк Мехмета

на рішення Господарського суду міста Києва від 12.11.2021 (повний текст рішення складено 12.11.2021)

у справі № 910/12113/21 (суддя Комарова О.С.)

за позовом Фізичної особи-підприємця Дарк Мехмета

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Є-КЕШ"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_1

про стягнення 3 972,50 грн.

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Дарк Мехмет звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Є-КЕШ" безпідставно отриманих коштів у розмірі 3 972, 50 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що вказані грошові кошти були перераховані від імені позивача головним бухгалтером ФОП Дарк Мехмет - ОСОБА_1, в рахунок погашення власних зобов`язань за кредитним договором № 66659 від 14.02.2019. Позивач вказує, що перерахування ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 3 972, 50 грн з рахунку ФОП Дарк Мехмет на рахунок відповідача не може вважатись заміною кредитора в зобов`язанні внаслідок виконання обов`язку боржника третьою особою. Таким чином, позивач зазначає, що оскільки він не є стороною зазначеного договору, то перерахування коштів відбулось безпідставно і ці кошти мають бути йому повернуті відповідачем на підставі положень статті 1212 ЦК України.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.11.2021 у справі N 910/12113/21 в задоволенні позову відмовлено.

При ухваленні вказаного рішення судом першої інстанції було встановлено, що незважаючи на відсутність у позивача безпосередніх зобов`язальних правовідносин з відповідачем, позивач перерахував кошти не помилково, а саме в рахунок погашення кредитної заборгованості ОСОБА_1 перед відповідачем за кредитним договором № 66659 від 14.02.2019, у зв`язку з чим кредитор, отримавши вказані кошти, прийняв їх в якості належного виконання зобов`язання боржника. Також, судом встановлено, кошти, отримані як оплата за кредитним договором і набуті відповідачем за наявності правових підстав для цього, не можуть бути витребувані згідно зі ст. 1212 Цивільного кодексу України як безпідставне збагачення, натомість в спірних правовідносинах має місце виконання обов`язку боржника іншою особою, врегульоване положеннями статті 528 ЦК України. Крім того, суд зазначив, що ефективним способом захисту прав позивача, буде звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 в порядку статей 512, 528 ЦК України, як нового кредитора у зобов`язанні за кредитним договором № 66659 від 14.02.2019, або звернення до суду з позовом про стягнення шкоди, завданої ОСОБА_1 при виконанні трудових обов`язків в порядку глави IX Кодексу законів про працю України, тому позовні вимоги позивача є не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням Фізична особа-підприємець Дарк Мехмет звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою на рішення Господарського суду міста Києва від 12.11.2021 по справі № 910/12113/21, в якій просить поновити пропущений строк на апеляційне оскарження рішення, скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 12.11.2021 по справі № 910/12113/21 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги про стягнення безпідставно отриманих коштів у сумі 3972,50 грн. в повному обсязі.

В обґрунтування вимог та доводів апеляційної скарги щодо скасування рішення апелянт посилається на те, що оплата суми зобов`язань ОСОБА_1 з банківського рахунку ФОП Дарк Мехмет не може розглядатися як виконання третьою особою зобов`язань перед кредитором, оскільки між сторонами не дотримано наступних зобов`язань вимог до заміни боржника у зобов`язанні:

- не дотримано форми правочину про зміну боржника (ст. 511 ЦК України);

- відсутні докази покладення ОСОБА_1 та добровільного прийняття Дарком Мехметом обов`язку виконання останнім зобов`язань ОСОБА_1 перед іншими особами (п. 4 ч. 1 ст. 512 ЦК України);

- відсутні жодні підстави, які б давали право ФОП Дарк Мехмет виконати зобов`язання ОСОБА_1 без її згоди (ст. 528 ЦК України).

Крім того, позивач як в позовній заяві так і в апеляційній скарзі не заперечує проти укладання договору № 66659 від 14.02.2019 між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Є-КЕШ", при цьому зазначає, що між позивачем та відповідачем не існувало жодних правовідносин.

Також, позивач зазначив, що порушення ОСОБА_1 своїх трудових зобов`язань жодним чином не впливає на право позивача звернутись до суду за ефективним захистом свого порушеного права. Так, відповідач безпідставно отримав кошти у розмірі 3 972,50 грн. за договором № 66659 від 14.02.2019, який не був укладений на підставі трудового законодавства.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.12.2021 апеляційну скаргу у справі № 910/12113/21 передано на розгляд колегії суддів у складі: Владимиренко С.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), судді: Євсіков О.О., Корсак В.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.12.2021 витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/12113/21 та відкладено розгляд питання про відкриття, повернення, залишення без руху або відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Дарк Мехмета у справі N 910/12113/21.

