ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

"23" лютого 2022 р. Справа № 911/1418/17 (911/3105/21)

Господарський суд Київської області у складі судді Лопатіна А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю Укрполіскорм в особі ліквідатора арбітражного керуючого Бандоли Олександра Олексійовича

до Товариства з обмеженою відповідальністю Орбіт Мультиплекс, Донецька область, м. Маріуполь

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: 1) Товариства з обмеженою відповідальністю Софія Буд Груп,

2) Товариства з обмеженою відповідальністю Фрі Мані,

3) DSM Nutritional Products Sp. z o.o. (ДСМ Нутрішіонал Продактс), в особі Бандури В.І.

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Схід Фінанс

про визнання договору недійсним

В межах провадження у справі № 911/1418/17 про банкрутство

за участю секретаря судового засідання Васянович І.О.

за участю представників згідно з протоколом судового засідання.

Обставини справи:

У провадженні господарського суду Київської області перебуває справа № 911/1418/17 за заявою боржника Товариства з обмеженою відповідальністю Укрполіскорм про банкрутство, провадження в якій порушено ухвалою господарського суду Київської області від 24.05.2017 р.

Постановою господарського суду Київської області від 08.06.2017 р. визнано банкрутом ТОВ Укрполіскорм та відкрито його ліквідаційну процедуру.

Наразі триває ліквідаційна процедура ТОВ Укрполіскорм, повноваження ліквідатора банкрута виконує арбітражний керуючий Бандола Олександр Олексійович.

23.10.2021 р. Товариство з обмеженою відповідальністю Укрполіскорм в особі ліквідатора арбітражного керуючого Бандоли Олександра Олексійовича звернулось до господарського суду Київської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю Орбіт Мультиплекс про визнання недійсним договору відступлення права вимоги від 14.09.2016 р., укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю Укрполіскорм та Товариством з обмеженою відповідальністю ЮТН-Україна (перейменоване в ТОВ Орбіт Мультиплекс).

Ухвалою господарського суду Київської області від 27.10.2021 р. прийнято до розгляду заяву ТОВ Укрполіскорм в особі ліквідатора арбітражного керуючого Бандоли О.О. до ТОВ Орбіт Мультиплекс про визнання недійсним договору в межах провадження у справі № 911/1418/17 про банкрутство ТОВ Укрполіскорм, розгляд заяви про визнання договору недійсним призначено на 24.11.2021 р., залучено до участі у справі ТОВ Софія Буд Груп, ТОВ Фрі Мані та DSM Nutritional Products Sp. z o.o., в особі Бандури В.І., в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, залучено ТОВ Схід Фінанс в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

15.11.2021 р. на поштову адресу суду від ТОВ Схід Фінанс надійшли письмові пояснення.

23.11.2021 р. через канцелярію суду представником ТОВ Схід Фінанс подано заяву про долучення доказів.

23.11.2021 р. на поштову адресу суду від відповідача надійшла заява про застосування строку позовної давності.

24.11.2021 р. на офіційну електронну адресу суду від представника ТОВ Схід Фінанс надійшла заява про відкладення розгляду справи.

Ухвалою господарського суду Київської області від 24.11.2021 р. розгляд заяви про визнання договору недійсним відкладено на 22.12.2021 р.

06.12.2021 р. на поштову адресу суду від ТОВ Схід Фінанс надійшла заява про долучення доказів.

20.12.2021 р. через канцелярію суду ліквідатором ТОВ Укрполіскорм подано пояснення до заяви відповідача про застосування строку позовної давності.

20.12.2021 р. через канцелярію суду ліквідатором ТОВ Укрполіскорм подано заяву про поновлення процесуального строку на звернення до суду з позовною заявою про визнання договору недійсним.

Ухвалою господарського суду Київської області від 22.12.2022 р. розгляд заяви про визнання договору недійсним відкладено на 02.02.2022 р.

28.01.2022 р. через канцелярію суду представником ТОВ Схід Фінанс подано пояснення щодо додаткових доводів по суті спору.

28.01.2022 р. через канцелярію суду представником ТОВ Схід Фінанс подано пояснення щодо клопотання ліквідатора Бандоли О.О. про поновлення строку на звернення з позовною заявою.

01.02.2022 р. через канцелярію суду ліквідатором ТОВ Укрполіскорм арбітражним керуючим Бандолою О.О. подано клопотання про відкладення судового засідання.

