ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" травня 2022 р. Справа№ 910/17799/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Майданевича А.Г.

суддів: Суліма В.В.

Коротун О.М.

розглянувши у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Гардіан»

на рішення Господарського суду міста Києва від 28.12.2021

у справі №910/17799/21 (суддя - Гумега О.В.)

за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Вусо»

до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан»

про стягнення 130 000,00 грн,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2021 року Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Вусо» (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан» (далі - відповідач) про стягнення 130 000,00 грн страхового відшкодування.

В обгрунтування позовних вимог позивач вказав, що внаслідок настання страхової події - дорожньо-транспортної пригоди, ПАТ «СК «Вусо» сплачено суму страхового відшкодування. У зв`язку з чим, відповідно до статті 27 Закону України «Про страхування» та статті 993 Цивільного кодексу України до позивача перейшло право вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду. Оскільки, цивільна відповідальність власника/водія транспортного засобу «Mercedes-Benz 313CDI», реєстраційний номер НОМЕР_1 , з вини водія якого трапилось ДТП, була застрахована ТДВ «СК «Гардіан», позивач заявив до відповідача позов про відшкодування шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 130 000,00 грн.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.12.2021 позов задоволено повністю.

Стягнуто з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан» на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Вусо» 130 000,00 грн страхового відшкодування та 2 270,00 грн судового збору.

Задовольняючи позовні вимоги суд дійшов висновку, що рахунок-фактура № ДМ00016186 від 07.04.2021, акт виконаних робіт № 103242 від 26.04.2021, страховий акт № 2115979-1 від 14.04.2021 та платіжне доручення №14014 від 14.04.2021 є належними доказами розміру матеріального збитку, завданого позивачу.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 28.12.2021 скасувати, прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.

Апелянт вказує, що позивач не довів причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, заподіяною потерпілому.

Скаржник стверджує, що акт огляду від 06.04.2021 не є належним та допустимим доказом обсягу пошкоджень, які утворились на транспортному засобі «Toyota Land Cruiser Prado», д.н.з. НОМЕР_2 , внаслідок ДТП від 06.04.2021.

Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан» зазначає, що звіт про визначення вартості коефіцієнт фізичного зносу колісного транспортного засобу від 06.04.2021 не є належним доказом того, що коефіцієнт фізичного зносу «Toyota Land Cruiser Prado» дорівнює 0.

Апелянт наголошує, що позивач не повідомив ТОВ «Страхова компанія «Гардіан» про час та місце огляду пошкодженого транспортного засобу «Toyota Land Cruiser Prado», д.н.з. НОМЕР_2 , всупереч п. 33-1.1. ст. 33-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не було надано відзив на апеляційну скаргу, що, в свою чергу, не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції відповідно до частини 3 статті 263 Господарського процесуального кодексу України.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.01.2022 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан» на рішення Господарського суду міста Києва від 28.12.2021 у справі №910/17799/21 та справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання).

З огляду на наявність у матеріалах справи належних доказів повідомлення сторін про розгляд апеляційної скарги у порядку письмового провадження, що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень, та закінчення процесуальних строків на подання до суду документів, встановлених ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.01.2022, колегія суддів вважає за можливе здійснити розгляд апеляційної скарги по суті.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

10.09.2020 між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Вусо» (страховик) та ОСОБА_1 (страхувальник) укладено договір №-14-01 добровільного страхування наземного транспорту (далі - договір страхування), предметом якого є страхування транспортного засобу «Toyota Land Cruiser Prado 150», реєстраційний номер НОМЕР_2 . Строк дії договору страхування визначений до 15.09.2021.

06.04.2021 на 1 км. автомобільної дороги М-10-01 - Західний обхід м. Львова сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Toyota Land Cruiser Prado 150», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 та автомобіля «Mercedes-Benz 313CDI», реєстраційний номер НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_2 . У зв`язку з чим, складено Протокол про адміністративне правопорушення, серія ДПР18 № 196805 на ОСОБА_2 .

Постановою Шевченківського районного суду міста Львова від 25.05.2021 у справі № 466/3277/21 дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок порушення ОСОБА_2 п. 2.3, 12.1, 13.1 Правил дорожнього руху України. Зазначеною постановою ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 850,00 грн.

