ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.05.2022 Справа № 914/458/22

місто Львів

Господарський суд Львівської області у складі судді Сухович Ю.О., за участі секретаря судового засідання Бондаренко А.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Фізичної особи-підприємця Сємікіна Олександра Анатолійовича, місто Дніпро

до відповідача Фізичної особи-підприємця Макухи Аліни Анатоліївни, місто Львів

про стягнення 120 596,72 грн.

За участю представників:

від позивача: Пришедько А.Л. присутній в режимі відеоконференції за допомогою системи відеоконференцзв`язку «EasyCon» (адвокат ордер на надання правничої (правової) допомоги серія АЕ №1133621 від 03.05.2022);

від відповідача: не з`явився.

Процес.

На розгляд Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Фізичної особи-підприємця Сємікіна Олександра Анатолійовича до Фізичної особи-підприємця Макухи Аліни Анатоліївни про стягнення 120 596,72 грн заборгованості, з яких 71 750,00 грн попередня оплата, 159,22 грн три проценти річних, 38 437,50 грн пеня, 10 250,00 грн штраф.

Хід розгляду справи викладено у наявних в матеріалах справи ухвалах суду та відображено протоколах судових засідань.

Представник позивача в судове засідання 09.05.2022 для розгляду справи по суті в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою системи відеоконференцзв`язку «EаsyCon» з`явився, позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідач явку уповноваженого представника в судове засідання 09.05.2022 для розгляду справи по суті не забезпечив, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується підписом уповноваженого представника відповідача - Петелька О.О. на бланку розписки про відкладення розгляду справи. Відзив, заяви, клопотання від відповідача станом на дату та час проведення судового засідання до суду не надходили. Явка представника відповідача в судове засідання 09.05.2022 не визнавалась обов`язковою.

Відповідно до частини 1, частини 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Враховуючи належне повідомлення відповідача про дату судового засідання, достатність документів наявних у матеріалах справи для вирішення спору по суті, а також враховуючи, що явка представника в засідання обов`язковою не визнавалась, суд не вважає відсутність представника відповідача у даному судовому засіданні перешкодою для вирішення спору по суті.

Відводів складу суду та секретарю судового засідання сторонами не заявлено.

Відзив у встановлений судом строк відповідачем не подано.

Відповідно до частини 9 статті 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

У судовому засіданні 09.05.2022 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суть спору та правова позиція сторін.

Позиція позивача.

В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що 21.10.2021 між сторонами був укладений договір №21/10/21-1 про закупівлю товарів, відповідно до умов якого постачальник (відповідач) зобов`язувався у 2021 році поставити покупцеві (позивачу) товар, а покупець прийняти та оплатити цей товар.

На виконання умов вказаного договору позивач 23.10.2021 платіжним дорученням №138 сплатив на рахунок відповідача 71 750,00 грн. передоплати 70% ціни окремої партії товару, загальною вартістю 102 500,00 грн.

Однак, відповідач свої зобов`язання не виконав, товар не поставив, попередню оплату в сумаі 71 750,00 грн. відповідно до вимоги позивача, не повернув.

У зв`язку з порушенням строків поставки товару позивач нарахував відповідачу 159,22 грн три проценти річних, 38 437,50 грн пені, 10 250,00 грн штрафу.

Таким чином, позивач просить стягнути з відповідача 120 596,72 грн заборгованості, з яких 71 750,00 грн попередня оплата, 159,22 грн три проценти річних, 38 437,50 грн пеня, 10 250,00 грн штраф.

Позиція відповідача.

Відповідач відзиву на позовну заяву у строк, визначений законом і судом, не подав, проти позову не заперечив.

Обставини встановлені судом.

21.10.2021 між фізичною особою-підприємцем Сємікіним Олександром Анатолійовичем (надалі по тексту рішення - позивач, згідно з договором - покупець) та фізичною особою-підприємцем Макухою Аліною Анатоліївною (надалі по тексту рішення - відповідач, згідно з договором - постачальник) було укладено договір №21/10/21-1 про закупівлю товарів, відповідно до умов якого постачальник зобов`язується у 2021 році поставити покупцеві товар, а покупець - прийняти та оплатити цей товар.