01.02.2022 р. на офіційну електронну адресу суду від керівника редакції журналістських розслідувань на телеканалі Еспресо Шустової Т.О. надійшло клопотання про дозвіл на відеозйомку.

Ухвалою господарського суду від 02.02.2022 р. розгляд заяви про визнання договору недійсним відкладено на 23.02.2022 р.; розміщено оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, у відповідності до частини четвертої ст. 122 ГПК України.

В судове засідання з`явився лише заявник та представник третьої особи ТОВ Схід Фінанс, уповноважені представники інших учасників у справі, належним чином повідомлених про місце, дату та час даного судового засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої ст. 202 ГПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи.

В силу вимог частини першої ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Зважаючи на те, що не подання відповідачем відзиву на позовну заяву не перешкоджає розгляду справи по суті, а також зважаючи на достатність в матеріалах справи доказів, необхідних для розгляду даного спору, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами у відповідності до вимог частини другої ст. 178 ГПК України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення присутніх учасників судового процесу, суд

встановив:

14.09.2016 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Укрполіскорм" (первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Туристична компанія "ЮТН-Україна" (новий кредитор; перейменоване на Товариство з обмеженою відповідальністю Орбіт Мультиплекс) укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до п. 1.1. якого первісний кредитор передав новому кредиторові, а новий кредитор прийняв на себе право вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю "Софія Буд Груп", , далі за текстом "боржник", сплатити грошові кошти у розмірі 72 272 386,60 (сімдесят два мільйони двісті сімдесят дві тисячі триста вісімдесят шість) гривень 60 копійок, далі за текстом "Основне зобов`язання", що існує на момент укладення цього договору у боржника перед первісним кредитором на підставі додаткової угоди від 10.06.2016 р. до договору генерального підряду № 12-07-27 від 12 липня 2012 року та договору №КП10-06-16 від 10.06.2016 р. (далі-договори від 10.06.2016 р.), які були укладені між боржником та первісним кредитором.

Згідно із п.п. 1.2.,1.3. договору право грошової вимоги, яке відступається за цим договором, полягає у праві первісного кредитора вимагати від боржника належного виконання Основного зобов`язання, що існує на момент укладення цього договору і переходить від первісного кредитора до нового кредитора, в момент (дату) укладення цього договору. На момент укладення цього договору загальна сума вимог первісного кредитора до боржника за договорами від 10.06.2016 р. складає 72 272 386,60 гривень.

Первісний кредитор гарантує, що за Основним зобов`язанням, вказаним в п. 1.1. цього договору, не встановлено заборони на відступлення первісним кредитором права вимоги до боржника (п. 1.5. договору).

Новий кредитор повідомлений первісним кредитором про всі заперечення, які існують у боржника на момент підписання цього договору і які можуть бути висунуті проти вимог нового кредитора, а також про зміст листування і переговорів між первісним кредитором та боржником (п. 1.6. договору).

Відповідно до п. 1.7. договору первісний кредитор відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання своїх зобов`язань боржником.

Пунктом 2.1. договору сторони визначили, що первісний кредитор зобов`язується в день укладення цього договору передати новому кредитору документи, які підтверджують права, що передаються за цим договором, а саме:

- копію договору №КП 10-06-16 від 10.06.2016 р.,

- копію додаткової угоди від 10.06.2016 р. до договору генерального підряду № 12-07-27 від 12 липня 2012 року,

- копію договору генерального підряду № 12-07-27 від 12 липня 2012 року,

- копію Акту приймання-передачі від 10.06.2016 р., а також інформацію, яка є важливою для здійснення відступлених прав вимоги, про що сторонами підписується Акт приймання-передачі.

В день підписання сторонами Акту приймання-передачі, передбаченого п. 2.1. цього договору, первісний кредитор зобов`язаний передати боржнику або новому кредитору (для вручення боржнику) письмове повідомлення про відступлення права вимоги за кредитним договором (п. 2.2. договору).

Згідно із п. 3.1. договору сторони погодили, що новий кредитор за відступлення права грошової вимоги, визначеної цим договором, зобов`язаний сплатити первісному кредитору суму в розмірі 72 272 386,60 (сімдесят два мільйони двісті сімдесят дві тисячі триста вісімдесят шість) гривень 60 копійок. Зазначена сума є ціною договору.