Внаслідок вказаної ДТП пошкоджено автомобіль «Toyota Land Cruiser Prado 150», реєстраційний номер НОМЕР_2 , застрахований Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Вусо».

Відповідно до рахунку-фактури № ДМ00016186 від 07.04.2021 та акту виконаних робіт №103242 від 26.04.2021 Товариства з обмеженою відповідальністю «Сервісний центр «Діамант» вартість робіт та запчастин, необхідних для проведення відновлювального ремонту автомобіля «Toyota Land Cruiser Prado 150» становить 262 820,13 грн.

Згідно зі звітом № 28804 про визначення коефіцієнту фізичного зносу колісного транспортного засобу, складеного оцінювачем ОСОБА_3 18.09.2021, коефіцієнт фізичного зносу КТЗ «Toyota Land Cruiser Prado 150», реєстраційний номер НОМЕР_2 , станом на 06.04.2021 дорівнював 0,00 (далі - звіт № 28804 від 18.09.2021).

За страховим випадком (ДТП) відповідно до складеного страхового акту № 2115979-1 від 14.04.2021 по договору страхування визначено суму страхового відшкодування у розмірі 262 820,13 грн.

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Вусо» виплатило страхувальнику страхове відшкодування в розмірі 262 820,13 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 14014 від 14.04.2021.

Звертаючись з позовною заявою, позивач вказав, що, оскільки цивільна відповідальність власника/водія транспортного засобу «Mercedes-Benz 313CDI», реєстраційний номер НОМЕР_1 , з вини водія якого трапилось ДТП, була застрахована ТДВ «СК «Гардіан», тому просив стягнути з відповідача страхове відшкодування у розмірі 130 000,00 грн.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Згідно з частиною 1 статті 16 Закону України "Про страхування" договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору. Дана норма кореспондується із статтею 979 Цивільного кодексу України, якою визначено, що за договором страхування страховик зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити страхувальникові або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Частиною 2 статті 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

За чинним законодавством України окрім особи, винної у завданні шкоди, потерпілий у ДТП має також право одержати майнове відшкодування або за рахунок страхової організації, якою застраховане його майно, за правилами і в порядку, встановленому Цивільним кодексом України та Законом України «Про страхування», або за рахунок страховика, яким застраховано відповідальність особи, що володіє транспортним засобом, водія якого визнано винним у ДТП, за правилами та у порядку, встановленому Цивільним кодексом України та Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Право потерпілого обрати той чи інший спосіб захисту чинним законодавством не обмежене.

У даному випадку потерпілий звернувся за відшкодуванням майнової шкоди до позивача, який застрахував його майно (автомобіль).

Статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Пунктом 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

У зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством (ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Як вказувалось вище, відповідно до рахунку-фактури № ДМ00016186 від 07.04.2021 та акту виконаних робіт №103242 від 26.04.2021 Товариства з обмеженою відповідальністю «Сервісний центр «Діамант», вартість робіт та запчастин, необхідних для проведення відновлювального ремонту автомобіля «Toyota Land Cruiser Prado 150» становить 262 820,13 грн.

Згідно зі звітом № 28804 про визначення коефіцієнту фізичного зносу колісного транспортного засобу, складеного оцінювачем Гармідаровою Ю.П. 18.09.2021, коефіцієнт фізичного зносу КТЗ «Toyota Land Cruiser Prado 150», реєстраційний номер НОМЕР_2 , станом на 06.04.2021 дорівнював 0,00 (далі - звіт № 28804 від 18.09.2021).

З матеріалів справи вбачається, що Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Вусо» виплатило страхувальнику страхове відшкодування в розмірі 262 820,13 грн, що підтверджується платіжним дорученням №14014 від 14.04.2021.

Таким чином, до позивача перейшло право зворотної вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Суд першої інстанції встановив, що відповідно до полісу №АР/4442993 транспортний засіб, яким спричинено ДТП, застраховано ТДВ «Страхова компанія «Гардіан», ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну встановлений у розмірі 130 000,00 грн, строк дії полісу визначений з 23.06.2020 по 22.06.2021. Станом на дату спірної ДТП (06.04.2021) поліс № АР/4442993 був чинним.

