ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" квітня 2022 р. Справа №464/2728/15-ц

м. Львів

Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:

головуючого (судді-доповідача): Бойко С.М.,

суддів: Бонк Т.Б.,

Матущака О.І.,

секретар судового засідання Залуцький Д.Т.,

явка учасників справи: не з`явилися

розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_1 за № 05/21-10.18-01 від 18.10.2021

на рішення Господарського суду Львівської області від 23.09.2021, суддя Козак І.Б., м. Львів, повний текст рішення складено - 01.10.2021

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Декра", м.Івано-Франківськ

до відповідача ОСОБА_1 , м.Львів

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача:

1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Універсальна логістична компанія", м.Львів

2. ОСОБА_2 , с.Холодновідка Пустомитівського р-ну Львівської обл,

про стягнення коштів за договором купівлі-продажу частки в статутному капіталі

та за зустрічним позовом ОСОБА_3 , м.Львів,

до відповідача 1 ОСОБА_1 , м.Львів

до відповідача 2 фірми "Файненшл енд Інвестмен Енерджі Холдінг Істеблішмент", ОСОБА_4

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача:

1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Універсальна логістична компанія", м.Львів,

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Декра", м.Івано-Франківськ,

про визнання недійсним договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ "Українська логістична компанія"

В С Т А Н О В И В:

короткий зміст позовних вимог.

Первісні позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Декра" обґрунтовані тим, що відповідач своїх зобов`язань за договором купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ «Універсальна логістична компанія» від 07.12.2011 року щодо оплати не виконав, у зв`язку з чим просить стягнути з відповідача 288 251,38 грн. заборгованості, 43 786,57 грн. пені та 28 825,14 грн. штрафу на підставі п. 7.3, 7.4 договору, а також 3% річних за час прострочення зобов`язання в сумі 12 177,63 грн. та 105 252,34 грн. 3% інфляційних витрат.

Правовою підставою позову позивач за первісним позовом зазначає ст.ст. 526, 530, 625, 691, 692 Цивільного кодексу України.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 обґрунтовані тим, що договір від 07.12.2011 укладений між ТОВ «Універсальна логістична компанія» фірми «Файненшл & Інвестмент Енерджі Холдінг Істеблішмент» та ОСОБА_1 договір купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ «Універсальна логістична компанія» не спрямований на реальне настання правових наслідків, а тому є недійсним. Позивач за зустрічним позовом посилається на те, що:

- ОСОБА_1 немає і не може мати власних коштів для оплати вартості частки у розмірі 30% статутного капіталу ТОВ «Універсальна логістична компанія»;

- право власності, користування і розпорядження часткою від Фірми «Файненшл & Інвестмент Енерджі Холдінг Істеблішмент» до ОСОБА_1 могло перейти лише після внесення загальними зборами ТОВ «Універсальна логістична компанія» змін до статуту товариства, державної реєстрації їх у ЄДРПОУ, змін у складі учасників ТОВ «Універсальна логістична компанія»;

- зазначення в договорі від 07.12.2011 іншого моменту переходу до ОСОБА_1 майнового права на частку в розмірі 30% від статутного капіталу ТОВ «Універсальна логістична компанія» раніше від державної реєстрації у держреєстрі змін до складу учасників товариства, на думку позивача, є підтвердженням того, що сторони не мали на меті досягнення тих правових наслідків, які обумовлені в договорі.

Правовою підставою позову позивач за зустрічним позовом зазначає ст.ст. 143, 203, 271 Цивільного кодексу України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 22.02.2018 у справі №464/2728/15-ц позов товариства з обмеженою відповідальність «Фінансова компанія «Декра» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Декра» 288 251,38 грн. заборгованості за невиконання грошового зобов`язання за договором купівлі - продажу частки в статутному капіталі ТОВ «Універсальна логістична компанія» від 07.12.2011 року, 43 786,57 грн. пені; 12 177,63 грн. 3% річних; 105 252 грн. інфляційних нарахувань та 3288,60 грн. сплаченого судового збору. В задоволенні решти вимог за первісним позовом відмовлено. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , фірми «Файненшл & Інвестмент Енерджі Холдінг Істеблішмент» про визнання недійсним договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ «Універсальна логістична компанія» - відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного суду від 02.07.2020 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Сихівського районного суду міста Львова від 22 лютого 2018 року - залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду України від 03.03.2021 скасовано рішення Сихівського районного суду м. Львова від 22.02.2018 та постанову Львівського апеляційного суду від 02.07.2020, провадження у цій справі закрито з підстав п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦКП України, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду України від 14.04.2021 справу №464/2728/15-ц направлено для розгляду до Господарського суду Львівської області.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 23.09.2021 первісний позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Декра» 288 251,38 грн. частки в статутному капіталі, 12177,63 грн 3% річних, 9342,50 грн. пені, 28825,14 грн. штрафу, 105252,34 грн. інфляційних втрат, 3390,85 грн. судового збору.

В задоволенні решти первісних позовних вимог відмовлено повністю. В задоволенні зустрічного позову відмовлено повністю.

