ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" травня 2022 р. м. Рівне Справа № 918/864/21

Господарський суд Рівненської області у складі судді Романюк Ю.Г. при секретарі судового засідання Рижій А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНТЕГРА ВУД МД" до фізичної особи-підприємця Коренчука Андрія Арнольдовича про стягнення безпідставно отриманих коштів в розмірі 357 928, 20 грн.

представники сторін:

від позивача: Алексєєв О.І.;

від відповідача: Стецюк М.Ю.

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю "ІНТЕГРА ВУД МД" звернулося до Господарського суду Рівненської області із позовною заявою до фізичної особи-підприємця Коренчука Андрія Арнольдовича про стягнення безпідставно отриманих коштів в розмірі 357 928,20 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між позивачем ТОВ "ІНТЕГРА ВУД МД" та відповідачем фізичною особою підприємцем Коренчуком А.А. за попередньою усною домовленістю був укладений господарсько-правий договір поставки товару.

Позивачем 12 та 17 вересня 2018 року згідно виставленого рахунку №12 від 11 вересня 2018 року та рахунку № 13 від 17 вересня 2018 року, було сплачено на рахунок ФОП Коренчука А.А. грошові кошти за доставку товару, однак поставка не відбулася.

Ухвалою суду від 11.10.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Вирішено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Судове засідання для розгляду справи призначено на "02" листопада 2021 року.Також, ухвалою суду від 11.10.2021 року клопотання представника позивача Товариства з обмеженою відповідальність "ІНТЕГРА ВУД МД" про участь у судовому засіданні по справі №918/864/21 в режимі відеоконференції задоволено.

02 листопада 2021 року від представника відповідача надійшла заява про встановлення відповідачу строку для подання відзиву, який дозволить йому підготувати відзив та здобути, додати до відзиву відповідні докази, а іншим учасникам справи отримати відзив на позовну заяву до 17.11.2021 включно та відкладення розгляду справи в зв`язку з тим, що відповідачем не було отримано копію позовної заяви з доданими матеріалами по справі № №918/864/21.

Ухвалою суду від 02.11.2021 року розгляд справи відкладено на 16.11.2021 року.

В судовому засіданні 16.11.2021 року оголошено перерву до 02.12.2021 року.

16 листопада 2021 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, зі змісту якого вбачається, що відповідач заперечує проти задоволення позову з огляду на те, що 12.09.2018 року фізична особа-підприємець Коренчук Андрій Арнольдович, здійснив реалізацію товарів для ТзОВ "ІНТЕГРА ВУД МД", а саме лісоматеріал круглий - пиловник (дуб) в кількості 24,88 м3, на суму 229 920, 00 грн., у тому числі ПДВ:38 320,00 грн. та надав послуги з перевезення, доставивши дану лісопродукцію за домовленістю із ТзОВ "ІНТЕГРА ВУД МД" в пункт розвантаження, м. Костопіль Рівненської області вул. Степанська, 113. Про що свідчить видаткова накладна №152 д 12.09.2018 року, товарно-транспортна накладна №Р152 від 12.09.2018 року, податкова накладна №12092018 порядковий номер 11, рахунок на оплату №12 від 11.09.2018 року. 12.09.2018 року Товариством з обмеженою відповідальністю "ІНТЕГРА ВУД МД" було сплачено 229 920,00 грн. на підставі платіжного доручення за лісоматеріал круглий-пиловник (дуб) в кількості 24,88 м3 на рахунок фізичної особи-підприємця Коренчука Андрія Арнольдовича.

19.09.2018 року фізична особа-підприємець Коренчук Андрій Арнольдович, здійснив реалізацію товарів для ТзОВ "ІНТЕГРА ВУД МД", а саме лісоматеріал круглий -пиловник (дуб) в кількості 11,57 м3, на суму 128 008,20 грн., у тому числі ПДВ: 21 334,70 грн., та надав послуги з перевезення, доставивши дану лісо- продукцію за домовленістю із ТзОВ "ІНТЕГРА ВУД МД" в пункт розвантаження, м.Костопіль Рівненської області вул.Степанська, 113. Про що свідчить видаткова накладна №161 від 19.09.2018 року, товарно-транспортна накладна №Р161 від 19.09.2018 року, податкова накладна №17092018 порядковий номер 19, рахунок на оплату №13 від 17.09.2018 року. 19.09.2018 року Товариством з обмеженою відповідальністю "ІНТЕГРА ВУД МД" було сплачено 229 920,00 грн. на підставі платіжного доручення за лісоматеріал круглий-пиловник (дуб) в кількості 24,88 м3 на рахунок фізичної особи-підприємця Коренчука Андрія Арнольдовича.

