ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" травня 2022 р. Справа№ 910/1833/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Михальської Ю.Б.

Тищенко А.І.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Брокбізнес» на рішення Господарського суду міста Києва від 31.05.2021

у справі №910/1833/21 (суддя Васильченко Т.В.)

за позовом Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант»

до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Брокбізнес»

про стягнення 20723,34 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 31.05.2021 у справі № 910/1833/21 позовні вимоги Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Брокбізнес» про стягнення страхового відшкодування у розмірі 20 723, 34 грн. задоволено частково; вирішено стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Брокбізнес» на користь Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» страхове відшкодування у розмірі 11 601, 80 грн., пеню у розмірі 739, 50 грн., інфляційні втрати у розмірі 432, 65 грн., 3% річних у розмірі 184, 88 грн., витрати на правову допомогу у розмірі 2000,00 грн. та судовий збір у розмірі 1461, 94 грн. В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 31.05.2021 у справі № 910/1833/21 в частині задоволених позовних вимог та в цій частині ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу в задоволенні позову.

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2021 Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» (ТДВ «Страхова компанія «Альфа-Гарант»», позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Брокбізнес» (ПАТ «Страхова компанія «Брокбізнес», відповідач) про стягнення 40 844, 87 грн.

Справа розглядалася з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 01.03.2021, згідно з якою, при отриманні частини коштів в розмірі 20 121, 53 грн. в рахунок відшкодування страхового випадку внаслідок ДТП 16.06.2020, позивач просив стягнути з відповідача в межах заявленого позову 20 723, 34 грн., яка складається з суми страхового відшкодування, штрафних санкцій, інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачем на підставі договору добровільного страхування наземного транспорту «Автооберіг» від 13.05.2020 №06-GR/EP-183735989 внаслідок настання страхової події - дорожньо-транспортної пригоди (ДТП) виплачено страхове відшкодування власнику автомобіля марки «HYUNDAI H-1» реєстраційний номер НОМЕР_1 , а тому позивачем отримано право вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду, яким є відповідач у справі.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 31.05.2021 у справі № 910/1833/21 позовні вимоги задоволено частково.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з наступного:

- на підставі складеного страхового акту №СТ/20/0155 від 16.07.2020 позивач перерахував на рахунок ФОП «Агабабян Лала» суму страхового відшкодування в загальному розмірі 39 268,00 грн., відповідно до наданого рахунку, виставленого СТО - ФОП «Агабабян Лала» №44 від 14.07.2020, вартість відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля марки «HYUNDAI H-1», реєстраційний номер НОМЕР_1 , складає 39 268,00 грн. (з ПДВ);

- оскільки згідно витягу з Реєстру платників єдиного податку ФОП «Агабабян Лала» є платником єдиного податку другої групи та не зареєстрований як платник ПДВ, розмір шкоди у спірних правовідносинах, який підлягає стягненню з відповідача, має визначатися виходячи з вартості відновлювального ремонту автомобіля, без урахування ПДВ;

- враховуючи розмір права зворотної вимоги, який перейшов до позивача, визначений полісом № АО 3995802 розмір франшизи (1000,00 грн.) та суму податку на додану вартість (6544,67 грн.), безпідставно включеної в межах суми страхового відшкодування, відповідач зобов`язаний сплатити позивачу страхове відшкодування в розмірі 11 601,80 грн.;

- вимоги про стягнення пені та 3% річних суд задовольнив частково, оскільки позивачем було нараховано їх на суму боргу 39 268, 00 грн., яка включає в себе суму податку на додану вартість (6 544,67 грн.) та розмір франшизи (1000,00 грн.), які не повинні були включатися в суму страхового відшкодування; за розрахунком суду, належною сумою до стягнення є 739,50 грн. пені та 184,88 грн. 3% річних, в іншій частині цих позовних відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати в частині задоволення позовних вимог та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі відповідач вважає, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду, викладені в оскаржуваному рішенні, не відповідають обставинам справи, а також судом допущено порушення норм матеріального права, що призвело до ухвалення по суті неправильного рішення в частині задоволених позовних вимог.