Відповідно до п. 3.2. договору новий кредитор зобов`язаний сплатити первісному кредитору суму, зазначену в п. 3.1. цього договору, до 31.10.2022 р.

Розрахунки за цим договором можуть здійснюватися в безготівковій формі шляхом перерахування відповідної суми коштів, на поточний рахунок первісного кредитора. Також новий кредитор може розрахуватись із первісним кредитором за допомогою векселя (векселів) або іншим, прямо не забороненим законодавством, способом (п. 3.3. договору).

Згідно із п.п. 5.1., 5.2. договору, у випадку порушення своїх зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність, визначену цим договором та чинним законодавством. Порушенням зобов`язання є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Сторони не несуть відповідальність за порушення своїх зобов`язань за цим договором, якщо воно сталося не з їх вини. Сторона вважається не винуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів для належного виконання зобов`язання.

Цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту підписання договору уповноваженими особами та скріплення відбитками печаток сторін і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором (п. 7.2. договору).

Зазначений договір підписаний представниками сторін та скріплений відтисками печаток їх товариств.

На виконання вказаного договору 14.06.2016 р. між сторонами підписано акт приймання-передачі документів за договором про відступлення права вимоги від 14.09.2016 р., відповідно до змісту якого первісний кредитор передав, а новий кредитор прийняв: копію договору №КП 10-06-16 від 10.06.2016 р., копію додаткової угоди від 10.06.2016 р. до договору генерального підряду № 12-07-27 від 12 липня 2012 року, копію договору генерального підряду № 12-07-27 від 12 липня 2012 року, копію Акту приймання-передачі від 10.06.2016 р., письмове повідомлення боржника про відступлення права вимоги для вручення боржнику.

В подальшому, 11.11.2020 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Туристична компанія "ЮТН-Україна" (первісний кредитор; перейменоване на Товариство з обмеженою відповідальністю Орбіт Мультиплекс) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Схід Фінанс" (новий кредитор) укладено договір про відступлення прав вимоги № 9, відповідно до умов якого первісний кредитор передав новому кредиторові, а новий кредитор прийняв на себе право вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю "Софія Буд Груп", , далі за текстом "боржник", сплатити грошові кошти у розмірі 72 272 386,60 (сімдесят два мільйони двісті сімдесят дві тисячі триста вісімдесят шість) гривень 60 копійок, далі за текстом "Основне зобов`язання", що існує на момент укладення цього договору у боржника перед первісним кредитором на підставі: договору про відступлення прав вимоги від 14.09.2016 р., укладеного між ТОВ "Укрполіскорм" та первісним кредитором, а також, додаткової угоди від 10.06.2016 р. до договору генерального підряду № 12-07-27 від 12 липня 2012 року та договору №КП10-06-16 від 10.06.2016 р. (далі-договори від 10.06.2016 р.), які були укладені між боржником та первісним кредитором.

Товариство з обмеженою відповідальністю Укрполіскорм в особі ліквідатора арбітражного керуючого Бандоли Олександра Олексійовича звертаючись із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Орбіт Мультиплекс про визнання недійсним договору відступлення прав вимоги від 14.09.2016 р., укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Укрполіскорм" (первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Туристична компанія "ЮТН-Україна" (новий кредитор; перейменоване на Товариство з обмеженою відповідальністю Орбіт Мультиплекс) посилається на те, що правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03.07.2019 р. у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) встановлює, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Використання особою належного їй суб`єктивного права не для задоволення легітимних інтересів, а з метою заподіяння шкоди кредиторам, ухилення від виконання зобов`язань перед кредиторами є очевидним використанням приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню ("вживанням права на зло"). За цих умов недійсність договору як приватно-правова категорія є інструментом, який покликаний не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. Так, як заявляє заявник, сукупність встановлених ліквідатором ТОВ Укрполіскорм обставин (укладення ТОВ Укрполіскорм майже одночасно з прийняттям рішення про припинення діяльності та за сім місяців до відкриття процедури банкрутства оспорюваного договору про відступлення права вимоги, наслідком чого стало зменшення обсягу майнових активів боржника) свідчить про те, що зміст оспорюваного договору не відповідає критеріям розумності та добросовісності, а сам договір не був направлений на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним, що суперечить вимогам частини п`ятої статті 203 ЦК України, яка містить загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину та є підставою для визнання цього договору недійсним згідно з положеннями статей 215, 234 ЦК України і статті 20 Закону про банкрутство (42 КУзПБ) (висновок, викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.07.2021 р. у справі №910/9177/20).

