ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

10.05.2022 Справа № 813/2417/17

За позовом: Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону, м. Львів в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, м. Київ
до відповідача-1: Державного реєстратора Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки ОСОБА_1 , м. Львів
до відповідача -2: Товариства з обмеженою відповідальністю АрхіБуд, м. Львів
за участю третіх осіб, які не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Львівської міської ради, м. Львів, Громадської організації Правозахисний Центр імені генерала УНР Володимира Сікевича, м. Львів
про визнання незаконним та скасування рішення

Суддя Мороз Н.В.
при секретарі Пришляк М.С.
Представники:
Від прокуратури: Майорчак В.М.
Від позивача: Барнич Т.В.
Від відповідача- 1: Дунас О.М.
Від відповідача- 2: Рабінович М.П.
Від третіх осіб: Піскун А.Й., ОСОБА_2 .
Вільні слухачі: Хлопецький С.В., ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

Суть спору:
На розгляд господарського суду Львівської області подано позов Заступника військового прокурора Західного регіону України (замінено у ході розгляду справи на Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері Західного регіону) в інтересах держави в особі Кабінет Міністрів України до Державного реєстратора Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки ОСОБА_1 та ТзОВ "АрхіБуд", за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача- Львівської міської ради, м. Львів, Громадської організації Правозахисний Центр імені генерала УНР Володимира Сікевича, м. Львів про визнання протиправним і скасування рішення державного реєстратора Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» Бірака Євгенія Васильовича від 06.02.2017 р., індексний номер 33721246 про державну реєстрацію права власності за Товариством з обмеженою відповідальністю «Архібуд» на об`єкт нерухомого майна - незавершене будівництво по вул. Довбуша, 15 у м. Львові, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101.
Справа розглядалась судами неодноразово. Рішенням суду від 12.05.2021 позов прокурора було задоволено повністю, визнано незаконним та скасовано рішення державного реєстратора Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» Бірака Є.В. від 06.02.2017 р., індексний номер 33721246 про державну реєстрацію права власності за ТзОВ «Архібуд» на об`єкт нерухомого майна - незавершене будівництво по вул. Довбуша, 15 у м. Львові, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101. Рішення суду було залишено без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 04.10.2021.
Постановою Касаційного господарського суду від 22.12.2021 було частково задоволено касаційну скаргу ТзОВ «Архібуд» та направлено справу на новий розгляд до суду першої інстанції. При цьому, касаційний суд зазначив, що суд першої інстанції, на спростування заперечень відповідача-2 щодо наявності підстав для представництва прокурором інтересів держави, обмежився загальним посиланням на наявність у заступника військового прокурора Західного регіону України повноважень для звернення до суду з позовом в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України як органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У свою чергу, суд апеляційної інстанції вказав, що листуванням прокурора з компетентними органами упродовж 2016-2017 років підтверджується дотримання ним вимоги ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", а також вказав на те, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у розглядуваній справі № 813/2417/17 були відсутні висновки щодо недотримання прокурором вимог ст. ст. 23, 24 Закону України "Про прокуратуру" при зверненні з даним позовом в інтересах держави в особі уповноваженого у спірних правовідносинах органу. Разом з тим, звертаючись до суду з позовом, прокурор подав копію листа першого заступника військового прокурора Західного регіону України Є. Парамонова від 31.08.2016 № 10/2/3-599вих-16, адресованого Кабінету Міністрів України, яким повідомлялось про порушення законодавства при постановленій Львівською міською радою ухвал щодо земельної ділянки та укладення договору оренди земельної ділянки по вул. Довбуша, 15 у м. Львові; та відповідь на цей лист Міністерства юстиції України від 04.01.2017 № 217/13746-0-4-16/9 Військовій прокуратурі Західного регіону України. Проте, будь-якої правової оцінки наданим прокурором доказам на підтвердження підстав для його представництва інтересів держави в особі Кабінету Міністрів України у справі № 813/2417/17, яка розглядається (а не у справі за позовом про визнання незаконними ухвал Львівської міської ради та про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки), судами попередніх інстанцій не надано. З огляду на викладене. Верховний Суд дійшов висновку, що вирішуючи спір, порушений прокурором у даній справі, судами попередніх інстанцій взагалі не досліджувалось по суті, з наданням оцінки, змісту позовної заяви в цій частині та доданих до неї документів, питання дотримання прокурором вимог ст. ст. 23, 24 Закону України "Про прокуратуру" щодо доведення обставин нездійснення чи неналежного здійснення позивачем захисту інтересів держави у спірних правовідносинах.