Відповідно до п.п.1.2.-1.4. договору найменування товару: тверде паливо (дрова). Найменування (асортимент), кількість та вартість товару наводяться у специфікації до цього договору, який є невід`ємною частиною цього договору. Обсяги закупівлі товару можуть бути зменшені покупцем, у разі потреби.

Згідно п. 2.1. та п.2.2. договору ціна цього договору становить 916 475,00 грн (дев`ятсот шістнадцять тисяч чотириста сімдесят п`ять гривень 00 копійок) без ПДВ. Ціна товару означає ціну, за яку постачальник пропонує надати послуги з поставки товару, передбаченого в специфікації (додаток 1 до даного договору) з урахуванням вартості навантаження, розвантаження, зберігання та доставки товару, а також усіх витрат на сплату податків, та інших платежів і зборів, що сплачуються або мають бути сплачені.

Пунктом 3.3. договору сторони погодили, що товар приймається на підставі належно оформлених первинних документів (накладних та товаро-транспортних накладних).

Відповідно до п. 4.1. договору товар поставляється покупцю у термін до 30 листопада 2021 року.

Згідно п. 4.2. договору умови та порядок розрахунків: оплата за поставлений товар здійснюється покупцем у два етапи: передоплата у вигляді 70% ціни кожної окремої партії товару та оплата у вигляді 30% ціни кожної окремої партії товару з моменту отримання кожної окремої партії товару у безготівковій формі та у національній валюті - гривні, на підставі первинних документів, оформлених належним чином (рахунку на оплату, видаткової накладної).

Відповідно до п. 4.3. договору місце поставки товару - згідно специфікації (додаток 1 до даного договору).

Згідно п. 5.1.1. договору постачальник зобов`язується, зокрема, забезпечити поставку товару до пункту доставки товару за адресами що передбачені п.4.3 цього договору за рахунок постачальника, протягом 5 робочих днів з дня отримання передоплати, у вигляді 70% вартості кожної окремої партії товару.

Відповідно до п.п.5.3.1.-5.3.2. договору покупець зобов`язується, зокрема, своєчасно та в повному обсязі сплачувати кошти за товар. Протягом 2 робочих днів здійснити оплату, у вигляді 30 % вартості кожної окремої партії товару, з моменту отримання кожної окремої партії товару.

Пунктом 5.4.1. договору сторони погодили, що покупець має право, зокрема, достроково розірвати цей договір у разі невиконання зобов`язань постачальником, повідомивши його про це у строк не менш ніж за 5 календарних днів до дати розірвання договору.

Згідно п. 6.2. договору у разі невиконання або несвоєчасного виконання зобов`язань при поставці товарів постачальник сплачує покупцю штрафні санкції (неустойка, штраф пеня) у розмірі за порушення строків поставки товару стягується пеня у розмірі 0,5% вартості товару з якого допущено прострочення за кожний день прострочення, а за прострочення понад 30 днів додатково стягується штраф у розмірі 10 % вказаної вартості.

Позивач на виконання умов договору №21/10/21-1 про закупівлю товарів перерахував відповідачу грошові кошти в сумі 71 750,00 грн (70% ціни окремої партії товару, загальною вартістю 102 500,00 грн), в якості попередньої оплати.

Однак, відповідач свої зобов`язання щодо обумовленої договором поставки товару не виконав, товар не поставив.

У зв`язку з невиконанням зобов`язань за договором позивач звернувся до відповідача з вимогою №1 від 05.01.2022 в якій повідомив відповідача про розірвання договору та просив повернути на рахунок позивача попередню оплату за товар в сумі 71 750,00 грн.

Проте, відповідач залишив дану вимогу без відповіді та задоволення.

У зв`язку з порушенням строків поставки товару позивач нарахував відповідачу 159,22 грн три проценти річних, 38 437,50 грн пені, 10 250,00 грн штрафу.

Таким чином, позивач просить стягнути з відповідача 120 596,72 грн заборгованості, з яких 71 750,00 грн сума попередньої оплати, 159,22 грн три проценти річних, 38 437,50 грн пеня, 10 250,00 грн штраф.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача 19 500,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Висновки суду.