Згідно доводів апеляційної скарги:

- ухвалюючи оскаржуване рішення, місцевим судом не були прийняті доводи апелянта щодо неправомірності включення ремонту передньої правої фари до вартості відновлювального ремонту, оскільки в п. 11 повідомлення про ДТП (європротокол) від 16.06.2020 вказано про видимі пошкодження транспортного засобу В (автомобіля «Hyundai» р.н.зн. НОМЕР_1 ), в тому числі, фара права, однак без зазначення, яке саме пошкодження; тоді як представником позивача при огляді 18.06.2020 пошкодженого транспортного засобу встановлено, що передня фара не має жодних пошкоджень, відбулось лише невелике її зміщення, а не пошкодження, як це помилково встановлено судом першої інстанції, посилаючись на цей же протокол огляду від 18.06.2020;

- позивачем безпідставно було виплачено страхове відшкодування за передню праву фару та мийку авто після покраски в сумі 12 011,00 грн.; решта різниці в сумі становить 3 457, 97 грн., що складає суму завищеної вартості запасних частин, які у ФОП «Агабабян Лала» вище вартості запасних частин, запропонованих офіційними дилерами транспортного засобу Hyundai в Україні, відомості про які внесені в програмне забезпечення «Audatex»;

- звіт №72529 та рахунок ФОП «Агабабян Лала» № 44 від 14.07.2020, в силу ст.ст. 77, 79, 80 ЦПК України є неналежними, недостовірними та недостатніми доказами у справі, а на відміну від звіту та рахунку позивача, калькуляція аварійного комісара апелянта № 89903 від 10.02.2021, яка складена, керуючись п. 34.4 ст. 34 Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», є належним, допустимим, достовірним, достатнім і вірогідним доказом вартості матеріального збитку, завданому внаслідок пошкодження транспортного засобу «Hyundai» р.н.зн. НОМЕР_1 .

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача передано на розгляд судді Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Тищенко А.І., Михальська Ю.Б.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ПАТ «Страхова компанія «Брокбізнес» на рішення Господарського суду міста Києва від 31.05.2021 у справі № 910/1833/21, вирішено розгляд справи здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

До справи під час апеляційного провадження позивачем подано відзив на апеляційну скаргу.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції у даній справі та перевірені судом апеляційної інстанції

Відповідно до укладеного 13.05.2020 між ТДВ «Страхова компанія «Альфа-Гарант», як страховиком, та ОСОБА_1 , як страхувальником, договору добровільного страхування наземного транспорту «Автооберіг» №06-GR/EP-183735989, на підставі страхового акту №СТ/20/0155, складеного за страховим випадком внаслідок ДТП (оформлена повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду (європротокол) від 16.06.2020), позивач перерахував на рахунок ФОП «Агабабян Лала» суму страхового відшкодування в загальному розмірі 39 268, 00 грн., що підтверджується наявним в матеріалах справи платіжним дорученням №10150 від 16.07.2020.

З огляду на положення ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» підставою для набуття позивачем права вимоги щодо виплати страхового відшкодування (в порядку заміни кредитора в зобов`язанні) є факт фактичної виплати страхового відшкодування за договором майнового страхування, відповідно до ТДВ «Страхова компанія «Альфа-Гарант» перейшло в межах виплаченої суми право вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Згідно інформації по Європротоколу від 16.06.2020, транспортний засіб марки «RENAULT DOKKER», реєстраційний номер НОМЕР_2 , водієм якого спричинено ДТП, що потягнуло нанесення шкоди автомобілю марки «HYUNDAI H-1», реєстраційний номер НОМЕР_1 , належить Фізичній особі-підприємцю Самойлову Олексію Анатолійовичу та знаходився під керуванням ОСОБА_2 .

Оскільки доказів того, що ОСОБА_3 не мав права керування транспортним засобом марки «RENAULT DOKKER», реєстраційний номер НОМЕР_2 та притягувався до адміністративної відповідальності за ст. 126 КУпАП матеріали справи не містять, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_3 на законних підставах керував вказаним транспортним засобом.