Також, відповідач зазначає про те, що підтвердженням вказаних вище обставин є Картка рахунку 361 ФОП Коренчука А.А, за січень 2018 року-грудень 2019 року та витяг з реєстру реалізації ФОП Коренчуком А. А за вересень 2018 року.

В судовому засіданні 16.11.2021 року оголошено перерву до 02.12.2021 року.

02 грудня 2021 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив, зі змісту якої вбачається, що позивач стверджує про те, що видаткові накладні № 152 від 12.09.2018 року, №161 від 19.09.2018 року, товарно-транспортні накладні № Р151 від 12.09.2018 року та № Р161 від 19.09.2018 року стороною позивача ніколи на підписувались, є підробленими, а тому позивач звертається до суду про витребування у фізичної особи-підприємця Коренчука Андрія Арнольдовича оригінали: видаткової накладної № 152 від 12.09.2018 року; видаткової накладної № 161 від 19.09.2018 року; товарно-транспортної накладної № Р151 від 12.09.2018 року; товарно-транспортної накладної № Р161 від 19.09.2018 року; електронну копію податкової декларації з податку на додану вартість за вересень 2018 року із квитанцією № 2 про її реєстрацію органами ДПС України.

В судовому засіданні представник позивача підтримав подане клопотання про витребування доказів в повному обсязі.

Представник відповідача зазначив про те, що довіритель йому оригіналів вищезазначених документів не передавав.

Ухвалою суду від 02 грудня 2021 року суд ухвалив перейти до розгляду справи за правилами загального позовного провадження та витребувати у фізичної особи-підприємця Коренчука Андрія Арнольдовича оригінали: видаткової накладної № 152 від 12.09.2018 року; видаткової накладної № 161 від 19.09.2018 року; товарно-транспортної накладної № Р151 від 12.09.2018 року; товарно-транспортної накладної № Р161 від 19.09.2018 року; електронну копію податкової декларації з податку на додану вартість за вересень 2018 року із квитанцією № 2 про її реєстрацію органами ДПС України.

07 грудня 2021 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив (уточнений), в якому вказується про отримання відзиву "25" листопада 2021 року, а не "19" листопада 2021 року, решта доводів викладених у відповіді на відзив (уточнений) залишаються незмінними.

16 грудня 2022 року від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких представник відповідача вказує про те, що відповідач не заперечував та не заперечує отримання грошових коштів 12 та 17 вересня 2018 року від ТОВ " ІНТЕРГА ВУД МД" та сторони фактично виконали взяті за домовленістю на себе обов`язки та провели розрахунки за поставлений товар.

Також, представник відповідача, вважає безпідставними аргументи позивача щодо поважності пропуску строку позовної давності. Порушення позивачем при оформленні та поданні позовної заяви процесуальних норм, встановлених Господарським процесуальним кодексом України не може бути підставою поважності причин пропуску строку позовної давності.

04 січня 2022 року представником відповідача було надіслано заяву, в якій вказано про неможливість надання до суду оригіналів витребовуваних доказів, а саме: видаткової накладної № 152 від 12.09.2018 року; видаткової накладної № 161 від 19.09.2018 року; товарно-транспортної накладної № Р151 від 12.09.2018 року; товарно-транспортної накладної № Р161 від 19.09.2018 року, оскільки дані документи не збереглись так як строк їх зберігання визначений Податковим кодексом України сплинув.

Поряд з цим, на вимогу ухвали суду від 02 грудня 2021 року, додатком до вищевказаної заяви було подано електронну копію податкової декларації з податку на додану вартість за вересень 2018 року із квитанцією № 2 про її реєстрацію органами ДПС України.

Ухвалою суду від 18.01.2022 року продовжено строк підготовчого провадження у справі № 918/864/21 на 30 днів - до "02" березня 2022 року включно. Розгляд справи відкладено на "01" лютого 2022 року.

01 лютого 2022 року від представника відповідача надійшло клопотання про доручення до матеріалів справи заяви свідка ФОП Коренчука А.А. та клопотання про поновлення строку для подання доказів.