Згідно змісту позовної заяви, заявник звернувся до суду із позовом про визнання недійсним договору, з метою захисту інтересів в першу чергу кредиторів ТОВ Укрполіскорм, які через недобросовісні дії колишнього керівництва та учасника ТОВ Укрполіскорм, які вступили в злочинний зговір з представниками ТОВ "Схід Фінанс" та ТОВ "ТК "ЮТН-Україна" (перейменоване на ТОВ Орбіт Мультиплекс) позбавлені можливості задовольнити свої вимоги через зменшення обсягу майнових активів боржника, яке відбулось за фіктивним оспорюваним договором.

Крім наведеного, в обґрунтування правових підстав визнання правочину недійсним заявник посилається в першу чергу на положення статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства.

Третьою особою ТОВ "Схід Фінанс" подано пояснення відносно предмету спору, в яких товариство, крім іншого, вказує на те, що заявник у позовній заяві, посилаючись на захист інтересів кредиторів ТОВ Укрполіскорм, зазначив про неможливість задовольнити їх вимог через зменшення обсягу майнових активів боржника, яке відбулось за спірним договором. При цьому, заявник не пояснив та не обґрунтував, в чому полягало зменшення обсягу майнових активів боржника, а також не зазначив, яким чином даний позов може захистити інтереси кредиторів боржника. Тобто, до укладення спірного договору ТОВ Укрполіскорм мало актив у вигляді права вимоги сплати йому 72 272 386,60 грн., після укладення спірного договору ТОВ Укрполіскорм також має актив у вигляді права вимоги сплати йому 72 272 386,60 гривень. Актив не зменшено, змінилось одне право вимоги (до ТОВ "Софія Буд Груп") на інше (до відповідача). Враховуючи, що ТОВ "Софія Буд Груп" неспроможне та/ або ухиляється з 2019 року виконати вказане зобов`язання, то в інтересах кредиторів ТОВ Укрполіскорм наявність обов`язку саме у відповідача по сплаті цього боргу, отже спірний договір є, на переконання третьої особи, більш привабливим для заявника, протилежне останнім не доведено. Зміна назви, керівника, місцезнаходження відповідача, скасування свідоцтва ПДВ не є належними доказами відсутності в нього активів, його неплатоспроможності, та фіктивності його діяльності. Крім того, третя особа зазначає, що посилаючись на судову практику щодо фраудаторного правочину (правочину, що вчинений божником на шкоду кредиторам), заявник в особі ліквідатора (добре обізнаного в сфері законодавства про банкрутство) не вказав й не довів, в чому саме полягає шкода спірного договору для кредиторів заявника, а також не врахував деякі обставини, обов`язкові для кваліфікації оспорюваного договору як фраудаторного, - ціна в оспорюваних договорах (зокрема на це вказує висновок КЦС ВС в постанові від 19.05.2021 р. у справі № 693/624/19). Таким чином, на переконання третьої особи, найважливіша обставина для висновків про шкоду спірного договору для кредиторів ТОВ Укрполіскорм не обґрунтована й не доведена в позові.

Окрім наведеного, вказаною третьою особою, також було подано заяву про долучення доказів, а саме, заяву свідка ОСОБА_1 від 30.11.2021 р., посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Перцовою М.Г. за № 2048, а також витяг з ЄДР стосовно боржника ТОВ Укрполіскорм станом на 14.09.2016 р. та копію платіжного доручення про сплату третьою особою ціни договору відступлення права вимоги за отримання права вимоги. Як вказує третя особа, ОСОБА_1 , який обіймав посаду керівника ТОВ Укрполіскорм станом на 14.09.2016 р. та діяв від імені ТОВ Укрполіскорм і зокрема підписав оспорбюваний договір надав свідчення, що як на дату укладення оспорюваного договору так і після його укладення ТОВ Укрполіскорм не мав будь-якої змови з представниками ТОВ "Софія Буд Груп" та ТОВ "ТК "ЮТН-Україна" про невиконання оспорюваного договору або про виконання його якось інакше, ніж обумовлено умовами договору; жодних мотивів для неотримання оплати від ТОВ "ТК "ЮТН-Україна" в обумовлений строк на користь ТОВ Укрполіскорм не було; підтвердив, що укладаючи оспорюваний договір ТОВ Укрполіскорм в особі його особисто як керівника та в особі інших органів управління мав намір створити виключно ті юридичні наслідки, які обумовлені оспорбваним договором.