Відповідно до матеріалів справи, ОСОБА_2 керував автомобілем «Mercedes-Benz 313CDI», реєстраційний номер НОМЕР_1 , на законних підставах.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач є відповідальною особою за завдані збитки власнику автомобіля, застрахованого у позивача, відповідно до положень Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» в межах, передбачених полісом № АР/4442993, а до позивача як страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором страхування, перейшло право вимоги, яке потерпіла особа мала до відповідача, як особи, відповідальної за завдані збитки.

Заперечуючи проти позову відповідач вказав, що надані позивачем докази на підтвердження розміру матеріального збитку не можуть вважатися належними та допустимими, оскільки неможливо встановити обґрунтованість рахунку-фактури № ДМ00016186 від 07.04.2021, складеного ТОВ «Сервісний центр Діамант». Крім того, звіт № 28804 про визначення коефіцієнту фізичного зносу колісного транспортного засобу від 18.09.2021 не може слугувати належним та допустимим доказом того, що пошкоджений автомобіль не має зносу.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно відхилив вказані твердження відповідача, з огляду на наступне.

Проведення оцінки завданої шкоди суб`єктом оціночної діяльності є необхідним у випадку наявності підстав для вирахування коефіцієнту фізичного зносу у випадках і порядку, передбаченому Методикою товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом №142/5/2092 від 24.11.2003 Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24.11.2003 за № 1074/8395.

Відповідно до пункту 7.38 вказаної Методики значення коефіцієнта фізичного зносу (Ез) приймається таким, що дорівнює нулю для нових складників та для складників колісних транспортних засобів, строк експлуатації яких не перевищує:

5 років - для легкових колісних транспортних засобів виробництва країн СНД;

7 років - для інших легкових колісних транспортних засобів.

3 роки - для вантажних КТЗ, вантажопасажирських КТЗ, причепів, напівпричепів, спеціальних КТЗ, спеціалізованих КТЗ, автобусів виробництва країн СНД;

4 роки - для інших вантажних КТЗ, вантажопасажирських КТЗ, причепів, напівпричепів, спеціальних КТЗ, спеціалізованих КТЗ, автобусів;

5 років - для мототехніки.

Згідно з пунктом 1.6 вищевказаної Методики строк експлуатації - це період часу від дати виготовлення колісного транспортного засобу до дати його оцінки.

Зі свідоцтва про реєстрацію пошкодженого автомобіля «Toyota Land Cruiser Prado 150», реєстраційний номер НОМЕР_2 , вбачається, що рік випуску автомобіля - 2019, а отже, станом на дату дорожньо-транспортної пригоди (06.04.2021) строк експлуатації означеного автомобіля не перевищував 7 років.

Пунктом 7.39 зазначеної Методики визначено, що винятком, стосовно використання зазначених вище вимог є, зокрема, випадок якщо колісні транспортні засоби експлуатуються в інтенсивному режимі (фактичний пробіг щонайменше вдвічі більший за нормативний) та якщо складові частини кузова, кабіни, рами відновлювали ремонтом або вони мають корозійні руйнування чи пошкодження у вигляді деформації.

Проте, доказів існування обставин, які є винятковими відповідно до п. 7.39 Методики, стосовно застрахованого позивачем автомобіля відповідач не надав та матеріали справи не містять.

Отже, беручи до уваги вказане вище, підстви для вирахування коефіцієнту фізичного зносу транспортного засобу «Toyota Land Cruiser Prado 150», реєстраційний номер НОМЕР_2 , при визначенні розміру страхового відшкодування - відсутні.

При визначенні розміру заподіяної шкоди у даному випадку місцевий господарський суд виходив із вартості відновлювального ремонту застрахованого автомобіля «Toyota Land Cruiser Prado 150», реєстраційний номер НОМЕР_2 , визначеного рахунком-фактурою № ДМ00016186 від 07.04.2021 та актом виконаних робіт № 103242 від 26.04.2021.

Так, у постанові Верховного Суду від 25.07.2018 у справі № 922/4013/17 зроблено висновок, що звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається можлива, але не кінцева сума, що витрачена на відновлення транспортного засобу. Реальним же підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику є саме платіжне доручення, яким оплачена, виставлена станцією технічного обслуговування сума вартості відновлювального ремонту транспортного засобу.