Ухвалою суду від 01.02.2022 року відповідно до ч. 1 ст. 119 ГПК України, з метою розгляду справи та ухвалення у даній справі законного та обґрунтованого рішення, суд поновив ФОП Коренчук А.А. строк для долучення доказів та закрито підготовче провадження у справі 918/864/21 та призначено справу до судового розгляду по суті на "24" лютого 2022 р.

Представники відповідача в судове засідання не з`явився, однак 24.02.2022 року надіслав на електронну адресу суду заяву про відкладення розгляду справи, оскільки через введення військового стану в Україні та зайнятістю в питаннях мобілізації не має можливості прибути на розгляд даної справи.

Представник позивача не заперечив проти відкладення розгляду справи.

Ухвалою суду від 24 лютого 2022 року розгляд справи відкладено на 22 березня 2022 року. Однак, призначений на "22" березня 2022 року розгляд справи - не відбувся.

Ухвалою суду від 27.04.2022 року справу призначено на "10" травня 2022 року.

Представник позивача у судовому засіданні 10.05.2022 року підтримав позовні вимоги в повному обсязі з підств, зазначених у позовній заяві та відповіді на відзив. Представник відповідача заперечив проти задоволення позову з підстав, зазначених відзиві та у запереченнях.

Заслухавши у судовому засіданні представників позивача та відповідача, дослідивши подані сторонами та учасниками судового розгляду документи і матеріали справи в сукупності, повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарським судом встановлено наступне.

Із матеріалів справи вбачається, що 11.09.2018 р. відповідачем був виставлений рахунок № 12 на суму 229 920,00 грн. та 17.09.2018 року рахунок №13 на суму 128 008, 20 грн. для оплати товару, що мав бути поставлений позивачу.

Зі свого боку позивач - ТОВ "ІНТЕГРА ВУД МД" 12.09.2018 року та 17.09.2018 року на виконання вказаних рахунку здійснило оплату, що підтверджується платіжними дорученнями №150 від 12.09.2018 року та №152 від 17.09.2018 року.

У подальшому - 31 серпня 2021 року позивач звернувся до ФОП Коренчука А.А. з претензією щодо повернення перерахованих грошових коштів у сумі 357 928,20 грн.

Вказані вимоги відповідач залишив без задоволення та жодної відповіді щодо даної претензії не надавав.

Звертаючись до суду з даним позовом ТОВ "ІНТЕГРА ВУД МД" вказували, що зазначені кошти були перераховані відповідачу надмірно та без достатньої правової підстави, тому мають бути повернуті на підставі ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Перевіряючи такі доводи позивача та вирішуючи спір по суті, суд виходив з наступного.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини першої ст. 14 Цивільного кодексу України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

У відповідності до ст. ст. 509, 526 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до приписів ст. 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Частинами першою та другою статті 180 Господарського кодексу України визначено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Згідно з ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Вказане також кореспондується з приписами статті 205 Цивільного кодексу України.

Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (ч. 1 ст. 639 ЦК України).

За загальним правилом, відповідно до статті 208 Цивільного кодексу України, правочини між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі.

Частинами першою та другою статті 207 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно з частиною першою ст. 640 Цивільного кодексу України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (ч. 2 ст. 640 ЦК України).

У свою чергу, відповідно до статті 641 Цивільного кодексу України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

За приписами частин першої та другої статті 642 Цивільного кодексу України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Отже, законом передбачено можливість укладення договорів у спрощеному порядку, зокрема, через ділову переписку - шляхом обміну документами та у вигляді конклюдентних дій (прийняття замовлення до виконання).

При цьому, договори, укладені зазначеними способами, вважаються такими, що вчинені у письмовій формі.

Як вбачається з матеріалів справи, 12.09.2018 року та 17.09.2018 року позивачем на рахунок відповідача було здійснено оплату у розмірі 229 920, 00 грн. та 128 008,20 грн. за товар згідно виставленого останнім рахунку N12 від 11.09.2018 року та №13 від 17.09.2018 року, що підтверджується платіжним дорученням N150 від 12.09.2018 року та №152 від 17.09.2018 року, в якому вказано призначення платежу: "оплата за пиловик дуб 1-2с D 26 та більшою згідно Рахунку № 12 від 11.09.2018 року, у т.ч. ПДВ 20%" та "оплата за пиловик дуб 1-2с D 26 та більше, згідно Рахунку № 13 від 17.09.2018 року, у т.ч. ПДВ 20%"

Також, в матеріалах справи містяться надані відповідачем копії видаткової накладної №152 від 12.09.2018 року, товаро-транспортної накладної №Р152 від 12.09.2018 року, видаткової накладної №161 від 19.09.2018 року, товаро-транспортної накладної №Р161 від 19.09.2018 року та електронні копії податкової декларації з податку на додану вартість за вересень 2018 року із квитанцією №2 про її реєстрацію органами ДПС України.