За оцінкою суду першої інстанції: повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду б/н від 16.06.2020 прийнято як належний доказ настання 16.06.2020 дорожньо-транспортної пригоди за участю транспортного засобу А («RENAULT DOKKER», реєстраційний номер НОМЕР_2 ) та транспортного засобу В («HYUNDAI H-1», реєстраційний номер НОМЕР_1 ).

Дослідивши схему та обставини дорожньо-транспортної пригоди, які вказані водіями у повідомленні про дорожньо-транспортну пригоду (Європротокол), та враховуючи визнання вини у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди водієм автомобіля «RENAULT DOKKER», реєстраційний номер НОМЕР_2 , про що зазначено в п. 14 повідомлення, суд першої інстанції дійшов висновку про порушення Правил дорожнього руху водієм транспортного засобу «RENAULT DOKKER», реєстраційний номер НОМЕР_2 та наявності вини водія автомобіля «RENAULT DOKKER», реєстраційний номер НОМЕР_2 , у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, а саме ОСОБА_2 .

Матеріалами справи підтверджено, що транспортний засіб - «RENAULT DOKKER», реєстраційний номер НОМЕР_2 , водієм якого спричинено ДТП, що потягнуло нанесення шкоди застрахованому у позивача автомобілю «HYUNDAI H-1», реєстраційний номер НОМЕР_1 , застрахований у ПАТ «Страхова компанія «Брокбізнес», про що укладено договір (поліс) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АО 3995802.

Відповідно до п. 12.1 ст. 12 «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземного транспорту (поліс №АО 3995802) передбачено, що ліміт відповідальності за шкоду заподіяну майну становить 130 000,00 грн., франшиза - 1 000,00 грн.

Згідно абзацу другого пункту 36.2 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника) сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту.

Посилаючись на правову позицію, висловлену в постановах Верховного Суду від 6 липня 2018 року у справі № 924/675/17, від 02 жовтня 2018 у справі №910/171/17 та від 05 квітня 2018 у справі №910/3165/17, суд першої інстанції враховував наступне:

«Згідно абзацу другого пункту 36.2 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника) сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту.

За змістом вказаної норми у випадку виплати страхового відшкодування безпосередньо страхувальнику виплата здійснюється без податку на додану вартість, який повертається страхувальнику після надання документів про оплату запчастин/відновлюваного ремонту на суму, що включає податок на додану вартість, в межах суми страхового відшкодування. У разі, якщо страхові суми не перераховуються безпосередньо потерпілим, а спрямовуються на придбання у платника податку на додану вартість послуг по ремонту, заміщенню, відтворенню застрахованого об`єкта, які мають бути використані в процесі його ремонту, то розрахунок суми виплати на таке придбання здійснюється з урахуванням сум податку на додану вартість, які включаються до вартості й виділяються окремим рядком.

Таким чином, вартість ремонту автомобіля з врахуванням ПДВ виплачується страховою компанією або стягується судом після надання документів про такі витрати. Судам у таких випадках слід з`ясовувати наявність двох обставин: 1) фактичне здійснення ремонту автомобіля; 2) чи є виконавець робіт по ремонту автомобіля платником ПДВ.»

Згідно встановлених судом обставин справи:

- позивач, на підставі складеного страхового акту №СТ/20/0155 від 16.07.2020 перерахував на рахунок ФОП «Агабабян Лала» суму страхового відшкодування в загальному розмірі 39 268,00 грн.;

- згідно наданого рахунку, виставленого СТО - ФОП «Агабабян Лала» №44 від 14.07.2020, вартість відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля марки «HYUNDAI H-1», реєстраційний номер НОМЕР_1 , складає 39 268,00 грн. (з ПДВ);

- витягом з Реєстру платників єдиного податку підтверджено, що ФОП «Агабабян Лала» є платником єдиного податку другої групи та не зареєстрований як платник ПДВ;