Рішення суду мотивоване тим, що відповідач свої зобов`язання за договором купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ «Універсальна логістична компанія» від 07.12.2011 року щодо оплати частки не виконав, у зв`язку з чим в останнього утворилася заборгованість в розмірі 288 251,38 грн.

Місцевим господарським судом здійснено перерахунок суми 3% річних, пені, штрафу та інфляційних втрат, і встановлено, що належними до стягнення є 12177,63 грн 3% річних, 9342,50 грн пені, 28825,14 грн штрафу та 105252,34 грн. інфляційних втрат.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, в зв`язку з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач за первісним позовом зазначає, що:

1) умови пункту 3.5 та абзацу другого п.3.6 договору від 07.12.2011 обмежують можливість ОСОБА_1 фактично і юридично набути такі корпоративні права, бо моментом набуття ОСОБА_1 від фірми «Файненшл & Інвестмент Енерджі Холдінг Істеблішмент» корпоративних прав у статутному капіталі ТОВ «Універсальна логістична компанія» є момент підписання сторонами акту приймання-передачі частки в статутному капіталі товариства, а тому відповідно до ч.1 ст.27 ЦК України такі умови є нікчемними.

2) фірма «Файненшл & Інвестмент Енерджі Холдінг Істеблішмент» прострочила свій обов`язок передати у власність ОСОБА_1 право власності на частку в статутному капіталі ТОВ «Універсальна логістична компанія» в розмірі 30% статутного капіталу цього товариства та корпоративні права на ТОВ «Універсальна логістична компанія».

3) ·договір про відступлення права вимоги від 13.02.2015 між фірмою «Файненшл & Інвестмент Енерджі Холдінг Істеблішмент» та ТОВ «Універсальна логістична компанія» укладений з метою завдання шкоди ОСОБА_1 .

Узагальнені доводи та заперечення позивача за первісним позовом.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач за первісним позовом погоджується з висновками місцевого господарського суду, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення місцевого господарського суду без змін. Доводи відзиву на апеляційну скаргу аналогічні висновкам місцевого господарського суду, що викладені в оскаржуваному рішенні.

В судове засідання 27.04.2022 учасники справи повторно не з`явилися, хоча належним чином повідомлені про час, дату та місце слухання справи, а тому в силу п. 2 ч. 3 ст. 202 ГПК України суд розглядає справу за їх відсутності.

Враховуючи положення ч. 12 ст. 270 ГПК України, відповідно до якого неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, зважаючи на те, що явка учасників справи в судове засідання обов`язковою не визнавалась, судова колегія вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін, що не з`явилися за наявними в справі доказами.

Згідно з ст. 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи і заперечення, наведені в апеляційній скарзі та у відзиві, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судом першої інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.

07.12.2011 між Фірмою «Файненшл & Інвестмент Енерджі Холдінг Істеблішмент» та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ «Універсальна логістична компанія», відповідно до умов якого продавець Фірма «Файненшл & Інвестмент Енерджі Холдінг Істеблішмент» протягом строку придбання, визначеного в пункті 2.4 цього договору, зобов`язується передати у власність покупця, а покупець ОСОБА_1 протягом строку придбання зобов`язується в порядку передбаченому договором прийняти у свою власність та оплатити частку в статутному капіталі ТОВ «Універсальна логістична компанія» у розмірі 30 % статутного капіталу товариства.

Відповідно до п. 2.4 договору строк придбання за цим договором визначається як період в часі, який розпочинається 01 грудня 2011 року та закінчується 31 грудня 2013 року і протягом якого покупець зобов`язується на першу вимогу продавця, в порядку, визначеному цим договором прийняти у свою власність та повністю оплатити частку в статутному капіталі товариства.

Відповідно до п. 3.5 договору право власності на частку в статутному капіталі товариства та корпоративні права на товариства переходять від продавця до покупця з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі частки в статутному капіталі товариства сторонами.

Пунктом 4.2 договору передбачено, що покупець зобов`язується сплатити продавцеві протягом 3 банківських днів з моменту укладення акту приймання-передачі частки в статутному капіталі товариства. Оплата частки здійснюється у безготівковій формі, шляхом перерахування відповідної грошової суми на банківські поточні рахунки, що будуть вказані подавцем у письмовому повідомленні-вимозі, у грошовій одиниці України-гривні (п. 4.3 договору).

Пунктом 7.3 договору визначено, що у випадку повної або часткової не оплати покупцем договірної ціни (вартості) частки в статутному капіталі товариства, визначеної в п.4.1 договору в строк, передбачений п.4.2 та 3.4 цього договору, покупець сплачує продавцеві пеню в розмір облікової ставки НБУ за кожен день протермінування оплати.

Відповідно до п. 7.4 договору у випадку невиконання покупцем будь-якого зі своїх зобов`язань, зокрема, пунктами 6.3.2, 6.3.4, 6.3.5 цього договору або відмови покупця від прийняття частки в статутному капіталі товариства на вимогу продавця покупець зобов`язується сплатити на корить продавця одноразово штраф в розмірі 10 % договірної ціни частки в статутному капіталі товариства, визначеної п. 4.1 договору, лише за перший випадок такого штрафного порушення покупця виключає в подальшому можливість продавця застосувати таку штрафну санкцію за інші штрафні порушення покупця.