Матеріали справи надійшли до Північного апеляційного господарського суду 24.01.2022.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 31.01.2021 апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Дарк Мехмета на рішення Господарського суду міста Києва від 12.11.2021 у справі № 910/12113/21 залишено без руху, надано десятиденний строк з дня вручення ухвали для усунення недоліків шляхом надання суду апеляційної інстанції доказів, які підтверджують сплату судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 3405 грн.

08.02.2022 на адресу Північного апеляційного господарського суду надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги з додатками, які містять докази про сплату судового збору у розмірі 3405 грн., квитанція N 13488 від 13.12.2021, що свідчить про виконання ухвали Північного апеляційного господарського суду від 31.01.2021.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.02.2021 задоволено клопотання про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення Господарського суду міста Києва від 12.11.2021 у справі № 910/12113/21 та поновлено Фізичній особі-підприємцю Дарк Мехмету зазначений строк. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Дарк Мехмета на рішення Господарського суду міста Києва від 12.11.2021 у справі № 910/12113/21. Зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 12.11.2021 у справі № 910/12113/21. Вирішено розгляд апеляційної скарги здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження та без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання).

Відповідач своїм правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що не є перешкодою для перегляду рішення суду першої інстанції відповідно до ч. 3 ст. 263 ГПК України в суді апеляційної інстанції.

За змістом ч. 3 ст. 270 ГПК України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Частиною 10 статті 270 ГПК України унормовано, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Клопотань про розгляд апеляційної скарги з повідомленням (викликом) учасників справи не заявлялось, а необхідності призначення справи до розгляду у відкритому засіданні судом не встановлено, ця постанова Північного апеляційного господарського суду прийнята за результатами дослідження наявних в матеріалах справи документів в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ст. 269, ч. 1 ст. 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, з огляду на викладені скаржником доводи та вимоги апеляційної скарги, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 10.01.2017 між фізичною особою-підприємцем Дарк Мехметом (роботодавець) та ОСОБА_1 (працівник) укладено Трудовий договір з головним бухгалтером б/н (далі - Трудовий договір) за яким працівника прийнято на роботу на посаду головного бухгалтера ФОП "Дарк Мехмет" безстроково (п. п. 1.1, 1.2 Трудового договору).

Відповідно до п. 2.1 Трудового договору, працівник забезпечує організацію і ведення бухгалтерського обліку, а також контроль за раціональним використанням матеріальних і фінансових ресурсів підприємства.

Згідно п. п. 2.2.3 Трудового договору, до обов`язків ОСОБА_1 віднесено, зокрема, використання для проведення банківських операцій, здійснення оплат та платежів, логіни та паролі тощо, власний електронно-цифровий підпис та електронний ключ доступу та/або електронний підпис та ключ доступу власника (підписанта, керівника) до будь-яких програм пов`язаних з електронним банкінгом, інших засобів програмного забезпечення аналогічних за функціоналом. Також вказаним підпунктом Трудового договору визначено, що ОСОБА_1 отримала доступ до рахунків підприємства для проведення відповідних платежів та оплат.

Як вбачається з посадової інструкції головного бухгалтера, затвердженої 10.01.2017 уповноваженою особою ФОП Дарк Мехмет ОСОБА_1, бухгалтер самостійно веде фінансові, матеріальні, виробничі, господарські розрахунки (п. 2), за письмовим погодженням з власником (керівником підприємства проводить розрахунки з іншими кредиторами відповідно до договірних зобов`язань (п. 6), отримує доступ до рахунків підприємства для проведення відповідних платежів та оплат (п. 11), оформлює платежі за матеріальні, комунальні та інші послуги (п. 15).

Відповідальність бухгалтера, її межі та порядок притягнення визначено розділом IV Посадової інструкції.

06.12.2019 Трудовій договір припинено у зв`язку із поданням ОСОБА_1 заяви про звільнення.

Судом встановлено, що в день звільнення ОСОБА_1 склала рукописну заяву, в якій повідомила, що отримувала у борг онлайн кредити, повідомити про них не змогла, неодноразово сплачувала борг з рахунків компанії, сподіваючись вирішити виниклі кредитні негаразди, а у подальшому повернути кошти компанії, повернення коштів зобов`язувалась виконати у строки призначені директором готелю ОСОБА_3 та власником Дарком Мехметом .

Відповідно до меморіального ордеру № 633 від 22.02.2019, з банківського рахунку ФОП Дарк Махмет перераховано на банківський рахунок відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Є-КЕШ" грошові кошти у розмірі 3 972, 50 грн з призначенням платежу "Оплата по договору 66659 от 14.02.2019 )".