Відповідачем подано заяву про застосування строку позовної давності до позову ТОВ Укрполіскорм та відмову в задоволенні позову.

Заявник, в свою чергу, подав до суду заяву про поновлення процесуального строку на звернення до суду з позовною заявою про визнання договору недійсним.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що в задоволенні заяви про визнання договору недійсним слід відмовити з огляду на таке:

Відповідно до частини першої статті 3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За приписами частини першої статті 2 Кодексу України з процедур банкрутства (далі КузПБ) провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, ГПК України, іншими законами України.

Відповідно до частини першої статті 61 КУзПБ ліквідатор з дня свого призначення здійснює такі повноваження, зокрема, приймає у своє відання майно боржника, забезпечує його збереження; подає до суду заяви про визнання недійсними правочинів (договорів) боржника.

Частинами першою, другою статті 7 КУзПБ передбачено, що спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими ГПК України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею. Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує, зокрема, спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником. Склад учасників розгляду спору визначається відповідно до ГПК України. Господарський суд розглядає спори, стороною яких є боржник, за правилами, визначеним Господарським процесуальним кодексом України.

За загальним правилом, у спорі про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (див. висновки сформовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі N 905/1227/17, від 02.10.2019 у справі N 587/2331/16-ц, від 22.10.2019 у справі N 911/2129/17, від 19.11.2019 у справі N 918/204/18).

Згідно змісту позову ліквідатор банкрута (заявник) правовою підставою заявлених вимог визначив приписи, зокрема статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства.

Для правильного вирішення спору у цій справі дослідженню та оцінці підлягають обставини щодо наявності підстав для застосування статті 42 КУзПБ до правовідносин сторін.

02.06.2021 р. Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду прийняв у справі N 904/7905/16 постанову, в пункті 111 якої сформував висновок щодо застосування статті 42 КУзПБ, згідно якого норми цієї статті з урахуванням приписів пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень цього Кодексу, який стосується процесуальних норм КУзПБ, застосовується до усіх заяв арбітражних керуючих та кредиторів, поданих після вступу в дію КУзПБ, а темпоральним критерієм її застосування є дата відкриття провадження у справі про банкрутство. Передбачений статтею 42 КУзПБ трирічний строк у будь-якому разі відраховується від дати відкриття провадження у справі про банкрутство. Такий строк з огляду на вступ в дію КУзПБ 21.10.2019 може повноцінно діяти лише у разі відкриття відповідного провадження після 21.10.2022 р.

Приписи статті 42 КУзПБ у частині підстав визнання недійсними правочинів боржника не підлягають застосуванню до правочинів, що були вчинені боржником до дати введення в дію КУзПБ, тобто 21.10.2019. До правовідносин, що склалися до 21.10.2019, підлягають застосуванню приписи статті 20 Закону про банкрутство (див. пункт 115 постанови Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 02.06.2021 у справі N 904/7905/16).

Укладення договору боржника поза межами "підозрілого періоду" (одного року, що передував порушенню справи про банкрутство), визначеного статтею 20 Закону про банкрутство, та відсутність підстав для застосування статті 42 КУзПБ з огляду на непоширення її дії на правовідносини, що склалися до вступу в дію КУзПБ, не виключає можливості визнання недійсним правочину боржника, спрямованого на уникнення звернення стягнення на його майно, на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом, а відповідний спосіб захисту гарантує практичну й ефективну можливість захисту порушених прав (див. пункти 164-165 постанови Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 02.06.2021 у справі N 904/7905/16).

В даному випадку, оспорюваний правочин про відступлення прав вимоги було укладено 14.09.2016 р., а провадження у справі № 911/1418/17 про банкрутство ТОВ "Укрполіскорм" було відкрито ухвалою господарського суду Київської області від 24.05.2017 р.

Отже оспорюваний правочин вчинено боржником протягом одного року, що передував відкриттю провадження у справі про банкрутство, тобто у період дії Закону банкрутство від 22.12.2011 N 4212-VI в редакції від 19.01.2013, що діяла до 21.10.2019, умови та підстави визнання недійсними правочинів (договорів) та спростування майнових дій боржника в якому було врегульовано статтею 20 цього Закону.