- оскільки виплата страхового відшкодування була здійснена позивачем на рахунок Фізичної особи-підприємця «Агабабян Лала», який не є платником ПДВ, розмір шкоди у спірних правовідносинах, який підлягає стягненню з відповідача, має визначатися виходячи з вартості відновлювального ремонту автомобіля, без урахування ПДВ;

- позивач направив 27.08.2020 на адресу відповідача заяву вих. №03/3780 від 27.08.2020 про виплату страхового відшкодування в порядку суброгації;

- відповідач у встановлений законом строк відшкодування не здійснив, виконавши частково свої зобов`язання лише 16.02.2021 у сумі 20 121,53 грн., що підтверджується наявним в матеріалах справи платіжним дорученням №234251 від 16.02.2021.

За висновками суду першої інстанції, з якими погоджується апеляційний господарський суд, розмір права зворотної вимоги, який перейшов до позивача, визначений полісом № АО 3995802 з урахуванням франшизи (1 000,00 грн.) та суми податку на додану вартість (6 544,67 грн.), безпідставно включеної в межах суми страхового відшкодування, відповідач зобов`язаний сплатити позивачу страхове відшкодування в розмірі 11 601, 80 грн.

При цьому, судом першої інстанції, не прийняті до уваги доводи відповідача щодо неправомірності включення ремонту передньої правої фари до вартості відновлювального ремонту, оскільки:

- в п. 11 повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду (Європротокол) від 16.06.2020 вказано про видимі пошкодження транспортного засобу В (автомобіля марки «HYUNDAI H-1», реєстраційний номер НОМЕР_1 ), в тому числі, фара права, про що зазначено і в протоколі огляду транспортного засобу від 18.06.2020;

- звіт про оцінку транспортного засобу - лише попередній оціночний документ, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що витрачена на відновлення транспортного засобу, а реальним підтвердженням виплати страхового відшкодування страхувальнику є платіжний документ про здійснення такої виплати;

- розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі;

- з урахуванням правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 6 липня 2018 року у справі № 924/675/17, визначаючи розмір заподіяної шкоди при страхуванні наземного транспорту, суди у разі виникнення спору щодо визначення його розміру виходять із фактичної суми, встановленої згідно з висновком судової автотоварознавчої експертизи або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля.

Вимоги про стягнення пені за порушення відповідачем строків виплати страхового відшкодування, а також 3% річних та інфляційних втрат суд задовольнив частково, встановивши факт отримання відповідачем від позивача вимоги про виплату страхового відшкодування в порядку суброгації 28.08.2020; настання обов`язку сплатити страхове відшкодування не пізніше 26.11.2020, та здійснення виплати не у повному обсязі на вказану дату, що підтверджує прострочення виплати страхового відшкодування.

Пеня, 3% річних на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України по періоду прострочення з 27.11.2020 по 05.02.2021 у відношенні суми страхового відшкодування належної до виплати, за розрахунком суду, становлять: 739,50 грн. пені та 184,88 грн. 3% річних, в іншій частині цих позовних вимог відмовлено.

Інфляційні втрати стягнуті судом у розмірі, вказаному позивачем в позовній заяві (432, 65 грн.), оскільки за перерахунком суду у заявленому позивачем періоді прострочення нарахування є більшими.

За розглядом вимог про покладення на відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 5 000,00 грн., суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність покладення на відповідача витрат позивача на оплату послуг адвоката у розмірі 2 000,00 грн., що є пропорційним предмету спору, складності даної справи та детального розрахунку та опису робіт (наданих послуг) від 05.02.2021, виконаних за договором про надання правничої допомоги від 14.05.2019.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

За змістом ч. 10 ст. 270 ГПК України, апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи те, що ціна позову у вказаній справі становить менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з урахуванням обставин вказаної господарської справи, а також з огляду на відсутність клопотань учасників справи про розгляд справи з викликом осіб, виклик сторін (учасників справи) колегією суддів не здійснювався.

