ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" травня 2022 р. Справа№ 910/5004/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Барсук М.А.

суддів: Руденко М.А.

Пономаренка Є.Ю.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Гудкова Миколи Олександровича

на рішення Господарського суду міста Києва від 07.06.2021 року

у справі № 910/5004/21 (суддя Морозов С.М.)

за позовом Фізичної особи-підприємця Тітенко Михайла Андрійовича

до Фізичної особи-підприємця Гудкова Миколи Олександровича

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Фізична особа-підприємець Гончарова Олена Олександрівна

про стягнення 144 754,41 грн, -

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

Фізична особа-підприємець Тітенко Михайло Андрійович (позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва із позовом про стягнення з Фізичної особи-підприємця Гудкова Миколи Олександровича (відповідач) суми основної заборгованості в розмірі 126 584,91 грн, суми пені в розмірі 7 204,87 грн, суми 3% річних в розмірі 3 524,00 грн та суми інфляційних втрат в розмірі 7 440,66 грн, посилаючись на невиконання відповідачем умов Договору поставки №25/11-ГМО від 25.11.2019 року в частині розрахунку за отриманий товар, з урахуванням Договору відступлення права вимоги №04/02-21 від 02.02.2021 року.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.06.2021 у справі №910/5004/21 позов задоволено.

Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Гудкова Миколи Олександровича на користь Фізичної особи-підприємця Тітенко Михайла Андрійовича суму основного боргу в розмірі 126 584,91 грн. 91 коп., суму пені в розмірі 7 204,84 грн. 84 коп., суму 3% річних в розмірі 3 524,00 грн. 00 коп., суму інфляційних втрат в розмірі 7 440,66 грн. 66 коп., суму судового збору в розмірі 2 270,00 грн. 00 коп. та суму витрат на професійну правничу допомог у в розмірі 12 400,00 грн. 00 коп.

В обґрунтування прийнятого рішення суд першої інстанції зазначив, що оскільки відповідачем не здійснено оплату поставленого товару, суд дійшов до висновку, що у встановлений статтею 692 ЦК України строк заборгованість в розмірі 126 584,91 грн. погашена не була та залишається непогашеною на даний час; позивачем належним чином відповідно до статей 525, 526, 655, 712, 901, 903 ЦК України та статей 181, 193 ГК України доведена, документально підтверджена і відповідачем не спростована сума заборгованості.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись із згаданим рішенням, Фізична особа-підприємець Гудков Микола Олександрович оскаржив його в апеляційному порядку, просив скасувати рішення повністю і ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог Фізичної особи-підприємця Тітенко Михайла Андрійовича відмовити повністю. Стягнути з позивача на користь апелянта суму судових витрат.

За доводами апелянта, судом першої інстанції не враховано, що право вимоги за договором було відступлене третьою особою лише 02.02.2021, а тому нарахування штрафних санкцій за договором у позивача виникло лише з 02.02.2021. Під час розгляду справи у суді першої інстанції відповідачем на виконання умов договору перераховано позивачу 50 000,00 грн., про що був обізнаний останній, проте не повідомив суд про дану обставину та не зменшив розмір позовних вимог. Стосовно задоволених судом вимог на оплату послуг адвоката у розмірі 12 400,00 грн. апелянт зазначив, що він був позбавлений можливості заявити клопотання про зменшення витрат на правову допомогу у зв`язку із необізнаністю про розгляд даної справи судом. Також апелянт зазначив, що в порушення вимог закону позивачем не надано доказів направлення претензії третьою особою відповідачу, а тому дана обставина не є доведеною.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями від 14.07.2021 справу №910/5004/21 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Дикунська С.Я., судді Шаптала Є.Ю., Станік С.Р.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.07.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Гудкова Миколи Олександровича на рішення Господарського суду міста Києва від 07.06.2021 у справі №910/5004/21.

Розпорядженням керівника апарату суду № 09.1-07/651/21, у зв`язку з відставкою судді Дикунської С.Я., відповідно до підпункту 2.3.50 пункту 2.3. Положення про автоматизовану систему документообігу суду призначити повторний автоматизований розподіл справи № 910/5004/21.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями у справі №910/5004/21 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Барсук М.А., судді: Пономаренко Є.Ю., Руденко М.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.11.2021 апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Гудкова Миколи Олександровича на рішення Господарського суду міста Києва від 07.06.2021 року у справі №910/5004/21 прийнято до свого провадження.