Частина 1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», яка передбачає відшкодування страховиком саме оціненої шкоди, не встановлює імперативного обов`язку щодо проведення такої оцінки саме суб`єктом оціночної діяльності відповідно до Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні».

Згідно з пунктом 1.6 Методики відновлювальний ремонт - це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності колісних транспортних засобів чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів, а відповідно до п. 2.3 Методики вартість відновлювального ремонту дорожнього транспортного засобу - це грошові витрати, необхідні для відновлення пошкодженого, розукомплектованого колісного транспортного засобу.

Відповідно до статті 1192 Цивільного кодексу України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Визначаючи розмір заподіяної шкоди при страхуванні наземного транспорту, суд, у разі виникнення спору щодо визначення розміру шкоди, повинен виходити з фактичної (реальної) суми, встановленої висновком автотоварознавчої експертизи, або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля.

З огляду на вищезазначене, суд першої інстанції вірно прийняв у якості належних та допустимих доказів надані позивачем рахунок-фактуру № ДМ00016186 від 07.04.2021, акт виконаних робіт № 103242 від 26.04.2021 та платіжне доручення № 14014 від 14.04.2021 на підтвердження розміру матеріального збитку.

Також, відповідач у відзиві на позовну заяву вказав, що не порушив законні права позивача, оскільки позивачем не було подану заяву про страхове відшкодування, у зв`язку з чим, звернення позивача з даним позовом до суду є передчасним.

Проте, суд зазначає, що подання заяви про страхове відшкодування як підстави для виплати страхового відшкодування не заперечує права потерпілого звернутися за судовим захистом у разі ігнорування страховиком такої заяви, незгоди із розміром визначеної страхової виплати чи із рішенням страховика про відмову в страховому відшкодуванні.

Виникнення права на отримання страхового відшкодування пов`язується не з поданням потерпілим (іншою особою, що має відповідне право) заяви про таке відшкодування, а саме, з настанням страхового випадку, що має наслідком виникнення у страховика обов`язку з регламентної виплати в силу закону та на підставі відповідного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності його страхувальника, а за відсутності такого договору та у визначених законом випадках - виникнення цього обов`язку у МТСБУ.

Такий підхід (виникнення права на страхове відшкодування з моменту страхового випадку, а не з моменту звернення до страховика із відповідною заявою) і передбачає за можливе захист права щодо отримання регламентної виплати (страхового відшкодування) шляхом звернення потерпілого (іншої особи, що має відповідне право) до суду.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.12.2019 у справі №465/4287/15 підтримала власний правовий висновок (викладений у постанові від 19.06.2019 у справі № 465/4621/16-к) щодо порядку отримання потерпілим страхового відшкодування за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, визначивши, що попереднє звернення потерпілого у випадках, передбачених законом, до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування не є обов`язковим та не виключає право особи звернутися безпосередньо до суду з позовом про стягнення відповідного страхового відшкодування в межах річного строку. Велика Палата Верховного Суду зауважила, що у названому Законі прямо не передбачено, що встановлено досудовий порядок урегулювання спору, а також не зазначено про обов`язок особи, яка заявляє вимогу про виплату страхового відшкодування, спочатку звернутися до страховика та не пов`язано дотримання такого порядку з правом чи можливістю цієї особи звернутися до суду з вимогою про стягнення страхового відшкодування.

Зазначене свідчить про сталу правову позицію Великої Палати Верховного Суду щодо визначення порядку отримання потерпілим страхового відшкодування за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, а також судового тлумачення норм названого Закону, зокрема щодо відсутності обов`язку звернення потерпілого з відповідною заявою до страховика та наявності альтернативного способу захисту порушених прав шляхом звернення до суду з вимогою про стягнення страхового відшкодування.

Враховуючи наведені правові висновки Великої Палати Верховного Суду, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду постанові від 12.02.2021 у справі № 910/6013/20 дійшов правового висновку, що виникнення права на отримання страхового відшкодування пов`язується не з поданням потерпілим (іншою особою, що має відповідне право) заяви про таке відшкодування, а саме з настанням страхового випадку, що має наслідком виникнення у страховика обов`язку з регламентної виплати за законом та на підставі відповідного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності його страхувальника, а за відсутності такого договору та у визначених законом випадках - виникнення цього обов`язку в МТСБУ.