Згідно з частиною першою статті 270 ГПК України в суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У відповідності до ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Предметом позову у даній справі є вимоги позивача (страховика, який виплатив потерпілому суму страхового відшкодування) здійснити виплату суми матеріального збитку, який відшкодований відповідачем не у повному обсязі згідно полісу №АО 3995802, внаслідок настання 16.06.2020 дорожньо-транспортної пригоди із автомобілем «RENAULT DOKKER», реєстраційний номер НОМЕР_2 .

В обґрунтування підстав заявлених вимог позивач посилався на необгрунтованість відмови відповідача в частині виплати страхового відшкодування на користь позивача, заявивши до стягнення також нараховані за період прострочення внаслідок несплати за вимогою про виплату страхового відшкодування в порядку суброгації суми пені, 3% річних та інфляційні збитки відповідно до положень ст. 625 ЦК України.

Відповідно до статті 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Аналогічні положення містить стаття 993 ЦК України.

Стаття 27 Закону України «Про страхування» та стаття 993 ЦК України передбачає перехід права вимоги до страховика, де перехід фактично означає, що право вимоги існувало раніше та продовжує існувати, але переходить від однієї особи до іншої, відповідно - від потерпілої особи у деліктному зобов`язанні до страховика. Перехід права вимоги потерпілого (страхувальника) у деліктному зобов`язанні до страховика в порядку статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування» є суброгацією.

З урахуванням правових висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 у справі №910/2603/17, правовідносини, що виникли між позивачем і відповідачем у зв`язку з виплатою першим на користь потерпілого страхового відшкодування, є такими, що засновані на суброгації - переході до позивача права вимоги потерпілого у деліктному зобов`язанні. Таким чином, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування», які визначають спеціальний порядок переходу прав вимоги до винної особи від страхувальника (потерпілого) до страховика, що відшкодував шкоду потерпілому.

Так, у ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. 993 ЦК України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Отже, зазначені норми свідчать, що позивач, здійснивши виплату страхового відшкодування за договором майнового страхування, набув права потерпілої особи в межах здійсненої виплати. Згідно з ч. 2 ст. 999 ЦК України до відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

За змістом ч. 3 ст. 985 ЦК України особливості укладення договору страхування на користь третьої особи встановлюються законом.

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про страхування», Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них.

За змістом п. 2.1 ст. 2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.

Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (в редакції закону, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) обмежено розмір шкоди (збитків), яка підлягає відшкодуванню страховиком особи, яка завдала цю шкоду, і яка застрахувала свою цивільну відповідальність, зокрема: межами ліміту відповідальності (пункт 22.1 статті 22); вартістю відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством (стаття 29); відповідно до пунктів 32.4, 32.7 статті 32 страховик або МТСБУ не відшкодовує шкоду, заподіяну майну, яке знаходилося у забезпеченому транспортному засобі, який спричинив ДТП; шкоду, пов`язану із втратою товарного вигляду транспортного засобу; згідно з пунктом 12.1 статті 12 страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

За змістом ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Отже, виконання обов`язку з відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність згідно із Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», покладено на страховика (винної особи) у межах, встановлених цим Законом та договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Згідно з п.п. 7.38 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24.11.2003 №142/5/2092, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24.11.2003 за №1074/8395, коефіцієнт фізичного зносу дорівнює нулю для нових складників та для складників КТЗ, строк експлуатації яких не перевищує 5 років - для легкових КТЗ виробництва країн СНД, 7 років - для інших легкових КТЗ тощо.

Вартість ремонту автомобіля з врахуванням ПДВ виплачується страховою компанією або стягується судом після надання документів про такі витрати. У таких випадках слід з`ясовувати наявність двох обставин: 1) фактичне здійснення ремонту автомобіля; 2) чи є виконавець робіт по ремонту автомобіля платником ПДВ. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 13.03.2018 у справі № 910/9396/17 та від 06.07.07.2018 у справі № 924/675/17.