Розпорядженням Північного апеляційного господарського суду від 21.12.2021 року призначено повторний автоматизований розподіл судової справи, у зв`язку з перебуванням судді Руденко М.А. у відпустці.

Витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.12.2021 року для розгляду справи №910/5004/21 сформовано колегію суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуюча суддя - Барсук М.А., судді - Пономаренко Є.Ю, Кропивна Л.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.12.2021 апеляційну скаргу прийнято до свого провадження.

Розпорядженням Північного апеляційного господарського суду №09.1-08/476/22 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи, у зв`язку з перебуванням судді Пономаренко Є.Ю. на лікарняному.

Витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями для розгляду справи №910/5004/21 сформовано колегію суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя - Барсук М.А., судді Кропивна Л.В., Руденко М.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 31.01.2022 апеляційну скаргу прийнято до свого провадження у визначеному складі суду.

Розпорядженням керівника апарату суду від 13.04.2022, у зв`язку з перебуванням судді Кропивної Л.В. у відпустці, відповідно до підпункту 2.3.25., 2.3.49. пункту 2.3. Положення про автоматизовану систему документообігу суду призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/5004/21.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями у справі № 910/5004/21 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Барсук М.А., судді: Пономаренко Є.Ю., Руденко М.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.04.2022 апеляційну скаргу прийнято до свого провадження у визначеному складі суду.

Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням учасників справи не заявлено.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

25.11.2019 року між Фізичною особою-підприємцем Гудковим Миколою Олександровичем (покупець) та Фізичною особою-підприємцем Гончаровою Оленою Олександрівною (постачальник) (надалі також - третя особа) укладено Договір поставки №25/11-ГМО (надалі - Договір), відповідно до п. 1.1. якого постачальник зобов`язується поставити, а покупець - прийняти та оплатити продукти харчування (надалі - товар), у кількості, за найменуваннями та цінами, зазначеними в накладних (товарно-транспортних або товарних), що оформлюються на кожну партію товару.

Ціна за кожним найменуванням і на кожну партію товару визначається на підставі специфікації (прайс-листа) узгодженої сторонами та яка є невід`ємною частиною цього Договору. Ціна вказується в накладних на кожну партію товару та включає в себе податок на додану вартість, а також всі мита та збори, вартість упаковки. Маркування, транспортування та інші витрати постачальника. (п. 2.1. Договору).

Покупець зобов`язаний перерахувати на поточний рахунок постачальника вартість поставленої йому партії товару протягом 7 календарних днів з моменту поставки. (п. 2.3. Договору).

Датою поставки вважається дата підписання накладної (товарно-транспортної або товарної) обома сторонами, що засвідчує прийняття товару покупцем від постачальника. (п. 3.3. Договору).

Договір набуває чинності з моменту підписання і діє до 31 грудня 2019 року. (п. 5.1. Договору).

Розірвання договору не звільняє сторони від проведення взаєморозрахунків за виконаними до припинення Договору зобов`язаннями. (п. 5.4. Договору).

Як вказує позивач, третьою особою, на виконання умов Договору, було поставлено відповідачу товар на загальну суму в розмірі 319 350,09 грн, згідно наступних видаткових накладних:

- №2 від 25.11.2019 року на суму 30 602,70 грн;

- №8 від 26.11.2019 року на суму 7 128,00 грн;

- №15 від 27.11.2019 року на суму 31 760,10 грн;

- №38 від 02.12.2019 року на суму 34 267,32 грн;

- №47 від 04.12.2019 року на суму 27 580,98 грн;

- №66 від 09.12.2019 року на суму 45 742,80 грн;

- №76 від 11.12.2019 року на суму 35 728,00 грн;

- №93 від 16.12.2019 року на суму 28 803,50 грн;

- №97 від 17.12.2019 року на суму 13 904,10 грн;

- №101 від 18.12.2019 року на суму 27 356,80 грн;

- №123 від 23.12.2019 року на суму 30 292,20 грн;

- №142 від 26.12.2019 року на суму 7 319,54 грн;

- №28 від 02.03.2020 року на суму 39 419,00 грн;

- №42 від 04.03.2020 року на суму 26 825,80 грн;

- №54 від 05.03.2020 року на суму 8 070,00 грн;

- №68 від 10.03.2020 року на суму 34 590,80 грн;

- №82 від 12.03.2020 року на суму 93 168,31 грн;

- №132 від 04.05.2020 року на суму 9 600,00 грн.