В обгрунтування своїх вимог позивач зазначає, що вказані грошові кошти були перераховані від імені позивача головним бухгалтером ФОП Дарк Мехмет - ОСОБА_1 в рахунок погашення власних зобов`язань за кредитним договором № 66659 від 14.02.2019, при цьому позивач не є стороною цього договору, а відтак перерахування коштів відбулось безпідставно і ці кошти мають бути йому повернуті відповідачем на підставі положень статті 1212 ЦК України.

Відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Близьку за змістом позицію викладено у постановах Верховного Суду 14.01.2021 у справі № 922/2216/18, від 23.01.2020 у справі № 910/3395/19, від 23.04.2019 у справі № 918/47/18, від 01.04.2019 у справі № 904/2444/18.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Для виникнення зобов`язання з безпідставного збагачення необхідна наявність наступних умов: 1) збільшення майна в однієї особи (вона набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння); 2) втрата майна іншою особою, тобто збільшення або збереження майна в особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою; 3) причинний зв`язок між збільшенням майна в однієї особи і відповідною втратою майна іншою особою; 4) відсутність достатньої правової підстав для збільшення майна в однієї особи за рахунок іншої особи, тобто обов`язковою умовою є збільшення майна однієї сторони (набувачем), з одночасним зменшенням його в іншої сторони (потерпілого), а також відсутність правової підстави (юридичного факту) для збагачення. Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином, тобто мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, передбачених нормами статті 11 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі № 915/411/19.

Отже, якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 Цивільного кодексу України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена, у тому числі у вигляді розірвання договору, або була відсутня взагалі.

Відтак, задля застосування до спірних правовідносин у справі ст. 1212 Цивільного кодексу України, необхідно встановити факт наявності або відсутності між сторонами у справі договірних правовідносин, які б свідчили про наявність або відсутність правових підстав для перерахування заявлених до стягнення грошових коштів.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою для перерахування коштів згідно меморіального ордера № 633 від 22 лютого 2019 року у розмірі 3 972, 50 грн була оплата за договором № 66659 від 14.02.2019.

Суд першої інстанції при відкритті провадження у справі зобов`язав Товариство з обмеженою відповідальністю "Є-КЕШ" та ОСОБА_1 надати суду належним чином засвідчену копію кредитного договору № 66659 від 14.02.2019, однак, вимоги ухвали суду на момент розгляду справи виконані не були.

Відповідно до ч. 10 ст. 81 ГПК України, у разі неподання учасником справи витребуваних судом доказів без поважних причин або без повідомлення причин суд, залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання та яке ці докази мають значення, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у її визнанні, або розглянути справу за наявними в ній доказами, а у разі неподання таких доказів позивачем - також залишити позовну заяву без розгляду.

Оскільки учасниками судового процесу не заперечується укладення цього правочину, як не заперечується і підставність переказу кошів згідно вищезазначеного меморіального ордеру, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що обставини щодо укладення кредитного договору № 66659 від 14.02.2019 є такими, що не підлягають доказуванню.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутність таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 528 ЦК України виконання обов`язку може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства або суті зобов`язання не випливає обов`язок боржника виконати зобов`язання особисто. У цьому разі кредитор зобов`язаний прийняти виконання, запропоноване за боржника іншою особою. У разі невиконання або неналежного виконання обов`язку боржника іншою особою цей обов`язок боржник повинен виконати сам. Інша особа може задовольнити вимогу кредитора без згоди боржника у разі небезпеки втратити право на майно боржника (право оренди, право застави тощо) внаслідок звернення кредитором стягнення на це майно. У цьому разі до іншої особи переходять права кредитора у зобов`язанні і застосовуються положення статей 512-519 цього Кодексу.

Пунктом 4 частини першої статті 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов`язку боржника третьою особою.

За змістом зазначених норм матеріального права зобов`язання боржника за його волею може бути ним покладено на іншу особу та у випадку виконання зобов`язання іншою (третьою) особою до цієї особи переходять права та обов`язки кредитора у зобов`язанні.

При цьому підставою для виконання третьою особою зобов`язань за боржника є покладення на цю особу такого зобов`язання боржником, як за власною ініціативою так і за попередньою домовленістю цієї особи з боржником.

Таке покладення виконання зобов`язань відповідно до частини першої статті 528 ЦК України є обов`язковим для прийняття кредитором як належного виконання зобов`язань.

Такий правовий висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 10 червня 2015 року при розгляді справи № 6-15цс15.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що незважаючи на відсутність у позивача безпосередніх зобов`язальних правовідносин з відповідачем, позивач перерахував кошти не помилково, а саме в рахунок погашення кредитної заборгованості ОСОБА_1 перед відповідачем за кредитним договором № 66659 від 14.02.2019, у зв`язку з чим кредитор, отримавши вказані кошти, прийняв їх в якості належного виконання зобов`язання боржника.