У справі, що розглядається, позивачем документально підтверджено розмір і оплату проведеного ремонту автомобіля, вартість якого визначена виконавцем робіт (СТО - ФОП «Агабабян Лала»); в матеріалах справи наявні рахунок №44 від 14.06.2020, де загальна сума ремонту складає 39 268,00 грн. по визначених складових без зазначення сум ПДВ; платіжне доручення № 10150 від 16.07.2020 про виплату страхового відшкодування ФОП «Агабабян Лала», де у призначенні платежу зазначено: «страх. відшк. Науменко І.А. по т.з. HYUNDAI H-1 № НОМЕР_1 зг. страх. акту № СТ/20/0155 за дог. страх. № 06-GRвід 13.05ю2020. Без ПДВ», а також Акт виконаних робіт від 16.07.2020 на суму 39 268 грн. де у графі «Разом» вказана сума 39 268 грн., у графі «Разом з ПДВ» 39 268 грн. (тобто одна і та ж сума).

Вказані документи підтверджують помилковість висновку суду першої інстанції про включення до складу вартості ремонту сум ПДВ, оскільки в даному випадку має місце лише заповнення форми рахунку та акту виконаних робіт у графі де вказано «разом з ПДВ», натомість зазначені суми складових по ремонтних роботах та деталях не підтверджують нарахування сум ПДВ, а оплата виконаних робіт здійснена страховиком безпосередньо виконавцю на СТО без урахування ПДВ.

З огляду на вимоги апеляційної скарги та встановлені ст. 269 ГПК України межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції, колегія суддів відзначає, що позивач в цій частині судове рішення не оскаржує, апеляційна скарга ним не подавалася, апеляційний перегляд здійснюється згідно доводів відповідача, які підлягають відхиленню з наступних підстав.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що калькуляція аварійного комісара апелянта №89903 від 10.02.2021, яка складена, керуючись п. 34.4 ст. 34 Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», є належним, допустимим, достовірним, достатнім і вірогідним доказом вартості матеріального збитку, завданому внаслідок пошкодження транспортного засобу «Hyundai» р.н.зн. НОМЕР_1

колегією суддів не приймаються, оскільки при складанні вказаної калькуляції огляд пошкодженого транспортного засобу не здійснювався, калькуляція складена аварійним комісаром відповідача № 89903 від 10.02.2021, як доказ підлягає дослідженню в сукупності з іншими матеріалами справи та не має переваги над наданими на підтвердження заявлених вимог позивачем з огляду на приписи процесуального закону.

Не відповідають дійсності та спростовуються матеріалами справи твердження апеляційної скарги про те що:

- 18.06.2020, оглядаючи пошкоджений транспортний засіб «Hyundai» р.н.зн. НОМЕР_1 , представником Позивача Терещенком, останнім встановлено, що передня права фара НЕ МАЄ жодних пошкоджень, відбулось лише невелике її зміщення (не пошкодження, як це помилково встановлено судом першої інстанції, посилаючись на цей же протокол огляду від 18.06.2020).

У протоколі огляду транспортного засобу від 18.06.2020, складеному представником позивача (Терещенко) не встановлено, що права фара «немає жодних пошкоджень», це виключно висновки представника відповідача у тексті апеляційної скарги.

Дослівно, у протоколі огляду щодо правої фари зафіксовано: «ПП фара (смещ. крепления, смещ. фары)»; в свою чергу, суд виходить з того, що відповідних фото та задокументованого підтвердження справності правої фари після ДТП 16.06.2020 автомобіля Hyundai держ. номер НОМЕР_1 матеріали справи не містять.

Окрім того, у вказаному протоколі огляду підкреслено застереження, що можливі приховані дефекти підлягають додатковому огляду; тобто можуть бути виявлені під час проведення ремонтних робіт, при цьому, за актом виконаних робіт від 16.07.2020 включено 11 581 грн. за деталь «фара правая в сборе», що відповідно підтверджує правомірність виплати суми страхового відшкодування внаслідок ДТП за виконання робіт по відновленню пошкодженого транспортного засобу.