Відповідачем здійснено оплату товару на суму в розмірі 192 765,14 грн згідно наступних платіжних доручень: №50 від 21.01.2020 року на суму 70 064,40 грн, №52 від 27.01.2020 року на суму 37 611,74 грн, №85 від 07.04.2020 року на суму 39 419,00 грн, №90 від 13.05.2020 року на суму 9 600,00 грн, №103 від 03.06.2020 року на суму 8 070,00 грн, №126 від 07.08.2020 року на суму 8 000,00 грн, №138 від 01.09.2020 року на суму 5 000,00 грн, №145 від 24.09.2020 року на суму 5 000,00 грн, №150 від 21.10.2020 року на суму 5 000,00 грн, №153 від 23.10.2020 року на суму 5 000,00 грн.

Як зазначає позивач, 29.10.2020 року третьою особою було направлено відповідачу претензію №15 про сплату існуючої заборгованості в розмірі 126 584,91 грн. Відповіді на зазначену претензію та коштів третя особа від відповідач не отримала.

В подальшому, 02.02.2021 року між Фізичною особою-підприємцем Гончаровою Оленою Олександрівною (цедент) та Фізичною особою-підприємцем Тітенко Михайло Андрійовичем (цесіонарій) було укладено Договір відступлення права вимоги №04/02-21 (надалі - Договір відступлення права вимоги), відповідно до п. 1.1. якого передбачено, що цедент передає, а цесіонарій приймає права вимоги за Договором поставки №25/11-ГМО від 25.11.2019 року, укладений між ФОП Гончаровою Оленою Олександрівною та ФОП Гудковим Миколою Олександровичем, кредитором за яким є цедент у розмірі 126 584,91 грн.

Відступлення права вимоги за договором, вказаним у п. 1.1. цього Договору, розповсюджується в повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення права вимоги, а саме: повернення заборгованості за Договором поставки в розмірі 126 584,91 грн. Одночасно з відступленням прав вимоги до цесіонарія переходять усі права цедента в тому числі можливість проводити нарахування штрафу, пені, 3% річних та інфляційних втрат. (п. 1.2. Договору відступлення права вимоги).

Права вимоги за договором, вказаними в пункті 1.1. цього договору, вважаються переданими з моменту підписання сторонами та боржником цього договору. (п. 2.1. Договору відступлення права вимоги).

Цей Договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та боржником. (п. 4.1. Договору відступлення права вимоги).

У зв`язку з неоплатою відповідачем позивачу суми коштів в розмірі 126 584,91 грн, позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, здійснивши нарахування відповідачу суму пені в розмірі 7 204,87 грн, суму 3% річних в розмірі 3 524,00 грн та суму інфляційних втрат в розмірі 7 440,66 грн.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Згідно з ч. 1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Матеріали справи свідчать про те, що між позивачем та відповідачем у справі виникли зобов`язання, які мають ознаки договору поставки, згідно якого в силу вимог ст. 712 ЦК України, продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

За правовою природою договір поставки є консенсуальним, двостороннім і оплатним. Як консенсуальний договір він вважається укладеним з моменту досягнення сторонами згоди щодо всіх істотних умов. Двосторонній характер договору поставки зумовлює взаємне виникнення у кожної сторони прав та обов`язків.

Як встановлено ч. 2 ст. 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Згідно ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В матеріалах справи містяться видаткові накладні №2 від 25.11.2019 року на суму 30 602,70 грн; №8 від 26.11.2019 року на суму 7 128,00 грн; №15 від 27.11.2019 року на суму 31 760,10 грн; №38 від 02.12.2019 року на суму 34 267,32 грн; №47 від 04.12.2019 року на суму 27 580,98 грн; №66 від 09.12.2019 року на суму 45 742,80 грн; №76 від 11.12.2019 року на суму 35 728,00 грн; №93 від 16.12.2019 року на суму 28 803,50 грн; №97 від 17.12.2019 року на суму 13 904,10 грн; №101 від 18.12.2019 року на суму 27 356,80 грн; №123 від 23.12.2019 року на суму 30 292,20 грн; №142 від 26.12.2019 року на суму 7 319,54 грн; №28 від 02.03.2020 року на суму 39 419,00 грн; №42 від 04.03.2020 року на суму 26 825,80 грн; №54 від 05.03.2020 року на суму 8 070,00 грн; №68 від 10.03.2020 року на суму 34 590,80 грн; №82 від 12.03.2020 року на суму 93 168,31 грн; №132 від 04.05.2020 року на суму 9 600,00 грн., які підписані зі сторони відповідача без зауважень та заперечень. Проти підпису на зазначених накладних відповідач не заперечує.

