ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"10" травня 2022 р. Cправа №902/1173/21

Суддя Господарського суду Вінницької області Нешик О.С., при секретарі судового засідання Шаравській Н.Л., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ВІННИЦЯ-ТЕПЛОЕНЕРГО", м.Київ

до Комунального підприємства "Козятинська центральна районна лікарня" Козятинської міської ради", м.Козятин Хмельницького району Вінницької області

про стягнення 456668,96 грн згідно договору про закупівлю теплової енергії

представники сторін в судове засідання не з`явились

ВСТАНОВИВ:

25.11.2021 до Господарського суду Вінницької області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "ВІННИЦЯ-ТЕПЛОЕНЕРГО" про стягнення з Комунального підприємства "Козятинська центральна районна лікарня" Козятинської міської ради" 456668,96 грн заборгованості, а саме: 422509,40 грн - основного боргу та 34159,56 грн - пені, що нарахована в зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов укладеного між сторонами Договору про закупівлю теплової енергії у вигляді пари та гарячої води №37 від 10.02.2021 в частині здійснення розрахунків за отриману теплову енергію.

Ухвалою суду від 30.11.2021 за вказаним позовом відкрито провадження у справі №902/1173/21, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 25.01.2022.

21.12.2021 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву разом з доданими документами.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначає про те, що на виконання взятих зобов`язань за Договором про закупівлю теплової енергії у вигляді пари та гарячої води №37 від 10.02.2021 ним здійснено оплату в сумі 2229544,64 грн, що не заперечується позивачем. Відтак, заборгованість відповідача перед позивачем згідно Договору №37 від 10.02.2021 відсутня, в зв`язку з чим відповідач вважає безпідставним нарахування позивачем пені в сумі 34159,56 грн. Також зазначає про безпідставність зарахування позивачем платежів, які здійснені на погашення заборгованості за Договором №37 від 10.02.2021 в рахунок неіснуючої заборгованості за 2020 рік.

Разом з тим, на момент закінчення замовних обсягів теплової енергії - 20.03.2021 опалювальний сезон не завершився, а тому відбулося бездоговірне споживання теплової енергії в період з 21.03.2021 по 15.04.2021 в наслідок чого у вказаний період за відповідачем утворилась заборгованість в сумі 422506,90 грн, яка підтверджується актом звірки взаємних розрахунків від 08.06.2021 та визнається відповідачем у повному обсязі.

За результатами судового засідання (25.01.2022) судом постановлено ухвалу про продовження строку проведення підготовчого провадження у справі на тридцять днів та оголошення перерви в підготовчому судовому засіданні до 24.02.2022.

Вказаною ухвалою суду зобов`язано позивача надати суду докази на підтвердження обставин, викладених у позовній заяві, а саме: наявності станом на 2021 рік заборгованості за договорами про закупівлю теплової енергії у вигляді пари та гарячої води (за Договором №128 від 15.04.2020, Договором №538 від 23.12.2020 та Договором №541 від 23.12.2020) (тобто наявності у позивача підстав спрямування отриманих від відповідача у травні 2021 року коштів на погашення заборгованості за укладеними в 2020 році договорами); первинні документи на підтвердження надання послуг за договорами, що укладені між сторонами в 2020 році (акти, рахунки, тощо); докази сплати відповідачем заборгованості за договорами, що укладені між сторонами в 2020 році.

14.02.2022 на виконання ухвал суду від 30.11.2021 та 25.01.2022 позивачем направлено до суду первинні документи на підтвердження надання відповідачу послуг за Договором про закупівлю теплової енергії у вигляді пари та гарячої води №37 від 10.02.2021 та докази надання позивачем відповідачу послуг за 2020 рік та докази їх оплати.

21.02.2022 до суду надійшли пояснення відповідача разом з доданими документами.

24.02.2022 судом постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження у справі №902/1173/21 та призначення справи до розгляду по суті на 24.03.2022.

Ухвалою суду від 24.03.2022 розгляд справи по суті відкладено до 10.05.2022.

На визначену судом дату (10.05.2022) представники сторін в судове засідання не з`явилися, хоча про місце, дату та час його проведення останні повідомлялися належним чином шляхом направлення відповідної ухвали суду та телефоном (а.с.146, 147).

При цьому, 10.05.2022 на електронну адресу суду надійшло клопотання представника відповідача про розгляд справи без його участі.