Згідно статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі статтею 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За приписами положень статті 174 Господарського кодексу України однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Згідно статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За умовами статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Як встановлено судом, підставою виникнення правовідносин між сторонами є договір №21/10/21-1 про закупівлю товарів від 21.10.2021.

Згідно частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України засадами цивільного законодавства є свобода договору, свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом, справедливість, добросовісність та розумність.

Статтею 14 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства.

До спірних правовідносин застосовуються положення чинного законодавства про поставку та купівлю-продаж.

Частиною 1 статті 265 Господарського кодексу України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар та сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з частиною 2 статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 Цивільного кодексу України).

Згідно статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Свобода договору означає можливість сторін вільно визначати зміст договору, який вони укладають і формувати його конкретні умови. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1 статті 628 Цивільного кодексу України).

За умовами статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з частиною 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до статті 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Стаття 599 Цивільного кодексу України вказує на те, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Як передбачено пунктами 4.1. та 4.2. укладеного між сторонами договору, товар поставляється покупцю у термін до 30.11.2021. Умови та порядок розрахунків: оплата за поставлений товар здійснюється покупцем у два етапи: передоплата у вигляді 70% ціни кожної окремої партії товару та оплата у вигляді 30% ціни кожної окремої партії товару з моменту отримання кожної окремої партії товару у безготівковій формі та у національній валюті - гривні, на підставі первинних документів, оформлених належним чином (рахунку на оплату, видаткової накладної).

Фізична особа-підприємець Сємікін Олександр Анатолійович (позивач) на виконання умов договору №21/10/21-1 про закупівлю товарів сплатив 23.10.2021 попередню оплату (70% ціни окремої партії товару, загальною вартістю 102 500,00 грн) на рахунок постачальника фізичної особи-підприємця Макухи Аліни Анатоліївни (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) в сумі 71 750,00 грн, що підтверджується наявним в матеріалах справи платіжним дорученням №138 від 23.10.2021.

Згідно п. 5.1.1. договору постачальник зобов`язувався, зокрема, забезпечити поставку товару до пункту доставки товару за адресами що передбачені п.4.3 цього договору за рахунок постачальника, протягом 5 робочих днів з дня отримання передоплати, у вигляді 70% вартості кожної окремої партії товару.

Виходячи із системного аналізу вимог чинного законодавства аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося (висновок про застосування норм права, викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі №910/12382/17).

За змістом статей 509, 524, 533-535 та 625 Цивільного кодексу України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 11 квітня 2018 року у справі №758/1303/15-ц (провадження №14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц (провадження №14-16цс18).

Пунктом 3.3. договору сторони погодили, що товар приймається на підставі належно оформлених первинних документів (накладних та товаро-транспортних накладних).

Матеріали справи не містять жодних доказів поставки відповідачем товару за договором, а саме відсутні первинні документи (накладні/товаро-транспортні накладні) по договору №21/10/21-1 про закупівлю товарів від 21.10.2021.

У зв`язку з невиконанням зобов`язань за договором позивач звернувся до відповідача з вимогою №1 від 05.01.2022 в якій повідомив відповідача про розірвання договору та просив повернути на рахунок позивача попередню оплату за товар в розмірі 71 750,00 грн. У вимозі позивач також повідомив відповідача про те, що у разі невиконання зазначеної вимоги він буде змушений звернутися до суду з метою стягнення суми боргу та штрафних санкцій.

Факт надіслання даної вимоги №1 від 05.01.2022 підтверджується наявними в матеріалах справи: поштовою накладною штрихкодовий ідентифікатор №886 від 11.01.2022; описом вкладення у цінний лист (штрихкодовий ідентифікатор №886; фіскальними чеками.

Проте, відповідач залишив дану вимогу без відповіді та задоволення.

Позивач стверджує, що станом на 06.01.2022 товар відповідачем поставлено не було, попередню оплату не повернуто. Відповідач вказаного не спростував.

Згідно зі статтею 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Таким чином, відповідач не виконав умов договору №21/10/21-1 про закупівлю товарів від 21.10.2021 щодо поставки товару, що не спростовано останнім належними та допустимими доказами.