Крім того, факт поставки товару відповідачем не заперечується.

Як передбачено п. 2.3. Договору, покупець зобов`язаний перерахувати на поточний рахунок постачальника вартість поставленої йому партії товару протягом 7 календарних днів з моменту поставки.

Статтею 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

З матеріалів справи вбачається, про що зазначено вище, відповідачем здійснено часткову оплату отриманого товару на суму в розмірі 192 765,14 грн.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що під час розгляду справи у суді першої інстанції відповідачем на виконання умов договору перераховано 50 000,00 грн., про що був обізнаний позивач, проте не повідомив суд про дану обставину та не зменшив розмір позовних вимог. В той же час, апелянт не мав можливості подачі даних доказів до суду першої інстанції, так як не був обізнаний про вирішення спору між сторонами у судовому порядку.

Так, апелянтом до апеляційної скарги були додані платіжні доручення № 179 від 30.03.2021 на суму 10 000,00 грн., № 180 від 06.04.2021 на суму 10 000,00 грн., № 186 від 23.04.2021 на суму 30 000,00 грн.

Відповідно до частини 3 статті 269 Господарського процесуального кодексу України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з`ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об`єктивно оцінити поважність цих причин. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

За змістом ст. 124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Прийняття судом апеляційної інстанції додаткових документів на стадії апеляційного провадження, за відсутності визначених ст. 269 ГПК України підстав для їх прийняття, тобто без наявності належних доказів неможливості їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від заявника, фактично порушує принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, адже у такому випадку суд створює одному учаснику справи більш сприятливі, аніж іншому умови в розгляді конкретної справи.

В той же час, апелянтом не було надано обґрунтованих пояснень, які підтверджують неможливість подання відповідних доказів до суду першої інстанції до винесення оскаржуваного рішення з підстав, що об`єктивно не залежали від нього.

Доводи апелянта про те, що він не був обізнаний про розгляд даної справи спростовуються тим, що вся кореспонденція судом першої інстанції направлялась відповідачу за адресою: 01033, м. Київ, вул. Саксаганського, 41-В, кв. 3, яка в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та у поданій апеляційній скарзі як місцезнаходження відповідача, однак була повернута у зв`язку з відсутністю адресата за вказаною адресою.

Апеляційним судом враховано позицію Верховного Суду( постанови від 13.01.2020 у справі № 910/22873/17 та від 14.08.2020 у справі № 904/2584/19), відповідно до якої касаційний господарський суд, здійснивши аналіз ст.ст. 120, 242 ГПК України, п.п.11, 17, 99, 116, 117 Правил надання послуг поштового зв`язку, дійшов висновку, що у разі, якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною, за відсутності відомостей у суду про наявність у такої сторони інших засобів зв`язку та/або адреси електронної пошти, необхідність зазначення яких у процесуальних документах передбачена ст. ст. 162, 165, 258, 263, 290, 295 ГПК України, і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі.

Сам лише факт не отримання адресатом кореспонденції, якою суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав ухвалу за належними адресами та яка повернулася в суд у зв`язку з її неотриманням сторонами, вказує на суб`єктивну поведінку цих осіб щодо отримання кореспонденції, яка надходила на їх адресу.

А тому, в розумінні ст. 242 ГПК України ухвала суду першої інстанції про відкриття провадження у даній справі вважається врученою відповідачу, а останній вважається повідомленим, згідно ст. 120 ГПК України, належним чином про розгляд даної справи судом.

Також колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відносини щодо забезпечення доступу до судових рішень (рішень, судових наказів, постанов, вироків, ухвал), ухвалених судами загальної юрисдикції, та ведення Єдиного державного реєстру судових рішень регулюються Законом України "Про доступ до судових рішень" статтями 2, 4 якого встановлено, що кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом.