Оскільки вчинення спірного правочину від 14.09.2016 р. та відкриття провадження у справі про банкрутство ТОВ "Укрполіскорм" мали місце до введення в дію КУзПБ, приписи статті 42 КУзПБ не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, а до таких правовідносин, з урахуванням вчинення боржником правочину в межах "підозрілого періоду" (одного року, що передував порушенню справи про банкрутство) застосовуються приписи статті 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Поряд із наведеним, суд звертає увагу на те, що згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм (висновок наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі N 487/10128/14-ц).

Таким чином, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови в позові, оскільки згідно з принципом jura novit curia неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм (аналогічний висновок щодо обов`язку суду з надання правової кваліфікації відносин сторін викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2021 у справі N 662/397/15-ц).

Тож посилання заявника у позовній заяві на норми, які не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, не може бути підставою для відмови у задоволенні заявленого позову, оскільки суд при вирішенні справи враховує підставу (обґрунтування) позовних вимог.

Підставою позову є фактичні обставини, що наведені в заяві, тому зазначення заявником конкретної правової норми в обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача про яке ним зазначається в позовній заяві здійснюється судом на розгляд якого передано спір крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (див. висновки щодо алгоритму розгляду спорів викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.09.2019 у справі N 924/831/17, від 28.11.2019 у справі N 910/8357/18, від 12.06.2020 у справі N 906/775/17, від 25.06.2020 у справі N 924/233/18).

Таким чином, визначення предмета та підстав спору є правом позивача, у той час як встановлення обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. У такий спосіб здійснюється "право на суд", яке відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати "вирішення" спору судом (рішення у справі "Кутіч проти Хорватії").

У даній справі зміст підстав заявлених вимог ліквідатора складають обставини вчинення боржником протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство, правочину, що є, на переконання ліквідатора, невигідним для ТОВ "Укрполіскорм" та вчиненим з метою виведення з власності боржника активів задля подальшого уникнення погашення наявної заборгованості перед кредиторами.

Аналіз змісту наведених заявником обставин свідчить, що останні за свої характером та змістом підпадають під правове регулювання статті 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

За цих умов, помилкове визначення ліквідатором боржника у позовній заяві в якості правової підстави заявлених вимог приписів статті 42 КУзПБ замість норм статті 20 Закону про банкрутство, яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин, не є таким, що спричиняє негативні наслідки для заявника, оскільки неправильна юридична інтерпретація фактів не може позбавити сторону в праві на судовий захист права, інакше порушується фундаментальне право особи на справедливий суд. Суд, який розглядає справу, має право і зобов`язаний самостійно визначити та кваліфікувати правовідносини, які виникли між сторонами, та застосувати відповідну норму права чи закон, який регулює спірні правовідносини.

Як нормами статті 20 Закону про банкрутство так і нормами статті 42 КУзПБ регулюються правовідносини щодо фраудаторних правочинів.

Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в українському законодавстві регулюються тільки в певних сферах (зокрема: у банкрутстві (стаття 20 Закону про банкрутство, стаття 42 КУзПБ).

За змістом частини першої статті 20 Закону про банкрутство правочини (договори) або майнові дії боржника, які були вчинені боржником після порушення справи про банкрутство або протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство, можуть бути відповідно визнані недійсними або спростовані господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або конкурсного кредитора з таких підстав: боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови, що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів.

Стаття 20 Закону про банкрутство регулює відносини, що виникли між боржником, кредитором та іншими особами з приводу дій боржника щодо розпорядження своїм майном, вчинені в період до порушення справи про банкрутство або після порушення справи про банкрутство. Зазначена стаття визначає спеціальні підстави оспорювання майнових дій боржника з метою забезпечення зберігання майна в інтересах кредиторів або повернення майна боржника, у разі його вибуття, до ліквідаційної маси.

Оскільки, період часу з моменту виникнення грошового зобов`язання у боржника, у тому числі при загрозі неплатоспроможності або при надмірній заборгованості, до дня порушення справи про його банкрутство є підозрілим періодом, а правочини (договори, майнові дії) боржника, що вчинені у цей період часу є сумнівними, частиною першою статті 20 Закону про банкрутство встановлено правову презумпцію сумнівності правочинів та майнових дій боржника, що вчинені ним протягом вказаного у наведених нормах строку, тому будь-який правочин боржника щодо відчуження ним свого майна може бути визнаний недійсним на підставі наведеної норми (див. висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 30.01.2019 у справі N 910/6179/17).