Згідно з статтею 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідач належних доказів на спростування зазначених обставин не подав, доказів повернення суми попередньої оплати (авансу) до матеріалів справи не долучив, не надав суду належних та допустимих доказів про наявність інших обставин ніж ті, що дослідженні в ході судового розгляду, відзиву на позовну заяву у строк, визначений судом, не подав, проти позову не заперечив.

У відповідності із статтею 193 Господарського кодексу України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Аналогічно відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Враховуючи вищенаведені норми Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України дійшов висновку про те, що вимоги позивача про стягнення з відповідача 71 750,00 грн попередньої оплати за договором №21/10/21-1 про закупівлю товарів від 21.10.2021 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо нарахованих позивачем, пені, штрафу та трьох процентів річних суд зазначає наступне.

Згідно частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В силу статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема:

1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору;

2) зміна умов зобов`язання;

3) сплата неустойки;

4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до частини 1 статті 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України встановлено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Згідно часини 3 статті 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно зі статтею 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Умовами п. 6.2. договору у разі невиконання або несвоєчасного виконання зобов`язань при поставці товарів постачальник сплачує покупцю штрафні санкції (неустойка, штраф пеня) у розмірі за порушення строків поставки товару стягується пеня у розмірі 0,5% вартості товару з якого допущено прострочення за кожний день прострочення, а за прострочення понад 30 днів додатково стягується штраф у розмірі 10 % вказаної вартості.

Як вбачається із наявного в матеріалах справи розрахунку позовних вимог позивач просить стягнути пеню на загальну суму 38 437,50 грн за період з 30.10.2021 по 12.01.2022, штраф у розмірі 10 % вказаної вартості на загальну суму 10 250,00 грн та три проценти річних на загальну суму 159,22 грн за період з 13.01.2022 по 08.02.2022.

Застосування до боржника, який порушив господарське зобов`язання, штрафних санкцій у вигляді пені або штрафу, передбачених частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України, є можливим, оскільки суб`єкти господарських відносин при укладенні договору наділені законодавцем правом забезпечити виконання господарських зобов`язань встановленням договірної санкції за невиконання або неналежне виконання таких зобов`язань і пеня застосовується за порушення будь-яких господарських зобов`язань, а не тільки за невиконання грошового зобов`язання.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного суду від 25.06.2018 у справі № 912/2483/18, від 23.04.2019 у справі № 904/3565/18, від 29.05.2018 у справі №910/23003/16, від 19.09.2019 № 904/5770/18.

Так, у постанові Верховного Суду від 23.04.2019 у справі № 904/3565/18 про стягнення штрафних санкцій (пені та штрафу) за несвоєчасну поставку товару за договором поставки, суд дійшов висновків, що пеня, передбачена статтею 231 Господарського кодексу України та частиною 3 статті 549 Цивільного кодексу України, може бути застосована для забезпечення будь-якого зобов`язання, у тому числі і до негрошового. У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

У постанові Верховного Суду від 25.06.2018 у справі № 912/2483/17 про стягнення штрафних санкцій за несвоєчасне виконання відповідачем поставки, суд дійшов висновків, що сторони договору за відсутності встановлених спеціальними законами обмежень, не позбавлені права передбачити у договорі господарську санкцію, що стягується за прострочення негрошового зобов`язання у відсотках до суми невиконаного зобов`язання за кожен день прострочення, та звернутися з вимогою про її стягнення у зв`язку з простроченням зобов`язання.

У постанові Верховного Суду від 29.05.2018 у справі № 910/23003/16 про зобов`язання поставити товар та стягнути штрафні санкції у зв`язку з порушенням відповідачем строків поставки товару за договором, суд дійшов висновку, що сторони у договорі визначили відповідальність у вигляді неустойки від суми непоставленого товару, яка розраховується за кожний день прострочення поставки, тому суди дійшли правомірного висновку, що порушення постачальником зобов`язання з поставки є підставою для застосування до нього правових наслідків, встановлених договором у вигляді нарахування та стягнення неустойки відповідно до умов договору за весь час прострочення поставки товару.

У справі, що розглядається, суд встановив, що спірні правовідносини виникли у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань з поставки товару, визначених сторонами у договорі № 21/10/21-1 про закупівлю товарів від 21.10.2021.