У відповіді на відзив позивач стверджує, що видаткові накладні № 152 від 12.09.2018 року, №161 від 19.09.2018 року, товарно-транспортні накладні № Р151 від 12.09.2018 року та № Р161 від 19.09.2018 року стороною позивача ніколи на підписувались, є підробленими, а тому позивач звертається до суду про витребування у фізичної особи-підприємця Коренчука Андрія Арнольдовича оригінали: видаткової накладної № 152 від 12.09.2018 року; видаткової накладної № 161 від 19.09.2018 року; товарно-транспортної накладної № Р151 від 12.09.2018 року; товарно-транспортної накладної № Р161 від 19.09.2018 року; електронну копію податкової декларації з податку на додану вартість за вересень 2018 року із квитанцією № 2 про її реєстрацію органами ДПС України.

На вимогу ухвали суду представником відповідача було подано електронну копію податкової декларації з податку на додану вартість за вересень 2018 року із квитанцією № 2 про її реєстрацію органами ДПС України, однак решту документів надано не було, оскільки, як вказує представник відповідача, оригінали витребовуваних документів, а саме: видаткової накладної № 152 від 12.09.2018 року; видаткової накладної № 161 від 19.09.2018 року; товарно-транспортної накладної № Р151 від 12.09.2018 року; товарно-транспортної накладної № Р161 від 19.09.2018 року, - не збереглись, так як строк їх зберігання визначений Податковим кодексом України сплинув.

Відповідно до статті 79 ГГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Зазначений стандарт доказування підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію вказаного стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Іншими словами, тлумачення змісту статті 79 ГПК України свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Верховний Суд, в ході касаційного перегляду судових рішень, неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі N 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі N 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі N 902/761/18, від 04.12.2019 у справі N 917/2101/17 та від 04.02.2021 у справі N 910/11534/18.

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який у рішенні від 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" зазначив, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Окрім того, розглядаючи справу необхідно з`ясовувати істотні обставини із застосуванням передбачених ст. 86 ГПК України критеріїв дослідження доказів щодо оцінки кожного такого доказу окремо і їх сукупності в цілому, а також із дотриманням стандарту "вірогідності доказів".

Враховуючи встановлене вище та оцінивши наявні в матеріалах докази окремо і їх сукупність в цілому, а також вчинення дій сторонами в контексті спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що надані відповідачем докази та вказані ним обставини на підтвердження існування між сторонами договірних відносин, - є більш вірогідними, ніж докази та посилання позивача на певні обставини, а також дають підстави для висновку про те, що між сторонами виникли та існують правовідносини поставки, до яких, згідно з ч. 2ст. 712 Цивільного кодексу України, підлягають застосуванню загальні положення про купівлю-продаж, урегульовані параграфом 1 глави 54 Цивільного кодексу України.

Так, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму (ч. 1 ст. 712 ЦК України).

Статтею 655 Цивільного кодексу України обумовлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і оплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 1 ст. 691 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі - продажу (ч. 1 ст. 693 ЦК України).

Як вказують приписи статті 663 Цивільного кодексу України, продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу.

Нормою статті 664 Цивільного кодексу України встановлено, що обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов`язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв`язку для доставки покупцеві.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (стаття 509 Цивільного кодексу України, стаття 173 Господарського кодексу України).

У відповідності до положень ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України). Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Принципи справедливості, добросовісності і розумності є проявом категорій справедливості, добросовісності і розумності як сутності права в цілому. Принцип добросовісності є одним із засобів утримання сторін від зловживання своїми правами. Основне призначення цього принципу полягає в наданні суду більше можливостей з`ясовувати в повному обсязі фактичні обставини справи і, насамкінець, встановити об`єктивну істину. Загалом зміст цих принципів (справедливості, добросовісності і розумності) полягає в тому, що тексти законів, правочинів та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту та нормам закону.

Матеріали справи не містять доказів в підтвердження відмови відповідача у передачі позивачу товару, як і не містять доказів відмови позивача від договору поставки чи повідомлення відповідача про відсутність потреби у поставці товару.