Висновок автотоварознавчого дослідження №СТ/20/0155 від 13.07.2020 (звіт №72529), згідно якого вартість матеріального збитку, завданого власнику майна HYUNDAI H-1, реєстраційний номер № НОМЕР_1 , внаслідок ДТП, складає 42 750, 06 грн., в тому числі ПДВ на вартість матеріалів та складових, є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається можлива, але не кінцева сума, що витрачена на відновлення транспортного засобу.

Реальним же підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику є саме платіжне доручення, яким оплачена виставлена станцією технічного обслуговування сума вартості відновлювального ремонту транспортного засобу. Визначаючи розмір заподіяної шкоди при страхуванні наземного транспорту, у разі виникнення спору щодо визначення його розміру слід виходити з фактичної суми, встановленої документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля. При цьому, колегія суддів в силу ч. 4. ст. 236 ГПК України приймає до уваги правову позицію, викладену у постановах Верховного Суду від 25.07.2018 у справі № 922/4013/17, від 13.03.2018 у справі № 910/9396/17, від 06.07.2018 у справі № 924/675/17, від 20.03.2018 у справі № 911/482/17, від 03.07.2019 у справі № 910/12722/18.

За наведених обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що у відповідача у зв`язку з настанням страхового випадку (ДТП) виник обов`язок відшкодувати позивачу шкоду в межах ліміту його відповідальності за страховим випадком (130 000, 00 грн.) і в межах суми фактичних затрат, право на вимогу якої перейшло до позивача у зв`язку з понесенням витрат на оплату ремонту автомобіля, але виходячи з вартості відновлювального ремонту автомобіля та з вирахуванням, у даному випадку, франшизи.

Оскільки відповідачем необґрунтовано відмовлено у виплаті частини страхового відшкодування, рішення суду про задоволення позову про стягнення страхового відшкодування у розмірі 11 601, 80 грн. є правомірним, та не підлягає скасуванню за апеляційною скаргою відповідача.

Відповідач у встановлений законом строк на заяву позивача за вих.№03/3780 від 27.08.2020 про виплату страхового відшкодування в порядку суброгації, відшкодування не здійснив, виконавши частково свої зобов`язання лише 16.02.2021 у сумі 20 121, 53 грн., що підтверджується наявним в матеріалах справи платіжним дорученням №234251 від 16.02.2021.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду України від 01.06.2016 року у справі №910/22034/15, а також Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 10.04.2018 року у справі №910/10156/17 та від 16.05.2018 року у справі №686/21962/15-ц.

За змістом статей 524 та 533 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов`язання зі сплати коштів.

Статтею 979 ЦК України встановлено, що у разі настання страхового випадку страховик зобов`язаний виплатити страхувальнику грошову суму (страхову виплату).

Таким чином, правовідношення, в якому страховик у разі настання страхового випадку зобов`язаний здійснити страхову виплату, є грошовим зобов`язанням. А правовідношення з відшкодування шкоди в порядку суброгації, які склалися між сторонами у справі, що розглядається, також є грошовим зобов`язанням.

Наявний факт прострочення виконання відповідачем зобов`язання з виплати суми страхового відшкодування, відповідно, наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача суми 3% річних та інфляційних втрат за період прострочення.

Аналогічна правова позиція стосовно наявності підстав для стягнення 3% річних та інфляційних втрат у разі прострочення виплати страховиком відшкодування за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів наведена в постанові Верховного Суду України від 01.06.2016 у справі №3-295гс16 та у постанові Верховного Суду від 07.02.2018 у справі № 910/18319/16.

Згідно ст. 36.5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

Перевіривши заявлені до стягнення суми пені та 3% річних та періоди їх нарахування, судом першої інстанції правомірно прийнято рішення про стягнення пені у розмірі 739, 50 грн., інфляційних втрат у розмірі 432, 65 грн., 3% річних у розмірі 184, 88 грн.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Доводи апеляційної скарги не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного у справі судового рішення, оскільки їм вже було надано належну оцінку судом першої інстанції, який обгрунтовано їх відхилив і такі не спростовують зроблених судом висновків про наявність підстав для стягнення з відповідача 11 601, 80 грн. частини невиплаченого страхового відшкодування, пені у розмірі 739, 50 грн., інфляційних втрат у розмірі 432, 65 грн., 3% річних у розмірі 184, 88 грн.

Щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає таке.

Колегією суддів апеляційного господарського суду встановлено, що позивач у позовній заяві навів попередній розрахунок суми витрат на правову допомогу у розмірі 5 000,00 грн., до справи надано копії витягу з договору про надання правничої допомоги від 14.05.2019, укладеного між ТДВ «Страхова компанія «Альфа-Гарант» та Адвокатським об`єднанням «Грідін і Партнери», завдання - доручення №106 від 27.01.2021 до договору про надання правничої допомоги від 14.05.2019, платіжне доручення №ID-155726 від 05.02.2021 на суму 10 000,00 грн., акт прийому-передачі від 05.02.2021, детальний розрахунок та опис робіт (надання послуг) від 05.02.2021, посвідчення адвоката, виданого на ім`я Грідіна В.В. №6203/10 від 06.10.2017, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю серії КС №6203/10 від 06.10.2017 та ордер серії АІ №1080907 від 18.01.2021, виданого Адвокатським об`єднанням «Грідін і партнери» на ім`я адвоката Грідіна В.В.

За змістом частин другої, третьої, четвертої статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правовою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який водночас повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині четвертій статті 126 ГПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.

Близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 21.05.2019 у справі №903/390/18, від 21.01.2020 у справі №916/2982/16, від 07.07.2020 у справі №914/1002/19.

У разі недотримання вимог частини четвертої статті 126 ГПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. (частина п`ята статті 126 ГПК України).

Частиною шостою статті 126 ГПК України встановлено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Врахувавши заяву відповідача щодо неспівмірності витрат позивача на професійну правничу допомогу у даній справі, судом першої інстанції обгрунтовано визначено до стягнення з відповідача 2000,00 грн., що є пропорційним предмету спору, складності даної справи та детального розрахунку та опису робіт (наданих послуг) від 05.02.2021, виконаних за договором про надання правничої допомоги від 14.05.2019.

Доводи апеляційної скарги щодо неспівмірності розміру заявлених витрат позивача на правничу допомогу в сумі 5 000,00 грн. не спростовують наведених судом першої інстанції висновків у цьому питанні, які враховані та належно оцінені.

Безпідставними є посилання відповідача на те, що копія платіжного доручення № ID-155726 від 05.02.2021 не посвідчена підписом уповноваженої особи АТ «Укрсиббанк» в місці підпису та кутовим наборним штампом банку, внаслідок чого не є належним доказом по справі, оскільки вказаний документ є роздрукованим в електронному вигляді, містить відповідні реквізити щодо проведення банком вказаного платежу, та відповідно може бути перевіреним на предмет його спростування, чого відповідачем не зроблено, доказів непроведення вказаного платежу банком, відповідач суду не надав.

При цьому, згідно правових висновків Верховного Суду «витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено» (правова позиція Об`єднаної Палати Верховного Суду у справі № 922/445/19 від 03 жовтня 2019 року).

Таким чином, достатньо підставою для покладення на іншу сторону витрат на правничу допомогу є доведений факт їх обсягу та реального виконання, навіть за відсутності відомостей про перерахування коштів на користь адвоката, відповідно доводи апеляційної скарги в цій частині взагалі є неспроможними.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Статтею 276 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вказані обставини, ґрунтуючись на матеріалах справи, доводи відповідача (апелянта) суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі та не спростовують правильних висновків суду про часткове задоволення позову.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст.129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 276 ст.ст. 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Брокбізнес» на рішення Господарського суду міста Києва від 31.05.2021 у справі №910/1833/21 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 31.05.2021 у справі №910/1833/21 залишити без змін.

3. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Брокбізнес».

4. Матеріали справи №910/1833/21 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді Ю.Б. Михальська

А.І. Тищенко