Суд зазначає про те, що будь-яких письмових заяв і клопотань на день розгляду справи від сторін щодо відкладення розгляду справи до суду не надійшло. Подальше ж відкладення розгляду справи призведе до затягування судового процесу і є порушенням приписів статті 42 ГПК України, зокрема, стосовно виявлення поваги до суду та до інших учасників судового процесу; сприяння своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи.

Недотримання строків розгляду справ судом порушує конституційне право на судовий захист, гарантований статтею 55 Конституції України, і негативно впливає на ефективність правосуддя та на авторитет судової влади.

Частиною першою ст.202 ГПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд враховує, що неявка сторін чи їх представників в судове засідання не є перешкодою для розгляду справи.

В судовому засіданні 10.05.2022 відповідно до ст.240 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

10.02.2021 за результатами переговорної процедури закупівлі №UA-2021-02-04-002561-е між Товариством з обмеженою відповідальністю "ВІННИЦЯ - ТЕПЛОЕНЕРГО" (далі - позивач, Виконавець) та Комунальним підприємством "Козятинська центральна районна лікарня" Козятинської районної ради" (далі - відповідач, Замовник) було укладено Договір №37 про закупівлю теплової енергії у вигляді пари та гарячої води (далі - Договір).

Відповідно до п.1.1. Договору, Виконавець взяв на себе зобов`язання постачати Замовнику за адресою: м.Козятин, вул.Винниченка, 9, у 2021 році теплову енергію у вигляді пари та гарячої води у потрібних йому обсягах до точки розподілу, а Замовник зобов`язався прийняти та своєчасно оплачувати теплову енергію за діючими тарифами в терміни, передбачені Договором та додатками до нього.

Згідно з п.1.2 Договору обсяг наданої Виконавцем замовнику протягом 2021 року теплової енергії у вигляді пари га гарячої води було визначено сторонами у обсязі 1027Гкал.

Пунктом 4.2. Договору сторони передбачили, що розрахунки проводяться після пред`явлення Виконавцем рахунку на оплату та акту шляхом перерахування до останнього числа поточного місяця звітного місяця Замовником грошових коштів у сумі вказаній у рахунку на рахунок Виконавця, відповідно до затверджених в установленому порядку тарифів. При цьому, зі змісту п.4.1 Договору слідує обов`язок розрахунку за фактично спожиту продукцію.

Відповідно до п.4.3. Договору кількість продукції, спожитої у звітному періоді визначається на підставі актів зняття показників теплового лічильника, які знімаються та фіксуються у порядку визначеному п.4.5.3. Договору за відсутності/несправності приладів обліку обсяги споживання теплової енергії визначаються розрахунковим способом відповідно до опалювальної площі.

Замовник до 25 числа розрахункового періоду оформлює разом з представником Виконавця відомості споживання теплової енергії та надає їх Виконавцю в термін, не пізніше як за 3 робочі дні до кінця поточного місяця. На підставі цих відомостей Виконавець проводить нарахування Замовнику за відповідний період (п.4.5.3. Договору).

Відповідно до п.4.7. Договору, Замовник щомісяця до 10 числа самостійно отримує від Виконавця документи за розрахунковий період: рахунок для оплати за спожиту продукцію за поточний розрахунковий період; акт прийому - передачі продукції за поточний розрахунковий період.

Пунктом 4.8 Договору передбачено, що Замовник зобов`язаний щомісяця до 20 числа повернути Виконавцю один примірник підписаного рахунка та акту приймання - передавання теплової енергії. У разі неповернення Замовником Акту прийому - передачі продукції до 20 числа, він вважається оформленим належним чином, якщо підписаний тільки Виконавцем і підтверджує факт поставки продукції Замовнику.

Відповідно до п. 4.9 Договору, у разі порушення терміну сплати за продукцію, який визначений п.4.2. Договору (після пред`явлення рахунку на оплату та акту), чи наявності боргу на початок кожного розрахункового періоду, Виконавець має право припинити поставку продукції.

В разі несплати Замовником за спожиту теплову енергію відповідно до терміну, встановленого п.4.2. Договору, з наступного дня після закінчення терміну сплати Замовнику нараховується пеня в розмірі, визначеному в п.7.3. Договору (подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу).

Положеннями Договору передбачено наступні обов`язки Замовника: своєчасно та в повному обсязі сплачувати за поставлену теплову енергію (п.6.1.1), приймати поставлену продукцію згідно з актом прийому - передачі (п. 6.1.2.), у випадку несвоєчасного здійснення платежів за продукцію сплачувати пеню у встановлених Договором розмірах (п. 6.1.17).