Ухвалою господарського суду Львівської області від 31.01.2022 прийнято справу № 813/2417/17 до розгляду за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 01.03.2022.
17.02.2022 через службу діловодства господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «АрхіБуд» надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого останній просить відмовити в задоволенні позовних вимог.
21.02.2022 через службу діловодства господарського суду від державного реєстратора обласного комунального підприємства Львівської обласної ради Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки Бірака Євгенія Васильовича надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого останній проти позову заперечив.
22.02.2022 на електронну адресу господарського суду від Кабінету Міністрів України надійшли письмові пояснення по суті справи.
22.02.2022 через службу діловодства господарського суду від Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону надійшли письмові пояснення на виконання вимог ухвали суду від 31.01.2022.
Ухвалою суду від 01.03.2022 підготовче засідання відкладено на 05.04.2022.
09.03.2022 через службу діловодства господарського суду від Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону надійшла відповідь на відзиви відповідачів.
04.04.2022 від відповідача-1 надійшло заперечення на відповідь, яке електронним цифровим підписом не підписано.
04.04.2022 від третьої особи - ГО «Правозахисний Центр імені генерала УНР Володимира Сінкевича надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.
05.04.2022 від відповідача-2 надійшло клопотання про залишення позовної заяви без розгляду та відкладення підготовчого засідання.
Ухвалою суду від 05.04.2022 продовжено підготовче провадження на 30 днів та відкладено підготовче засідання на 19.04.2022.
18.04.2022 через службу діловодства господарського суду прокурором подано письмові пояснення по суті спору, а також заперечення на клопотання про залишення позовної заяви без руху.
19.04.2022 через службу діловодства господарського суду відповідачем-1 подано письмові заперечення по справі.
Ухвалою суду від 19.04.2022 підготовче засідання відкладено на 10.05.2022.
10.05.2022 через службу діловодства господарського суду від третьої особи яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Громадської організації Правозахисний Центр імені генерала УНР Володимира Сікевича надійшли письмові пояснення по суті спору.
В судових засіданнях прокурор позов підтримав з мотивів, зазначених у позовній заяві. Ствердив, що хоча ТзОВ «Архібуд» подало усі, визначені законодавством, документи для реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, що розташований на земельній ділянці по вул. Довбуша, 15 у м. Львові, однак дані документи містили розбіжності стосовно виду здійснюваних будівельних робіт, зокрема в договорі оренди зазначено прийняття орендарем в користування земельної ділянки для будівництва кварталу житлової забудови, а ухвалою Львівської міської ради від 08.07.2010 № 3759 передбачено будівництво готельно-рекреаційного комплексу. Поряд з цим, у технічній документації на об`єкт незавершенного будівництва, а саме в планах фундаментальних плит, що містяться на 9 аркушах інвентаризаційної справи на об`єкт незавершеного будівництва зазначено: «багатоквартирний житловий будинок з підземним паркінгом на вул. Довбуша, 15 у м. Львові», а не будівництво готельно-рекреаційного комплексу, про що зазначається у зведеному акті вартості будинків, господарських будівель та споруд (аркуш 2 інвентаризаційної справи об`єкта незавершеного будівництва) та оцінювальному акті будинку (аркуш 3 інвентаризаційної справи). Отже, подані ТзОВ «Архібуд» документи, внаслідок розбіжностей, не давали державному реєстратору повноважень зареєструвати за заявником право власності на об`єкт незавершеного будівництва. Таким чином, державну реєстрацію права власності за ТзОВ «Архібуд» на об`єкт незавершеного будівництва здійснено незаконно.
Зазначив також, що відповідно до інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, за адресою: м. Львів, вул. Довбуша, 15 вже було зареєстровано на праві власності за державою в особі Державної прикордонної служби України об`єкт нерухомого майна, а саме трансформаторну підстанцію літера Е-1 площею 19,6 кв. м. У зв`язку з цим, за цією ж адресою спірний об`єкт незавершеного будівництва не міг бути зареєстрованим. На даний час, документи про внесення інформації про відсутність об`єкта трансформаторної підстанції на земельній ділянці по вул. Довбуша, 15 у м. Львові державному реєстратору не подавалися, а така інформація до вказаного реєстру не вносилася.