Таким чином, при наданні правової кваліфікації спірним відносинам сторін, суд приходить до висновку про те, що оскільки між сторонами у справі мають місце правовідносини поставки, а кошти в сумі 357 928,20 грн., які позивач просить суд стягнути з відповідача отримано останнім у якості оплати за товар, то такі кошти набуто за наявності правової підстави, а тому, вони не можуть бути витребувані відповідно до ст. 1212 Цивільного кодексу України, позаяк договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень вказаної правової норми.

Вказане узгоджується з правовою позицією, яка викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2018 у справі N 910/9072/17 та постановах Верховного Суду від 19.02.2020 у справі N 915/411/19, від 04.03.2021 у справі N 910/15621/19.

Суд звертає увагу, що в матеріалах справи міститься клопотання представника відповідача про приєднання заяви свідка (а.с. 154-157), про що слід зазначити наступне.

Будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, суд повинен враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

Частиною 1 ст. 73 ГПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.1 ст.77 ГПК України ).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. (ст.79 ГПК України, про що суд згадував вище по тексту).

Статтею 76 ГПК України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Частиною 1 ст. 78 ГПК України визначено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частиною 1 ст. 74 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Також, надаючи оцінку доводам сторін, судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 ГПК України).

Згідно з п. 3 ч. 4 ст. 238 ГПК України мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 року Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 року у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Слід також зазначити, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 року у справі "Серявін та інші проти України" Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994 року серія A, №303-A, п.29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen . Finland), N 37801/97, п. 36, від 01.07.2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див.рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v.Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

З огляду на вищевикладене, всі інші аргументи, доводи та міркування сторін не прийняті судом до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень чинного законодавства України, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, з огляду на їх не обґрунтованість та відсутністю обставин, які підтверджували б наявність порушеного права позивача, за захистом якого він звернувся.

Також, суд звертає увагу на те, що у відзиві на позовну заяву відповідачем було заявлено про застосування строків позовної давності, оскільки аргументи позивача щодо поважності пропуску строку позовної давності є безпідставними. Також, відповідач стверджував, що ніколи не заперечував та не заперечуєщодо отримання грошових коштів від ТОВ "ІНТЕГРА ВУД МД" 12 та 17 вересня 2018 року, однак і усі домовленості були виконані у повному обсязі.

Суд встановив, що позивачем пред`явлено позов до суду 07.10.2021 року, даний факт підтверджується штампом вхідної кореспонденції Господарського суду Рівненської області (вх.№2981/21 від 07.10.2021 року), а події, на які посилається позивач відбулися 12 та 17 вересня 2018 року.

У своїх запереченнях позивач вказує на те, що на його думку позовна давність обліковується від дати закінчення строку, зазначеного у вимозі позивача про повернення грошових коштів.

Позивач посилається на ч. 1 ст. ст. 264 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Також застосовує ч. 3 ст. 264 Цивільного кодексу України, за змістом якої - після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Як на підставу переривання строку позовної давності посилається на ту обставину, що відповідач визнав отримання коштів 20.10.2018 року, оскільки саме тоді ним було подано декларацію з податку на додану вартість та на попередню подачу позову до суду 16 вересня 2021 року, однак у зв`язку із недотримання вимог ч. 2 ст. 162 ГПК України позовна заява була повернена позивачеві на підставі п.1 ч. 5 ст. 174 ГПК України (копія ухвали надана позивачем додатком до відповіді на відзив а.с. 104).

Як визначено ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За приписами ст. 257, 258 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність, зокрема, позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно з частиною 1 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ст. 262 Цивільного кодексу України заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

Статтею 267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

При вирішенні даного спору, суд прийшов до висновку про відмову у задоволені позовних вимог, а відтак, заява відповідача про застосування строків позовної давності залишається судом поза увагою.

Оскільки у позові відмовлено, понесені по справі судові витрати відповідно до вимог ст. 129 ГПК України слід покласти на позивача.

Керуючись ст. ст. 13, 73, 74, 76-79, 91, 129, 237-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНТЕГРА ВУД МД" до фізичної особи-підприємця Коренчука Андрія Арнольдовича про стягнення безпідставно отриманих коштів в розмірі 357 928, 20 грн. - відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення Господарського суду Рівненської області може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Північно-Західного апеляційного господарського суду в порядку встановленому ст.ст. 254, 256 - 259 Господарського процесуального кодексу України.

Веб-адреса сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по справі, що розглядається - http://rv.arbitr.gov.ua.

Повний текст рішення суду складено та підписано 18 травня 2022 року.

Суддя Романюк Ю.Г.