Таким чином, кошти, отримані як оплата за кредитним договором і набуті відповідачем за наявності правових підстав для цього, не можуть бути витребувані згідно зі ст. 1212 Цивільного кодексу України як безпідставне збагачення, натомість в спірних правовідносинах має місце виконання обов`язку боржника іншою особою, врегульоване положеннями статті 528 ЦК України.

Щодо ефективного способом захисту прав позивача щодо звернення до суду з даним позовом, суд зазначає наступне.

Статтею 130 Кодексу законів про працю України визначені загальні підстави і умови матеріальної відповідальності працівників.

Частинами першою та другою цієї статті визначено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

За приписами частин 1-3 статті 136 Кодексу законів про працю України покриття шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, керівниками підприємств, установ, організацій та їх заступниками - за розпорядженням вищестоящого в порядку підлеглості органу шляхом відрахування із заробітної плати працівника.

Розпорядження власника або уповноваженого ним органу, або вищестоящого в порядку підлеглості органу має бути зроблено не пізніше двох тижнів з дня виявлення заподіяної працівником шкоди і звернено до виконання не раніше семи днів з дня повідомлення про це працівникові. Якщо працівник не згоден з відрахуванням або його розміром, трудовий спір за його заявою розглядається в порядку, передбаченому законодавством.

У решті випадків покриття шкоди провадиться шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду.

Відповідно до частини 1 статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. При цьому застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності в тому числі належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством).

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 зазначеної Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правовідношення.

Водночас засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04. 2005, заява № 38722/02).

Крім того слід зазначити, що визначення способу захисту, а саме визначення позовних вимог, обґрунтування позову певними правовими нормами, як і посилання на фактичні обставини справи та визначення предмету спору, процесуальним законом покладено саме на позивача, у зв`язку з чим у відповідача у справі виникають певні правомірні очікування, оскільки реалізація його прав на захист проти позову перебуває у прямому причинно-наслідковому зв`язку з правовими вимогами та підставами, викладеними саме позивачем.

Виходячи з аксіоми цивільного судочинства jura novit curia - "суд знає закон", при розгляді справи суд дійсно повинен надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, яка проте не може бути застосована судом для вирішення спору по суті за відсутності відповідних позовних вимог позивача у справі, оскільки інший підхід суду порушив би принцип диспозитивності судового процесу та правомірні очікування як позивача (який звертається саме з певним чином обґрунтованою в правовому аспекті вимогою) так і відповідача (який заперечуючи проти позову наводить доводи саме щодо тих підстав та обґрунтувань, які наводяться позивачем у справі).

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Колегія суддів вважає, що місцевий суд дійшов правомірного висновку щодо відмови в задоволенні заявлених позивачем вимог, оскільки ефективним способом захисту прав позивача, буде звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 в порядку статей 512, 528 ЦК України, як нового кредитора у зобов`язанні за кредитним договором № 66659 від 14.02.2019, або звернення до суду із позовом про стягнення шкоди, завданої ОСОБА_1 при виконанні трудових обов`язків в порядку глави IX Кодексу законів про працю України.

Доводи апеляційної скарги не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції. Скаржником не надано суду доказів, які б свідчили про обґрунтованість позовних вимог, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути підставою для скасування рішення місцевого господарського суду.

За приписами ч. 1 ст. 5 ГПК України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника. Подібний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі №925/1265/16.

При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо.

Згідно з ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частиною 5 статті 236 ГПК України визначено, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно ч. 4 ст. 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.

В п. 53 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федорченко та Лозенко проти України» від 20.09.2012 зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

При винесені даної постанови судом апеляційної інстанції були надані вичерпні відповіді на доводи апелянта, із посиланням на норми права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду м. Києва від 12.11.2021 у справі № 910/12113/21 прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга Фізичної особи - підприємця Дарк Мехмет задоволенню не підлягає.

Згідно ст. 129 ГПК України судові витрати за розгляд апеляційної скарги покладаються на Фізичну особу - підприємця Дарк Мехмет.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Дарк Мехмет на рішення Господарського суду м. Києва від 12.11.2021 у справі № 910/12113/21 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду м. Києва від 12.11.2021 у справі № 910/12113/21 залишити без змін.

3. Поновити дію рішення Господарського суду м. Києва від 12.11.2021 у справі № 910/12113/21.

4. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покладаються на Фізичну особу - підприємця Дарк Мехмет.

5. Матеріали справи № 910/12113/21 повернути до Господарського суду м. Києва.

6. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені в ст.ст. 287, 288, 289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя С.В. Владимиренко

Судді В.А. Корсак

О.О. Євсіков