Представник позивача позицію прокурора підтримав.
Представник відповідача 1 проти позову заперечив з мотивів, зазначених у відзиві. Ствердив, що розбіжностей щодо виду здійснюваних робіт не було, а відповідачем 2 для проведення державної реєстрації були подані усі необхідні документи, передбачені у ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а саме: чинний договір оренди земельної ділянки від 11.12.2008 №Г-677; рішення виконавчого комітету Львівської міської ради №664 від 11.06.2010; ухвалу Львівської міської ради №3759 від 08.07.2010; дозвіл на виконання будівельних робіт № ЛВ3 від 26.05.2011; технічний паспорт на об`єкт незавершеного будівництва від 01.02.2017.
Відповідно до п. 23 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ №1127 від 25.12.2015, державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень виключно за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, визначених в ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Повноваження державного реєстратора щодо перевірки поданих для проведення державної реєстрації документів обмежені встановленням відповідності заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства та відсутності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами.
При цьому, законодавство вимагає перевірку на наявність суперечностей, а не розбіжностей. Водночас, прокурор не зазначив у позові жодної суперечності між заявленими відповідачем 2 для реєстрації та вже зареєстрованими правами (та якими саме), а посилається лише на розбіжності у документах, що не спростовує факту існування за вказаною адресою об`єкта незавершеного будівництва.
Представник відповідача 2 проти позову заперечив з мотивів, зазначених у відзиві. Послається на те, що особливості державної реєстрації права власності на об`єкт незавершенного будівництва визначені Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою КМУ №1127 від 25.12.2015, відповідно до ст. 68 якого для державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва подаються: 1) документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку під таким об`єктом (крім випадку, коли речове право на земельну ділянку вже зареєстровано в Державному реєстрі прав); 2) документ, що відповідно до законодавства надає право на виконання будівельних робіт; 3) технічний паспорт на об`єкт незавершеного будівництва.
ТзОВ "Архібуд" відповідно до вищезазначеного Порядком переліку документів, необхідних для державної реєстрації речових прав на об`єкт незавершеного будівництва, подало наступні оригінали документів: 1) Договір оренди землі, серія та номер Г-677, виданий 11.12.2008; 2) Рішення виконавчого комітету Львівської міської ради №664 видане 11.06.2010; 3) Ухвалу Львівської міської ради, серія та номер №3759, видану 08.07.2010; 4) Дозвіл на виконання будівельних робіт, серія та номер ЛВ3, виданий 26.05.2011; 5) Технічний паспорт на об`єкт незавершеного будівництва від 01.02.2017.
З дозволу Інспекції державного архітектурно - будівельного контролю у Львівській області від 26.05.2011 № ЛВ 3 вбачається, що виконання будівельних робіт буде здійснюватися з будівництва готельно - рекреаційного комплексу на вул. Довбуша, 15 у м. Львові згідно договору оренди землі від 11.12.2008. У відповідності до вказаного договору оренди землі від 11.12.2008, укладеного між Львівською міською радою та ТзОВ «Архібуд», земельна ділянка передавалася для будівництва кварталу житлової забудови. ТзОВ «Архібуд» не внесло зміни в договір оренди згідно ухвали Львівської міської ради від 08.07.2010 № 3759 в частині виду використання земельної ділянки.
Таким чином, стверджує, що цільове призначення земельної ділянки відповідно до законодавчо встановлених категорій земель визначається на підставі документації із землеустрою, а порядок використання земельної ділянки в межах певної категорії визначається землекористувачем самостійно, проте з обов`язковим дотриманням містобудівної документації та документації із землеустрою. Зміна виду використання земельної ділянки в межах однієї категорії земель не є зміною її цільового призначення, а отже, не потребує проходження процедур, які відповідно до земельного законодавства України застосовуються при зміні цільового призначення (розробки проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, його затвердження тощо). Єдина умова, яку встановлюють положення ч. 5 ст. 20 ЗК України при самостійному визначені виду використання земельної ділянки її власником/користувачем, є дотримання вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії, та необхідність урахування містобудівної документації та документації із землеустрою. Викладений вище правовий висновок був зроблений Касаційним господарським судом у справі № 916/1998/19 у його постанові від 14.07.2020.