У разі порушення "Замовником" умов п.4.2. цього Договору "Замовник" зобов`язується (крім сумизаборгованості) сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу (п.7.3. Договору).

Відповідно до п.10.1 Договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2021, але в будь - якому разі діє до повного виконання Сторонами своїх зобов`язань за даним Договором та розповсюджується на відносини, що складаються з 01.01.2021.

Як слідує з матеріалів справи в період з січня 2021 по квітня 2021 року на підставі Договору №37 від 10.02.2021 позивачем було надано відповідачу послуги з постачання теплової енергії у вигляді пари та гарячої води на загальну суму 2652051,49 грн, що підтверджується обопільно підписаними Актами прийому-передачі та рахунками на оплату.

Так, в січні 2021 року позивачем було надано відповідачу послуги на загальну суму 1050526,05 грн (а.с.109), в лютому 2021 на загальну суму 626899,45 грн (а.с.111), в березні 2021 на загальну суму 589364,07 грн (а.с.92), в квітні 2021 на загальну суму 385261,92 грн (а.с.93). При цьому судом встановлено, що долучений відповідачем до відзиву акт прийому передачі №10 від 17.05.2021 на суму 552119,14 грн (а.с.113) свідчить про спожиту ним теплову енергію у гарячій воді в обсязі 254,324 Гкал у березні 2021 року за період по 20.03.2021 (що, зокрема слідує із пояснень (а.с.105)). Разом з цим, з наявних у справі матеріалів (обопільно підписаних: акту звірки взаєморозрахунків сторін від 08.06.2021 (а.с.63) та актів прийому-передачі №10 та №13 (а.с.92,93)) також слідує, що відповідач визнав факт спожиття теплової енергії за період з 21.03.2021 до кінця квітня 2021 року на загальну суму 422506,85 грн.

Оплату наданих послуг відповідач здійснював не в повному обсязі, так відповідачем на рахунок позивача було здійснено платежі на загальну суму 2229544,64грн, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями (а.с. 94-96).

Зокрема, згідно платіжного доручення №1 від 17.05.2021 відповідачем здійснено оплату за пару та гарячу воду за січень 2021 згідно акту №04 за договором №37 від 10.02.2021, згідно платіжного доручення №2 від 17.05.2021 за пару та гарячу воду за березень 2021 згідно акту №10 за договором №37 від 10.02.2021, згідно платіжного доручення №3 від 17.05.2021 за пару та гарячу воду за лютий 2021 згідно акту №7 за договором №37 від 10.02.2021.

Як слідує з відзиву на позовну заяву відповідач визнає борг в сумі 422506,90 грн та зазначає про те, що на момент закінчення замовних обсягів теплової енергії за Договором №37 від 10.02.2021 опалювальний сезон не завершився, а тому відбулося бездоговірне споживання теплової енергії в період з 21.03.2021 по 15.04.2021, внаслідок чого у вказаний період за відповідачем утворилась заборгованість.

24 вересня 2021 року на адресу відповідача позивачем було направлено претензію на загальну суму 497836,41 грн, якою було враховано загальну суму заборгованості по існуючим та не виконаним на час направлення претензії зобов`язанням відповідача з урахуванням нарахованої на суму заборгованості пені (а.с.17-19).

У листі №1070 від 30.09.2021 відповідач визнав суму основного боргу у розмірі 422509,40 грн, проте зазначив про відсутність договірного механізму оплати фактично спожитої теплової енергії за минулі періоди (а.с.20).

Оскільки заборгованість за Договором №37 від 10.02.2021 відповідачем в повному обсязі не погашена, позивач звернувся до суду з даним позовом та просив суд стягнути з крім суми основного боргу також 34159,56 грн пені.

З`ясувавши вищевикладені обставини на підставі наявних у матеріалах справи доказів, надавши їм належну правову оцінку суд дійшов наступних правових висновків.

Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як слідує з умов Договору між сторонами виникли цивільні права та обов`язки, які регулюються Цивільним кодексом України, Законом України "Про теплопостачання", Правилами користування тепловою енергією, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007 за №1198.

Так, за приписами ст.275 Господарського кодексу України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується. Відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається. Предметом договору енергопостачання є окремі види енергії з найменуванням, передбаченим у державних стандартах або технічних умовах.

Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також узгоджується із положеннями ст.24 Закону України "Про теплопостачання", відповідно до якого, додержання вимог договору та нормативно-правових актів відноситься до основних обов`язків споживача теплової енергії.