Це право забезпечується офіційним оприлюдненням судових рішень на офіційному веб-порталі судової влади України в порядку, встановленому цим Законом. Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України. Причому, згідно з ст. 11 цього Закону, не пізніше 01.06.2006 року забезпечено постійне внесення до Єдиного державного реєстру судових рішень електронних копій судових рішень Верховного Суду України, вищих спеціалізованих судів, апеляційних та місцевих адміністративних судів, апеляційних та місцевих господарських судів, апеляційних загальних судів, а внесення судових рішень місцевих загальних судів - не пізніше 1 січня 2007 року.

Стосовно твердження апелянта про невчинення позивачем дій щодо надання доказів оплати поставленої продукції колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

А тому колегія суддів дійшла до висновку, що подані відповідачем нові докази (які були відсутні у суду першої інстанції на час винесення оскаржуваного рішення) до розгляду колегією суддів не приймаються.

В той же час, апелянт не позбавлений права і можливості надати відповідні докази про здійснення спірної оплати на стадії виконання судового рішення.

Відповідно до норми ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. (ст. 514 Цивільного кодексу України).

Як встановлено вище, за Договором відступлення права вимоги до позивача перейшло право вимоги щодо відповідача із повернення заборгованості за Договором поставки в розмірі 126 584,91 грн та одночасно з відступленням прав вимоги до позивача перейшли усі права третьої особи, в тому числі, можливість проводити нарахування штрафу, пені, 3% річних та інфляційних втрат.

Відповідно до ст. 516 Цивільного кодексу України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір відступлення права вимоги підписано Фізичною особою-підприємцем Гончаровою Оленою Олександрівною як цедентом, Фізичною особою-підприємцем Гудковим Миколою Олександровичем як боржником та Фізичною особою-підприємцем Тітенко Михайлом Андрійовичем як цесіонарієм.

Таким чином, відповідач обізнаний щодо існування за ним непогашеної заборгованості в розмірі 126 584,91 грн та щодо права позивача на стягнення з відповідача такої заборгованості.

Крім того, відповідно до рішення Конституційного Суду України від 9 липня 2002 року № 15-рп/2002 кожна особа має право вільно обирати незаборонений законом спосіб захисту прав і свобод, у тому числі й судовий. Можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб`єктом правовідносин інших засобів правового захисту. Держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту.

А тому колегія суддів відхиляє посилання апелянта на відсутність в матеріалах справи доказів направлення на його адресу третьою особою претензії, оскільки дане не спростовує наявність існуючої заборгованості та обізнаності апелянта про її існування.

Приписами статей 525, 526 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Враховуючи вищевикладені обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог у сумі 126 584,91 грн.

Стосовно нарахованих 3 % річних та інфляційних втрат колегія суддів відзначає наступне.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, відсутність у боржника грошей у готівковій формі або грошових коштів на його рахунку в банку, і як наслідок, неможливість виконання ним грошового зобов`язання, якщо навіть у цьому немає його провини, не звільняють боржника від відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.

Передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу враховуючи індекс інфляції та відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

А тому, перевіривши здійснений судом першої інстанції розрахунок 3 % річних та інфляційних втрат, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3 524,00 грн суми 3% річних за загальний період з 13.05.2020 по 24.03.2021 та 7 440,66 грн суми інфляційних втрат за період травень 2020 - березень 2021.

Щодо позовних вимог в частині стягнення пені, колегія суддів зазначає про наступне.

Згідно зі статтями 230, 231 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми, яку відповідач зобов`язаний сплатити за невиконання чи неналежне виконання господарського зобов`язання. Якщо розмір штрафних санкцій не визначено, санкції застосовуються у розмірі, передбаченому договором.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Згідно пункту 7.3. Договору за прострочення в оплаті товару покупець сплачує штрафну пеню в розмірі 5% від суми заборгованості за кожен день прострочення.

Колегія суддів, перевіривши здійснений судом першої інстанції розрахунок пені за період з 25.09.2020 по 24.03.2021, який здійснений з урахуванням умов Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язання» погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість вимог про стягнення пені у розмірі 7 204,84 грн.

Посилання апелянта на те, що право вимоги за договором було відступлене третьою особою лише 02.02.2021, а тому нарахування штрафних санкцій за договором у позивача виникло лише з 02.02.2021, колегія суддів відхиляє, оскільки в п. 1.2. договору відступлення права вимоги встановлено, що одночасно з відступленням до цесіонарія переходять усі права цедента в тому числі можливість проводити нарахування штрафу, пені, 3% річних та інфляційних втрат.