Отже, предмет і підстави позовів у справах № 904/3565/18, № 912/2483/17, №910/23003/16 та у справі, яка розглядається (щодо вимог про стягнення неустойки у вигляді пені за порушення виконання негрошового зобов`язання, розмір якої установлений умовами договору), а також встановлені судом фактичні обставини щодо порушення постачальником виконання зобов`язання щодо своєчасної поставки товару, правове регулювання спірних правовідносин є однаковими, що свідчить про подібність спірних правовідносин у цих справах.

Судом перевірено розрахунок пені, штрафу та трьох процентів річних та встановлено, що позивачем пеня в сумі 38 437,50 грн, штраф в сумі 10 250,00 грн та три проценти річних в сумі 159,22 грн нараховані правильно, отже вони підлягають стягненню. Відповідач не звертався до суду із заявою про зменшення розміру штрафних санкцій.

Враховуючи все вищезазначене, суд дійшов висновку про те, що позивачем доведено належними, допустимими, достовірними та вірогідними, доказами наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до вимог частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту статті 77 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно статті 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

У відповідності до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Стандарт доказування «вірогідності доказів» на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. На суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були. Вказане узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного суду у справі № 904/2357/20 від 21.08.2020.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи все вищезазначене, суд дійшов висновку про те, що позивачем доведено належними, допустимими, достовірними та вірогідними, доказами наявність правових підстав для задоволення його позовних вимог повністю.

Розподіл судових витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, при поданні позову до суду позивачем було сплачено судовий збір в сумі 2 481,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням №19 від 14.02.2022.

Оскільки спір виник з вини відповідача, судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2 481,00 грн відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України необхідно покласти на відповідача.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (частина 1 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно частини 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно частини 3 статті 126 Господарського процесуального кодексу України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

У розумінні положень частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, якщо на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.

Слід зазначити, що фізичною особою-підприємцем Макухою Аліною Анатоліївною не заявлено клопотання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу.

Зокрема, відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 цього Кодексу.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини 5-6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд, за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами 5-7, 9 статті 129 зазначеного Кодексу, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Відповідно до частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Частиною 1 статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Згідно з статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Як встановлено з матеріалів справи, 10.12.2021 між фізичною особою-підприємцем Сємікіним Олександром Анатолійовичем (надалі - клієнт) та адвокатом Перевощиковою Тетяною Миколаївною (надалі виконавець) укладено договір №10/12 про надання правової допомоги.

Пунктом 1.1. договору сторони погодили, що з положеннями цього договору виконавець зобов`язується за плату надавати клієнту юридичні послуги у вигляді правової допомоги, зокрема, але не виключно:

- надання письмових та усних консультацій (у тому числі за телефоном), підготовка роз`яснень, висновків з правових питань;

- складання листів, запитів, претензій, скарг, відповідей на запити, інформаційних листів, в тому числі до органів державної влади та місцевого самоврядування, представництво клієнта в усіх підприємствах, установах, організаціях будь-якої форми власності, органах державної влади та управління, правоохоронних органах, органах місцевого самоврядування;

- складання перевірка та правовий аналіз договорів, установчих документів, внутрішньої документації;

- представництво і захист прав, свобод і законних інтересів клієнта в місцевих судах, апеляційних судах, Верховному Суді, органах державної виконавчої служби, з усіма правами, наданими чинним законодавством України захиснику, підозрюваному, обвинуваченому, виправданому, потерпілому, цивільному позивачу, цивільному відповідачу та їх представникам, представнику юридичної особи, заявнику, позивачу, відповідачу, третій особі, скаржнику;

- підготовка процесуальних документів;

- представництво клієнта при проведенні перевірок контролюючими органами та правоохоронними органами;

- представництво клієнта в органах державної влади, місцевого самоврядування.

Перелік послуг та їх найменування може бути доповнено чи змінено у додатках до цього договору.

Відповідно до п. 1.2. договору виконання послуг за цим договором засвідчуються двосторонніми Актами приймання-передачі наданих послуг, які складаються за результатами наданих послуг.