Відповідно до п.40 Правил користування тепловою енергією, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007 за №1198, споживач теплової енергії зобов`язаний вчасно проводити розрахунки за спожиту теплову енергію та здійснювати інші платежі відповідно до умов договору та цих Правил.

При цьому, слід зазначити, що не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7 статті 193 Господарського кодексу України).

Як встановлено судом: в період з січня 2021 по квітень 2021 року на підставі Договору №37 від 10.02.2021 позивачем було надано відповідачу послуги з постачання теплової енергії у вигляді пари та гарячої води на загальну суму 2652051,49 грн.

Оплату наданих послуг відповідач здійснив частково в сумі 2229544,64 грн, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями (а.с. 94-96) та не заперечується позивачем.

Суд вважає, що отримані від відповідача у травні 2021 року кошти не можуть бути спрямовані на погашення заборгованості за іншою угодою, оскільки відповідно до п.4.10. Договору №37 від 10.02.2021: за наявності заборгованості за цим Договором Виконавець зараховує кошти, що надійшли від Замовника як погашення заборгованості за спожиту продукцію, поставлену в минулі періоди за цим Договором, незалежно від зазначеного в платіжному дорученні призначенні платежу.

Таким чином несплаченою залишається заборгованість за спожиту теплову енергію у березні 2021 року на суму 37244,93 грн та у квітні 2021 року на суму 385261,92 грн.

Докази того, що відповідач виконав зобов`язання за Договором в частині здійснення розрахунків за спожиту теплову енергію в період з 21.03.2021 по 15.04.2021 на загальну суму 422506,85 грн в матеріалах справи відсутні.

Враховуючи вищевикладене, вимога позивача про стягнення з відповідача основного боргу в сумі 422509,40 грн підлягає частковому задоволенню на суму 422506,85 грн. При цьому в позові в частині стягнення 2,55 грн - основного боргу суд відмовляє.

Щодо вимоги про стягнення пені в розмірі 34159,56 грн за період з 20.05.2021 по 19.11.2021 слід зазначити наступне.

Відповідно до ч.1 ст.546 Цивільного кодексу України та ст.230 Господарського кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися, крім іншого, неустойкою.

Так, у відповідності до п.3 ст.611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до п.1, 2 ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Статтею 230 Господарського кодексу України, встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно до ч.4, 6 ст.231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

В пункті 4.9. Договору сторони передбачили, що в разі несплати Замовником за спожиту теплову енергію відповідно до терміну, встановленого п.4.2. Договору, з наступного дня після закінчення терміну сплати Замовнику нараховується пеня в розмірі, визначеному в п.7.3. Договору (подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу).

У разі порушення "Замовником" умов п.4.2 цього Договору "Замовник" зобов`язується (крім сумизаборгованості) сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу (п.7.3. Договору).

Згідно ч.1 ст.550 Цивільного кодексу України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Приймаючи до уваги викладене, а також те, що матеріалами справи підтверджується факт прострочення відповідачем по сплаті теплової енергії, суд вважає, що вимога щодо стягнення пені є правомірною, оскільки відповідає умовам укладеного договору та нормам чинного законодавства.

При цьому суд не бере до уваги заперечення відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву щодо безпідставності нарахування позивачем пені.

Судом в встановлено, що позивачем здійснено нарахування пені з 20.05.2021 (дати останнього платежу) до 19.11.2021, тобто за шість місяців.

Згідно умов укладеного договору, за отриману в березні 2021 року теплову енергію відповідач був зобов`язаний розрахуватись до 31.03.2021 включно, за отриману в квітні 2021 року теплову енергію - до 30.04.2021 включно.

Відповідно до положень ч.6 ст.232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Таким чином період нарахування пені за зобов`язаннями за березень 2021 року закінчується 01.10.2021, а по зобов`язанням за квітень 2021 року - 01.11.2021.

При цьому відповідачем здійснено нарахування пені на борг в сумі 422509,40 грн за період з 20.05.2021 по 19.11.2021.

Здійснивши перевірку правильності нарахування пені (в межах періоду, що визначений позивачем (з 20.05.2021)) з урахуванням встановленої судом суми боргу та положень ч.6 ст.232 ГК України, за допомогою калькулятора підрахунку заборгованості та штрафних санкцій "LІGA 360" судом встановлено, що розмір пені становить 30079,53 грн. Таким чином, пеня в сумі 4080,03 грн не підлягає стягненню.

Визначаючись щодо остаточного розміру пені, яка підлягаю стягненню з відповідача, суд враховує таке.