Крім того, позивачем у суді першої інстанції були заявлені до стягнення з відповідача 12 400,00 грн витрат на оплату послуг адвоката.

Згідно зі статтею 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частин 1, 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Водночас за змістом частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи, 18.03.2021 року між адвокатом Мартиненко Володимиром Володимировичем та позивачем (клієнт) було укладено Договір про надання правової допомоги №18/03/21, предметом якого є надання клієнту правової допомоги.

Додатком № 1 до даного договору визначено, що у рамках надання послуг клієнт ставить перед адвокатом із врахуванням повноважень визначених п.п. 1.2., 1.3. договору наступне завдання, а саме надати правову допомогу, представляти інтереси клієнта в суді першої, апеляційної та касаційної інстанції, як позивача щодо стягнення простроченої заборгованості за договором поставки № 25/11-ГМО від 25.11.2021, укладеного ФОП Гончаровою О.О. та ФОП Тітенко М.А. шляхом (в тому числі, а не виключно) складання позовної заяви, інших процесуальних документів по суті справи, участь в судових засіданнях, складанням апеляційних та касаційних скарг та інше.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат позивачем було подано до суду:

- акт приймання виконаних робіт/наданих послуг від 10.05.2021 року на суму 12 400,00 грн;

- платіжне доручення №141 14) від 25.03.2021 року на суму 12 400,00 грн.

Таким чином, загальний розмір понесених позивачем витрат на послуги адвоката складає 12 400,00 грн.

Твердження апелянта про відсутність можливості заявити клопотання про зменшення витрат на правову допомогу колегія суддів відхиляє, оскільки такі твердження апелянтом ніяким чином не обґрунтовані та не доведені належними та допустимими доказами. Зокрема, як було встановлено вище, відповідача було належним чином повідомлено про розгляд даної справи.

Крім того, у даному контексті колегією суддів враховано, що позивачем клопотання про долучення доказів на підтвердження судових витрат направлено на юридичну адресу відповідача 21.05.2021, тоді як рішення суду першої інстанції було ухвалено 07.06.2021. Тобто, у апелянта було достатньо часу на підготовку та подачу відповідного клопотання про зменшення витрат на правову допомогу.

Більше того, в апеляційній скарзі відповідачем не доведено неспіврозмірності розміру присуджених до стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

А тому, з огляду на задоволені позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов до правомірного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 12 400,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Крім того, у тексті відзиву на апеляційну скаргу позивачем заявлено, що з апелянта на користь позивача підлягає стягненню 3 000,00 грн.

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу позивачем було надано акт приймання виконаних робіт від 06.08.2021 на суму 3 000,00 грн. та платіжне доручення № 14 від 06.08.2021 на суму 3 000,00 грн.

Отже, колегія суддів прийшла до висновку, що позивачем доведено належними доказами понесення витрати на правничу допомогу адвоката за розгляд справи в суді апеляційної інстанції на суму 3 000,00 грн.

Колегією суддів враховано, що відзив на апеляційну скаргу з доказами понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу був направлений на адресу відповідача 07.08.2021, що підтверджується накладною та описом вкладення у цінний лист.

В той же час, відповідачем не надано заперечень стосовно неспіврозмірності розміру витрат позивача на оплату послуг адвоката за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.

А тому, враховуючи наявність доказів фактичного перерахування коштів адвокату на підставі договору, а також співмірність розміру витрат з наданими послугами, колегія суддів дійшла до висновку, що у відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати позивача на професійну правову допомогу у суді апеляційної інстанції покладаються на відповідача у сумі 3 000,00 грн.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду міста Києва від 07.06.2021 року у справі № 910/5004/21 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування чи зміни не вбачається.

Згідно із ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Гудкова Миколи Олександровича на рішення Господарського суду міста Києва від 07.06.2021 року у справі № 910/5004/21 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 07.06.2021 року у справі № 910/5004/21 залишити без змін.

3. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

4. Стягнути з Фізичної особи - підприємця Гудкова Миколи Олександровича (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , місцезнаходження: АДРЕСА_1 ) на користь Фізичної особи - підприємця Тітенко Михайла Андрійовича (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 ) 3 000,00 грн витрат на правову допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції.

5. Доручити суду першої інстанції видати відповідний наказ.

6. Матеріали справи № 910/5004/21 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів в порядку, визначеному ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя М.А. Барсук

Судді М.А. Руденко

Є.Ю. Пономаренко