Обгрунтування прокурором позовних вимог наявними розбіжностями вважає помилковими, оскільки якщо такі зміни трактувати як зміни виду використання земельної ділянки (із будівництва кварталу житлової забудови на готель) у межах однієї категорії земель «Землі громадської та житлової забудови», то такі розбіжності не свідчать про використання земельної ділянки не за цільовим призначенням, а також такі зміни не впливали на момент подання документів для проведення державної реєстрації права власності й не змінювали по суті обсяг та зміст саме речових прав ТзОВ «Архібуд» на використання переданої в оренду земельної ділянки, оскільки договір оренди землі від 11.12.2008 був чинний станом на 01.02.2017.
Зазначає, що прокурором не вказано, яким саме законодавчим приписам не відповідали подані ТзОВ «Архібуд» для державної реєстрації речових прав документи. Щодо реєстрації за вказаною адресою трансформаторної підстанції літ. Е-1, площею 19,6 кв.м., то вона перебувала на балансі військової частини № 2144 до набуття земельної ділянки відповідачем 2, але вона була ліквідована (списана) ще за часів використання земельної ділянки по вул. Довбуша, 15 у м. Львові військовою частиною № НОМЕР_1 державної прикордонної служби, що підтверджується копією листа Адміністрації державної прикордонної служби України.
Крім того, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у справі № 911/1902/19 у постанові від 20.05.2020 зазначив, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно є юридичним фактом, який полягає в офіційному визнанні та підтвердженні державою набутого особою речового права на нерухомість та є елементом в юридичному складі (сукупності юридичних фактів), який призводить до виникнення речових прав. При цьому реєстрація права власності хоча і є необхідною умовою, з якою закон пов`язує виникнення речових прав на нерухоме майно, однак реєстраційні дії є похідними від юридичних фактів, на підставі яких виникають, припиняються чи переходять речові права, тобто державна реєстрація сама по собі не є способом набуття права власності. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.03.2019 по справі № 911/3594/17 зробила правовий висновок стосовно природи державної реєстрації речових прав зазначивши, що реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави. Сама собою державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи. Таким чином, оскільки є підтвердженим факт ліквідації трансформаторної підстанції, що знаходилася на земельній ділянці по вул. Довбуша, 15 у м. Львові ще військовою частиною № 2144, то лише існування запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про вказаний об`єкт жодним чином не свідчить про продовження існування права державної власності на нього.
Посилається також на відсутність у прокурора повноважень звертатись із позовом в інтересах КМУ та недотримання прокурором вимог, встановлених у ст. ст. 23, 24 Закону України «Про прокуратуру», у зв`язку з чим на розгляд господарського суду подано клопотання про залишення позову без розгляду на підставі п. 2 ч. 1 ст. 226 ГПК України.
Клопотання обґрунтоване тим, що КМУ відомо про стверджування порушення його прав, КМУ має можливість самостійно захищати свої права у судовому порядку, однак, такі дії не вживає та не просив прокурора звертатись із цим позовом, а лише зазначив, що у випадку звернення прокурора із позовом, КМУ буде підтримувати заявлені позовні вимоги. Прокурором взагалі не було повідомлено у порядку, передбаченому ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» Кабінет Міністрів України про намір пред`явити позов про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора Бірака Є.В. як до, так і після його прийняття, тобто після 06.02.2017, а повідомлення стосувалось інших порушень.
При цьому, обставини дотримання прокурором процедури, встановленої ч. ч. 3 та 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", яка повинна передувати зверненню до суду з відповідним позовом, підтягають з`ясуванню судом незалежно від того, чи має місце факт порушення інтересів держави у конкретних правовідносинах, оскільки відповідно до положень статей 53, 174 ГПК України недотримання такої процедури унеможливлює розгляд заявленого прокурором позову по суті. У той же час відповідний уповноважений орган, виконуючи свої функції, не позбавлений можливості самостійно звернутися до суду з позовом з метою захисту інтересів держави.
Представник відповідача -1 клопотання підтримав з аналогічних мотивів.
Прокурор проти задоволення клопотання заперечив з мотивів, зазначених у поясненнях. Посилається на дотримання процедури повідомлення уповноваженого органу та нездійснення уповноваженим органом самостійного захисту своїх прав.