Інститут визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство є універсальним засобом захисту у відносинах неплатоспроможності та частиною єдиного механізму правового регулювання відносин неплатоспроможності, що спрямована на дотримання балансу інтересів не лише осіб які беруть участь у справі про банкрутство, а й осіб, залучених у справу про банкрутство, наприклад, контрагентів боржника. Визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство спрямоване на досягнення однієї з основних цілей процедури неплатоспроможності - максимально можливе справедливе задоволення вимог кредиторів.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.

Частиною третьою статті 13 ЦК України визначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Формулювання "зловживання правом" необхідно розуміти як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права. Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.

Правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Обираючи варіант добросовісної поведінки, боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника, повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав та правомірних інтересів кредитора (див. висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі N 910/8357/18).

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторний договір), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції "фраудаторності" при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дають змогу кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника (див. висновки сформовані у постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 02.06.2021 у справі N 904/7905/16).

Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора (висновок викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі N 910/7547/17).

Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватися від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається "про людське око", таким критеріям відповідати не може.

У період протягом року, що передував відкриттю процедури банкрутства або після порушення справи про банкрутство дії щодо будь-якого вилучення (відчуження) боржником своїх майнових активів є підозрілими і можуть становити втручання у право власності кредиторів, відтак відчуження майна боржником повинно здійснюватися з огляду на права кредиторів щодо забезпечення їх вимог активами боржника, а неврахування інтересів кредиторів у такому випадку є зловживанням з боку боржника своїми правами щодо розпорядження майном як власника, за умови, що відчуження майна призводить завідомо до зменшення обсягу платоспроможності боржника і наносить шкоду кредиторам.

Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані, із зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язання діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора.

Дії боржника, зокрема але не виключно, щодо безоплатного відчуження майна, відчуження майна за ціною значно нижче ринкової, для цілей не спрямованих на досягнення розумної ділової мети або про прийняття на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, або відмова від власних майнових вимог, якщо вони вчинені у підозрілий період, можуть свідчити про намір ухилення від розрахунків із контрагентами та спрямовані на завдання шкоди кредиторам.

Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом, спрямованим на недопущення (уникнення) задоволення вимог такого кредитора.

Отже будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину - правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам (див. висновки викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі N 910/8357/18, від 03.03.2020 у справі N 910/7976/17, від 03.03.2020 у справі N 904/7905/16, від 03.03.2020 у справі N 916/3600/15, від 26.05.2020 у справі N 922/3796/16, від 04.08.2020 у справі N 04/14-10/5026/2337/2011, від 17.09.2020 у справі N 904/4262/17, від 22.04.2021 у справі N 908/794/19 (905/1646/17), від 02.06.2021 у справі N 904/7905/16).

Суд звертає увагу на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03.07.2019 у справі N 369/11268/16-ц (провадження N 14-260цс19) про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Використання особою належного їй суб`єктивного права не для задоволення легітимних інтересів, а з метою заподіяння шкоди кредиторам, ухилення від виконання зобов`язань перед кредиторами є очевидним використанням приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню ("вживанням права на зло").

За цих умов недійсність договору як приватно-правова категорія є інструментом, який покликаний не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати.

Вищенаведена правова позиція наведена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 15.07.2021 р. у справі № 927/531/18.

Згідно змісту позовної заяви, в обґрунтування заявлених вимог заявник посилається на те, що оспорюваний договір є таким, що укладено на шкоду боржнику і його кредиторам, оскільки за таким правочином боржником було передано на користь третьої особи право вимоги щодо стягнення боргу, отже, на переконання заявника, наслідком такого правочину є зменшення обсягу майнових активів боржника, що мало місце саме під час підозрілого періоду менше року до порушення провадження у справі про банкрутство ТОВ Укрполіскорм, за наявності заборгованості у останнього, а відтак, такий правочин, як стверджує заявник, порушує публічний порядок, отже, його зміст суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За загальними правилами розподілу обов`язку доказування кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (частини перша та третя статті 74 ГПК України).

Тож при зверненні з позовом про визнання недійсним договору заявник має довести обставини, які на його переконання є підставою для задоволення такого позову.