Згідно з ч.1 ст.129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

У рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 №15-рп/2004 зазначено, що одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема, норми моралі, традицій, звичаїв, тощо, які легітимізовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню.

Згідно з п.6 ч.1 ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ч.2-4 ст.13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчинюються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу (ч.3 ст.15 ЦК України).

Відповідно до ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1, 2 ст.614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 №7-рп/2013 слідує, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Відтак, інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.

Згідно із ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Статтею 233 ГК України встановлено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Такими чином вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Тобто з системного аналізу вищевказаних норм слідує, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин, суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Отже, якщо порушення зобов`язання учасника господарських відносин не потягло за собою значні збитки для іншого господарюючого суб`єкта, то суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Слід зазначити, що законодавчо не врегульований розмір можливого зменшення штрафних санкцій. При цьому вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду.

Приймаючи рішення про зменшення розміру пені суд взяв до уваги, клопотання подане відповідачем (а.с.117, 118), а також наступні обставини:

- визнання відповідачем суми основного боргу;

- пеня є лише санкцією за невиконання зобов`язання, а не основним боргом, а тому при зменшенні її розміру позивач не несе значного негативного наслідку в своєму фінансовому становищі з урахуванням задоволення позовних вимог про стягнення боргу;

- відповідно до Статуту відповідач - Комунальне підприємство "Козятинська центральна районна лікарня" Козятинської міської ради є закладом охорони здоров`я - унітарним некомерційним підприємством, що надає вторинну медичну допомогу будь - яким способом у порядку та на умовах, встановлених законодавством України, цим Статутом, а також вживає заходів із профілактики захворювань у населення та підтримання громадського здоров`я;

- відповідач здійснює господарську некомерційну діяльність, спрямовану на досягнення соціальних та інших результатів без мети отримання прибутку.

Можливість врахування справедливого балансу між інтересами кредитора та боржника випливає з правового висновку Великої Палати Верховного Суду у справі №902/417/18 від 18.03.2020 року.

Аналогічної позиції стосовно застосування приписів ст.233 ГК України, ст.551 ЦК України дотримується Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постановах від 26.07.2018 у справі №924/1089/17, від 12.12.2018 у справі №921/110/18, від 14.01.2019 у справі №925/287/18, від 22.01.2019 у справі №908/868/18, Велика Палата Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц.

Тому, суд доходить висновку, з урахуванням засад добросовісності, справедливості, пропорційності та розсудливості, про наявність достатніх правових підстав для зменшення пені на 50%. Тому стягненню підлягає пеня в сумі 15039,77 грн.

Зменшення даних виплат за переконанням суду у достатній мірі компенсуватиме майнові втрати позивача від знецінення грошових коштів, понесених втрат щодо несвоєчасного отримання розрахунку, відповідатиме діловим звичаям та нормальній діловій практиці, забезпечить дотримання розумного балансу також і інтересів відповідача.

Статтею 14 ГПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

В силу частини першої статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до положень частин 1 та 3 ст.74, ст.76 - 79 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч.4 ст.13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Частинами 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на вищенаведене, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, господарський суд прийшов до висновку про часткове задоволення заявлених Товариством з обмеженою відповідальністю "ВІННИЦЯ-ТЕПЛОЕНЕРГО" позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням часткового задоволення позову, судовий збір, який підлягає стягненню з відповідача, становить 6788,80 грн, при цьому судовий збір в сумі 61,23грн слід залишити за позивачем. Суд зазначає, що зменшення суми пені не впливає на розподіл судових витрат.

Керуючись статтями 2, 4, 5, 7, 8, 10, 11, 13, 14, 15, 18, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 79, 86, 123, 129, 221, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 242, 326 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ :

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Комунального підприємства "Козятинська центральна районна лікарня" Козятинської міської ради" (вул.Винниченка, буд.9, м.Козятин Вінницької області, 22100, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ВІННИЦЯ-ТЕПЛОЕНЕРГО" (вул.Лютеранська, буд.33, кімн.4, м.Київ, 01024, ) 422506,85 грн - основного боргу, 15039,77 грн - пені та 6788,80 грн, - витрат зі сплати судового збору.

3. Відмовити в позові в частині стягнення 2,55 грн - основного боргу та 19119,79грн - пені.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

5. Примірник повного судового рішення надіслати на наступні електронні адреси: позивача (), відповідача ().

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.1, 2 ст.241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст.256, 257 ГПК України).

Повне рішення складено 20 травня 2022 р.

Суддя Нешик О.С.

віддрук. прим.:

1 - до справи