Зазначив, що станом на 31.01.2016 існували негативні рішення судів першої та апеляційної інстанції від 19.04.2016 та від 25.08.2016 відповідно в іншій справі - № 5015/2804/12 за позовом першого заступника військового прокурора Західного регіону України до Львівської міської ради та ТзОВ «Архібуд» про визнання недійсним договору оренди землі від 11.12.2008 площею 2,8939 га по вул. Довбуша, 15 у м. Львові.
Ураховуючи зазначені обставини, які існували станом на 31.08.2016, перший заступник військового прокурора Західного регіону України звернувся до Кабінету Міністрів України із листом за № 10/2/3-599 вих-16 щодо повідомлення про можливість пред`явлення прокурором позову задля усунення порушень, які існували станом на момент звернення до Уряду України, тобто станом на 31.08.2016, а саме щодо скасування вищезазначених ухвал Львівської міської ради та визнання недійсним договору оренди землі від 11.12.2008. Розгляд даного листа Кабінет Міністрів України доручив Міністерству юстиції України, яким 04.01.2017 за № 217/13746-0-4-16/9 надано відповідь на лист першого заступника військового прокурора Західного регіону України від 31.10.2016 за № 10/2/3-599 вих-16, у якому зазначено, що у разі звернення органу прокуратури з відповідним позовом до суду в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Міністерством юстиції України буде забезпечено належне представництво інтересів Уряду під час розгляду справи. Цим підтверджується, що Міністерству юстиції України зрозуміло суть порушених інтересів держави, що Кабінет Міністрів України не має наміру самостійно захищати інтереси держави у цих відносинах, а також те, якщо прокурор звернеться до суду з відповідним позовом, то вказане відомство забезпечить участь представника Кабінету Міністрів України у такій справі. При цьому, у даному листі Міністерства юстиції України немає жодного слова про конкретний вид позовних вимог, на які воно погоджується, як і жодних обмежень щодо заявления позову. У той же час, вживання у тексті листа слова «відповідний», слід розуміти той позов, який буде відповідати ефективному способу захисту порушеного права у цих спірних правовідносинах.
Оскільки 10.01.2017 постановою Вищого господарського суду України у справі № 5015/2804/12 скасовано рішення господарського суду Львівської області від 19.04.2016 та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 25.08.2016, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції, то питання звернення до суду з позовом про визнання недійсним договору відпало. Оскільки договір оренди землі від 11.12.2008, що був предметом спору у справі № 5015/2804/12 визнавався недійсним без оскарження відповідних ухвал Львівської міської ради, що стали підставою для його укладення, у зв`язку з тим, що вони вичерпали свою обов`язковість шляхом виконання (укладенням оскаржуваного договору оренди землі), тобто для визнання недійсним договору оренди землі їх скасовувати не потрібно, а тому і відпала необхідність в оскарженні зазначених ухвал Львівської міської ради.
У той же час, в період січень-лютий 2017 ТзОВ «Архібуд» почало вчиняти активні дії щодо початку виконання будівельних робіт на земельній ділянці по вул. Довбуша, 15 у м. Львові, у тому числі проведення на цій ділянці земляних та будівельних робіт, а також реєстрації об`єкта незавершенного будівництва. Тому, з метою недопущення незаконної забудови земельної ділянки (у подальшому договір оренди землі визнано недійсним (справа № 5015/2804/12)) та будучи обізнаним про позицію Кабінету Міністрів України, викладену в листі Міністерства юстиції України від 04.01.2017 № 217/13746-0-4-16/9, заступник військового прокурора Західного регіону України звернувся до суду з даним позовом.
Крім того, в судовому засіданні 20.04.2017 Львівського апеляційного господарського суду брав участь представник Кабінету Міністрів України Бабій І.В., який підтримував подану апеляційну скаргу прокурора на ухвалу суду першої інстанції від 09.03.2017, що свідчить також і про підтримання заявлених позовних вимог, які є аналогічними, що і в даній справі.
При цьому, від 20.04.2017- з дати прийняття постанови Львівським апеляційним господарським судом у справі № 914/458/17, на засіданні якого брав участь представник Кабінету Міністрів України Бабій І.В., і до 05.07.2017- дати подання прокурором цього позову, Кабінет Міністрів України, будучи обізнаним про допущені державним реєстратором порушення не вжив жодних заходів задля забезпечення їх усунення, що є підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді.