Поряд із наведеним, в даному випадку, заявником не надано, в порушення положень частини першої статті 77 ГПК України, якими визначено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування і не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування, допустимих доказів того, що оспорюваний правочин договір відступлення прав вимоги від 14.09.2016 р. порушує права заявника (боржника) та його кредиторів.

З аналізу наданих документів, судом встановлено, що предметом оспорюваного договору є право вимоги до ТОВ "Софія Буд Груп" в розмірі 72272386,60 грн.; передано таке право вимоги за ціною 72272386,60 грн., яку відповідач (набувач за оспорюваним договором права вимоги, новий кредитор за основним зобов`язанням) у встановлений договором, умови якого сторони визначають на власний розсуд, строк має сплатити заявнику, а саме: до 31.10.2022 р. (п. 3.2. договору). Таким чином, на підставі оспорюваного договору було фактично змінено зобов`язання здійснення сплати коштів боржнику на інше аналогічне зобов`язання, при цьому розмір зобов`язання не змінився, а лише змінилась особа боржника, що має борг перед ТОВ "Укрполіскорм" та строк виконання такого зобов`язання.

Поряд із наведеним, заявником не надано доказів фінансової неспроможності відповідача здійснити сплату ціни оспорюваного договору 72272386,60 грн. на користь ТОВ "Укрполіскорм" у встановлені договором строки, а відтак, з урахуванням того, що строк до якого згідно умов договору про відступлення прав вимоги від 14.09.2016 р. відповідач має здійснити сплату ціни такого договору станом на сьогодні не сплив, посилання заявника, що оспорюваний договір є таким, що порушує права боржника і кредиторів є передчасним.

Судом враховано, що гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.

Приписами статей 73, 74 ГПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статей 76-79 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 86 ГПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За результатами повного та всебічного дослідження поданих доказів, які мають значення для правильного вирішення даного спору і стосуються предмету доказування, суд встановив, що заявником не доведено, що оспорюваний договір про відступлення прав вимоги від 14.09.2016 р., станом на дату звернення заявника до суду із позовом та на дату прийняття, за результатами розгляду такого позову рішення, має наслідком зменшення активів боржника, що відповідно порушує права ТОВ "Укрполіскорм" та його кредиторів.

За таких обставин, відсутні підстави, визначені положеннями статті 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" для визнання недійсним вказаного договору про відступлення прав вимоги, а також судом не встановлено наявності підстав, визначених загальними засадами цивільного законодавства для визнання такого правочину недійсним, оскільки, заявником не доведено, що такий договір направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, що могло б свідчити про порушення таким правочином публічного порядку та те, що його зміст суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а відтак, заявник необґрунтовано звернувся із позовом.

Що стосується застосування строку позовної давності про який заявлено відповідачем, судом встановлено наступне:

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з положеннями статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (ст. 253 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до частини третьої та частини четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

З огляду на те, що судом встановлено відсутність станом на сьогодні порушення права заявника, яке б підлягало захисту, що виключає можливість застосування строку позовної давності та відмову в задоволенні позову з цих підстав, суд відмовляє, відповідно, в застосуванні строку позовної давності, про який заявлено відповідачем.

Судовий збір, відповідно приписів ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається судом на заявника.

Поряд із наведеним, суд вважає за необхідне зазначити, що, судом, виходячи із вищенаведених обставин, встановлено, що під час розгляду позову про визнання недійсним правочину, укладеного під час дії Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" слід керуватись положеннями статті 20 вказаного Закону, а відповідно до частини четвертої вказаної статті за результатами розгляду заяви арбітражного керуючого або конкурсного кредитора про визнання недійсним правочину (договору) або спростування майнових дій боржника господарський суд виносить ухвалу.

Керуючись ст. 234, 236 Господарського процесуального кодексу України, Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", суд

ухвалив:

1. Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю Укрполіскорм в особі ліквідатора арбітражного керуючого Бандоли Олександра Олексійовича від 19.10.2021 р. № 02-92/72 про визнання недійсним договору залишити без задоволення.

Копії ухвали направити учасникам справи.

Ухвала відповідно до частини четвертої статті 9 Кодексу України з процедур банкрутства набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в порядку, встановленому Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Дата підписання повного тексту ухвали 10.05.2022 р.

Суддя А.В. Лопатін