Згідно п. 3.1. договору вартість наданих послуг виконавця, за період дії договору визначається шляхом множення суми затраченого часу на вартість за годину роботи. Вартість за годину роботи визначається з розрахунку 1 500,00 (одна тисяча п`ятсот гривень нуль копійок) грн за 1 (одну) годину правової роботи.

Відповідно до п. 3.2. договору клієнт сплачує грошові кошти виконавцю за надані послуги у готівковій формі протягом 90 (дев`яноста) календарних днів з моменту підписання сторонами Акту приймання-передачі.

08.02.2022 між клієнтом та виконавцем підписано та скріплено печатками акт приймання-передачі наданих послуг до договору про надання правової допомоги №10/12 від 10.12.2021. Зазначений акт містить детальний опис наданих послуг із зазначенням виду послуг, кількості годин та суми до оплати.

Підписуючи вказаний акт приймання-передачі наданих послуг клієнт підтвердив, що виконавець на виконання умов договору за період 01.02.2022 по 08.02.2022 надавав правові послуги та витратив таку кількість годин, а клієнт прийняв їх у повному обсязі:

Також, у даному акті зазначено, що вартість наданих послуг виконавця за період з 01.02.2022 по 08.02.2022, складає 19 500,00 грн без ПДВ. Загальна сума до сплати за період з 01.02.2022 по 08.02.2022 по договору про надання правової допомоги № 10/12 від 10.12.2021 у зв`язку із підготовкою позовної заяви клієнта до ФОП Макухи А.А. про стягнення коштів складає 19 500,00 грн. Претензій щодо наданих виконавцем юридичних послуг клієнт не має.

Позивач на підтвердження його витрат на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 19 500,00 грн надав: договір №10/12 про надання правової допомоги від 10.12.2021; акт приймання-передачі наданих послуг до договору про надання правової допомоги №10/12 від 10.12.2021.

Повноваження адвоката Перевощикової Тетяни Миколаївни підтверджуються ордером серія АЕ №1109798 від 08.02.2022; свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю серія ДП №2639 від 14.07.2014, виданим Головою Ради адвокатів Дніпропетровської області - Сиротенко Ю.В., відповідно до рішення кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Дніпропетровської області №11 від 10.09.2011.

Слід зазначити, що саме з вини відповідача спір доведено до суду, його поведінка не сприяла вирішенню спору у позасудовому порядку, у зв`язку з чим позивач змушений був скористатись послугами адвоката. Виконана адвокатами робота повинна бути оплачена, порядок нарахування суми витрат на професійну правничу допомогу прозорий та зрозумілий.

Суд при визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката для цілей їх розподілу повинен брати до уваги саме умови договору та не має підстав самовільно встановлювати інший розмір та порядок обчислення витрат, ніж той, який у відповідному порядку був закріплений у договорі.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта. Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» (правова позиція Верховного Суду, викладена в постановах від 13.08.2019 у справі №908/1654/18, від 12.09.2019 у справі №910/9784/18 та від 19.11.2019 у справі №5023/5587/12).

Відповідно до пункту 1 частини 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Ознайомившись з вищезазначеними доказами, оцінивши наявні матеріали справи, суд дійшов висновку, що заявлені до стягнення витрати на професійну правничу допомогу підлягають задоволенню повністю.

Таким чином, відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, з відповідача слід стягнути на користь позивача 19 500,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись статтями 2, 4, 13, 18, 73, 74, 76-79, 86, 126, 129, 165, 197, 236-238, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Макухи Аліни Анатоліївни ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь Фізичної особи-підприємця Сємікіна Олександра Анатолійовича ( АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) 71 750,00 грн попередньої оплати, 159,22 грн три проценти річних, 38 437,50 грн пені, 10 250,00 грн штрафу, 2 481,00 грн судового збору та 19 500,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

3. Наказ видати згідно статті 327 Господарського процесуального кодексу України після набрання рішенням суду законної сили.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду в порядку та строки, встановлені статтями 256-258 Господарського процесуального кодексу України.

Інформація щодо руху справи розміщена в мережі Інтернет на інформаційному сайті за посиланням http://www.reyestr.court.gov.ua та на офіційному веб-порталі судової влади України за посиланням: http://court.gov.ua.

Повне рішення складено 13.05.2022

Суддя Сухович Ю.О.