Представник позивача проти задоволення клопотання відповідача-2 про залишення позову без розгляду заперечив. Ствердив, що позов прокурора заявлено в межах повноважень та з дотриманням вимог законодавства.
Представник третьої особи-2 Громадської організації Правозахисний Центр імені генерала УНР Володимира Сікевича надала усні / письмові пояснення та зазначила про дотримання прокурором вимог, встановлених у ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» та повноважень звертатись із позовом в інтересах КМУ. Ствердила, що Кабінет Міністрів України з 20 лютого 2017 при розгляді справи №5015/2804/12 знав про здійснення державної реєстрації, проте жодних заходів не вжив.
Розглянувши клопотання, заслухавши пояснення, суд встановив наступне.
Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 22.12.2021 зобов`язано суд при новому розгляді справи належним чином встановити наявність або відсутність підстав для представництва прокурором інтересів в особі позивача.

Згідно з ч.1 ст.316 ГПК України, вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України, в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обгрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною 4 цієї статті (абз. 1 і 2 ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру").
Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абз. 1-3 ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру").
Правову позицію з цих питань висловлено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц. Так, Верховний Суд зазначив, що системне тлумачення положень ч.ч. 3 - 5 ст. 53 ГПК України і ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
Водночас тлумачення п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України з урахуванням практики Європейського суду з прав людини свідчить, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом. При цьому розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України).
Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.
У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно. "Нездійснення захисту" має прояв в пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він обізнаний про порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається. "Здійснення захисту неналежним чином" має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною. "Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.
Верховний Суд звернув увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. Разом з тим прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.
Оскільки повноваження органів влади, зокрема, і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, тому суд згідно з принципом "суд знає закони" під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (наведену правову позицію викладено у пункті 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц).
Підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, вжиття прокурором всіх передбачених чинним законодавством заходів, які передують зверненню прокурора до суду для здійснення представництва інтересів держави, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманими від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва. Суд зобов`язаний дослідити: чи знав відповідний орган про допущені порушення інтересів держави, чи мав відповідні повноваження для їх захисту, проте всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся.
Обставини дотримання прокурором процедури, встановленої ч.ч. 3 та 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", яка повинна передувати зверненню до суду з відповідним позовом, підлягають з`ясуванню судом незалежно від того, чи має місце факт порушення інтересів держави у конкретних правовідносинах, оскільки відповідно до положень статей 53, 174 ГПК України недотримання такої процедури унеможливлює розгляд заявленого прокурором позову по суті. У той же час відповідний уповноважений орган, виконуючи свої функції, не позбавлений можливості самостійно звернутися до суду з позовом з метою захисту інтересів держави.
При цьому саме лише посилання у позовній заяві прокурора на те, що орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження із захисту державних інтересів, без доведення цього відповідними доказами, не є достатнім для прийняття судом рішення в такому спорі по суті, оскільки за змістом абз. 2 ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом правових підстав для представництва.
Крім того, постановою Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 роз`яснено, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необгрунтованим.
З матеріалів справи вбачається, що заступник військового прокурора Західного регіону України листом від 31.08.2016 № 10/2/3-599вих-16 звертався до Кабінету Міністрів України інформуючи про порушення законодавства при постановленій Львівською міською радою ухвал щодо земельної ділянки та укладення договору оренди земельної ділянки по вул. Довбуша, 15 у м. Львові.
У відповідь, листом Міністерства юстиції України від 04.01.2017 № 217/13746-0-4-16/9 Військовій прокуратурі Західного регіону України було повідомлено, що у разі звернення прокурора із відповідним позовом, Міністерство юстиції України забезпечить належне представництво інтересів Кабінету Міністрів України.
Оскільки від моменту повідомлення і до дати подання прокурором позову - 05.07.2017 Кабінет Міністрів України, будучи належно повідомленим про порушення законодавства, не скористався своїм правом та фактичною можливістю звернутись із відповідним позовом, зазначене є підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді щодо відповідних спірних правовідносин.
Суд не приймає до уваги посилання відповідача 2 на неконкретність формулювань у відповіді Міністерства юстиції України від 04.01.2017 № 217/13746-0-4-16/9, оскільки законодавство не встановлює вимог щодо змісту інформування прокурором відповідного органу про можливе порушення законодавства, як і змісту відповіді такого органу. При цьому, суд погоджується із прокурором щодо того, що у випадку нездійснення відповідним органів своїх функцій щодо захисту порушених прав, про які такий орган був проінформований, прокурор має право самостійно обрати як підстави, так і предмет позову без будь-яких спеціальних вказівок такого органу. Ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" встановлює для прокурора лише формальну вимогу повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень та не зобов`язує отримати певну відповідь.