Таким чином, беручи до уваги вказане вище, твердження відповідача про передчасність звернення позивача з даним позовом до суду є безпідставним.

Щодо посилання апелянта на те, що позивач не повідомив ТОВ «Страхова компанія «Гардіан» про час та місце огляду пошкодженого транспортного засобу «Toyota Land Cruiser Prado», д.н.з. НОМЕР_2 , всупереч п. 33-1.1. ст. 33-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», колегія суддів вказує наступне.

Пунктом 33-1.1. статті 33-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страхувальник, інша особа, відповідальність якої застрахована, водій транспортного засобу, причетного до дорожньо-транспортної пригоди, особа, яка має право на отримання відшкодування (потерпілий), зобов`язані сприяти страховику та МТСБУ в розслідуванні причин та обставин дорожньо-транспортної пригоди, зокрема, надати для огляду належний їй транспортний засіб або інше пошкоджене майно.

Отже, суд апеляційної інстанції зазначає, що, оскільки ТОВ «Страхова компанія «Гардіан» не являється страхувальником, іншою особою, відповідальність якої застрахована, водієм транспортного засобу, причетного до дорожньо-транспортної пригоди та особою, яка має право на отримання відшкодування (потерпілий), тому позивач не був зобов`язаний повідомиляти ТОВ «Страхова компанія «Гардіан» про час та місце огляду пошкодженого транспортного засобу «Toyota Land Cruiser Prado», д.н.з. НОМЕР_2 .

Посилання скаржника на постанови Верховного Суду від 08.05.2018 у справі № 920/316/17, від 21.12.2018 у справі № 920/31/18 та постанову Великої Палати Верховного Суду віді 30.05.2018 у справі №750/8676/15-ц колегія суддів не приймає до уваги, оскільки предметом спору у вказаних постановах є стягнення шкоди/збитків, в той час, як предметом спору в даній справі є стягнення страхового відшкодування спричиненого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Отже, спірні правовідносини у вказаних постановах не є аналогічними, які склалися у даній справі.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Частиною 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що доводи позивача і докази надані на їх підтвердження, про розмір матеріальної шкоди, завданої позивачу, а саме: рахунок-фактуру № ДМ00016186 від 07.04.2021, акт виконаних робіт № 103242 від 26.04.2021, страховий акт № 2115979-1 від 14.04.2021 та платіжне доручення № 14014 від 14.04.2021 є належними доказами стягнення страхового відшкодування у розмірі 130 000 грн., спричиненого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

За встановлених обставин, до виплати із страховика, яким застраховано відповідальність особи, яку визнано винною у ДТП, належить сума в розмірі 130 000,00 грн (вартість відновлювального ремонту, підтверджена рахунком-фактурою № ДМ00016186 від 07.04.2021, актом виконаних робіт № 103242 від 26.04.2021, страховим актом № 2115979-1 від 14.04.2021 та платіжним дорученням № 14014 від 14.04.2021 з урахуванням ліміту по майну за полісом № АР/4442993).

На переконання колегії суддів апеляційного господарського суду, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України №4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

У відповідності з пунктом 3 частини 2 статті 129 Конституції України та частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76 Господарського процесуального кодексу України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частини 8 статті 80 Господарського процесуального кодексу України).

Апелянтом не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.

Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду прийнято у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, підстав його скасовувати або змінювати не вбачається.

Таким чином, апеляційна скарга Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан» на рішення Господарського суду міста Києва від 28.12.2021 у справі №910/17799/21 задоволенню не підлягає. Рішення Господарського суду міста Києва від 28.12.2021 у справі №910/17799/21 слід залишити без змін.

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладається на апелянта в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан» на рішення Господарського суду міста Києва від 28.12.2021 у справі №910/17799/21 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 28.12.2021 у справі №910/17799/21 залишити без змін.

3. Судовий збір за розгляд справи у суді апеляційної інстанції покласти на Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан».

4. Матеріали справи №910/17799/21 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя А.Г. Майданевич

Судді В.В. Сулім

О.М. Коротун