Водночас, суд не погоджується із прокурором, що будь-яка формальна поведінка представника уповноваженого органу в судових засіданнях щодо підтримання позову прокурора свідчить про дотримання прокурором вимог ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", оскільки це не звільняє прокурора від обов`язку належно повідомити такий орган про порушення законодавства попередньо, до звернення прокурором із позовом в його інтересах.
З матеріалів справи вбачається, що у данному випадку вимоги ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" не були належно виконані прокурором, що свідчить про відсутність у цій справі у прокурора підстав для представництва в суді законних інтересів держави.
Так, предметом позову у цій справі є визнання протиправним і скасування рішення державного реєстратора Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» Бірака Євгенія Васильовича від 06.02.2017. Жодних доказів звернення прокурора щодо представництва інтересів держави саме у даних спірних правовідносинах попередньо, до звернення із цим позовом, суду не надано.
Лист заступника військового прокурора Західного регіону України від 31.08.2016 № 10/2/3-599вих-16, на який послається прокурор, не розцінюється судом як належне виконання обов`язку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», оскільки він датований раніше від дати прийняття оскаржуваного рішення державного реєстратора та, відповідно, об`єктивно не міг стосуватись такого стверджуваного порушення.
Натомість, зі змісту вказаного листа заступника військового прокурора Західного регіону України вбачається повідомлення щодо інших порушень, а саме, щодо скасування ухвал Львівської міської ради та визнання недійсним договору оренди землі від 11.12.2008, вимог щодо яких у цій справі прокурор не заявляв, оскільки, на його думку, зі спливом часу потреба у цьому відпала. Вчинення за цією ж адресою певним суб`єктом іншого порушення інтересів держави, на переконання суду, вимагає від прокурора дотримання загального порядку набуття підстав для представництва держави.
Вид стверджуваного порушення права держави, спосіб такого порушення, можливі ефективні способи захисту такого права, а відповідно, й предмет та підстави позову у цій справі є відмінними від тих, про які повідомляв прокурор Кабінет Міністрів України. Та обставина, що ці стверджувані порушення відбуваються за однією й тією ж адресою не надає прокурору права на представництво інтересів держави у спірних відносинах на майбутнє, щодо порушень, які ще настали на дату такого повідомлення та не є похідними від порушень, про які раніше повідомляв прокурор.
При цьому, прокурор не був позбавлений права та можливості звернутись із відповідним повідомленням до відповідного державного органу після прийняття оскаржуваного рішення (настання стверджуваного порушенння) до дати звернення із відповідним позовом, однак, цього не зробив.
Зазначене є підставою, передбаченою п. 1 ч. 1 ст. 226 ГПК України для залишення позову без розгляду.
Згідно з ч. 2 ст. 226 ГПК України, про залишення позову без розгляду постановляється ухвала, в якій вирішуються питання про розподіл між сторонами судових витрат, про повернення судового збору з бюджету.
Пунктом 4 ч.1 ст.7 ЗУ "Про судовий збір" (положення якого при вирішенні питання повернення судового збору є спеціальними по відношенню до норм Господарського процесуального кодексу України) передбачено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі залишення заяви або скарги без розгляду (крім випадків, якщо такі заяви або скарги залишені без розгляду у зв`язку з повторним неприбуттям або залишенням позивачем судового засідання без поважних причин та неподання заяви про розгляд справи за його відсутності, або неподання позивачем витребуваних судом матеріалів, або за його заявою (клопотанням).
Таким чином, суд роз`яснює прокурору, що сплачена сума судового збору за відповідним клопотанням може бути повернута з державного бюджету відповідно до вимог ст.7 Закону України „Про судовий збір".
Керуючись ст. ст. 226, 234 Господарського процесуального кодексу України, суд
УХВАЛИВ:
Залишити позов без розгляду.

Ухвала набирає законної сили в порядку та строк, передбачені ст. 235 ГПК України та може бути оскаржена до Західного апеляційного господарського суду в порядку та строки, передбачені ст. ст. 256, 257 ГПК України.

Суддя Мороз Н.В.