Спростовуючи доводи апеляційної скарги в частині посилання апелянта на те, що умови пункту 3.5 та абзацу другого п.3.6 договору від 07.12.2011 обмежують можливість ОСОБА_1 набути такі корпоративні права, бо моментом набуття ОСОБА_1 від фірми «Файненшл & Інвестмент Енерджі Холдінг Істеблішмент» корпоративних прав у статутному капіталі ТОВ «Універсальна логістична компанія» є момент підписання сторонами акту приймання-передачі частки в статутному капіталі товариства, а тому відповідно до ч.1 ст.27 ЦК Україниза змістом якої правочин, що обмежує можливість фізичної особи мати не заборонені законом цивільні права та обов`язки, є нікчемним, з наступних підстав.

Корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав. Особа, яка придбала частку в статутному капіталі ТОВ. здійснює права і виконує обов`язки учасника з моменту набуття права власності на частку в статутному капіталі.

Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

У даному випадку таким правочином є укладений між Компанією «ФІЄХ» (продавець) та апелянтом (покупець) договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Універсальна логістична компанія» від 07.12.2011.

Статтею 334 Цивільного кодексу України визначено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Апеляційним господарським судом також враховано позицію Верховного Суду щодо моменту виникнення права власності на частку в статутному капталі ТОВ, яку він висловив під час розгляду справи № 911/1149/19 за позовом про визнання права власності на частку у статутному капіталі та визначення розміру статутного капіталу. Зокрема. Верховний Суд у постанові від 24.02.2021 зазначив:

право власності на частку в статутному капіталі ТОВ у третьої особи виникає з моменту укладення договору, якщо інше не встановлено домовленістю сторін.

Закон не пов`язує момент виникнення права участі у товаристві з обмеженою відповідальністю з моментом державної реєстрації відповідних змін у складі учасників товариства з обмеженою відповідальністю.

У разі відступлення частки, особа набуває права на частку внаслідок укладення правочину з учасником товариства, а не внаслідок його прийняття до складу учасників товариства загальними зборами чи державної реєстрації відповідних змін.

Відтак, умови п.3.5. та абзацу другого п.3.6. договору жодним чином не обмежують права ОСОБА_1 , а лише визначають момент виникнення права власності, тому не має жодних підстав вважати їх нікчемними.

Враховуючи вищевикладене, право власності на частку в статутному капіталі ТОВ «УЛК» перейшло до ОСОБА_1 з моменту визначеного в договорі, а саме згідно з п.3.5. договору право власності на частку в статутному капіталі Товариства та корпоративні права на Товариство (що випливають з частки) переходять від продавця до покупця з моменту підписання сторонами Акту приймання-передачі частки в статутному капіталі Товариства». А тому висновок суду відповідає встановленим обставинам по справі та вимогам діючого законодавства.

01.10.2013 року між Фірмою «Файненшл & Інвестмент Енерджі Холдінг Істеблішмент» та ОСОБА_1 було укладено додатковий договір купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ «Універсальна логістична компанія», відповідно до умов якого сторони погодили викласти п.4.3 договору в наступній редакції «Оплата договірної ціни частки в статутному капіталі товариства здійснюється в безготівковій формі, шляхом перерахування відповідної грошової суми в гривнях на банківські поточні рахунки продавця або ТОВ «Фінансова компанія «Декра», яка уповноваженим представником продавця».

Як вбачається із заяви ОСОБА_1 від 10.10.2013, останній отримав від фірми «Файненшл & Інвестмент Енерджі Холдінг Істеблішмент» повідомлення про готовність передати йому частку в статутному капіталі ТОВ «Універсальна логістична компанія» в розмірі 30% статутного капіталу та зобов`язується у встановлений договором строк прийняти запропоновану частку та оплатити її договірну ціну шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок ТОВ «Фінансова компанія «Декра».

10 жовтня 2013 року в рамках зазначеного Договору купівлі-продажу частки між Компанією «ФІЄХ» та відповідачем був підписаний Акт приймання-передачі частки в статутному капіталі ТОВ «УЛК», відповідно до якого Продавець передав у власність Покупця (Відповідача), а Покупець (Відповідач) прийняв у свою власність частку в статутному капіталі Товариства (п.1 Акту приймання-передачі частки). Договірна ціна (вартість) частки, що підлягала оплаті Відповідачем, становила 288 251.38 грн. (двісті вісімдесят вісім тисяч двісті п`ятдесят одна гривня 38 копійок) без ГІДВ. Отримавши у власність вказану частку, підписавши Акт приймання-передачі частки в статутному капіталі Товариства відповідач зобов`язався сплатити Продавцеві договірну вартість частки протягом трьох банківських днів з моменту укладення Акту приймання-передачі частки.

Згідно вказано акту Фірма «Файненшл & Інвестмент Енерджі Холдінг Істеблішмент» в порядку та на умовах договору купівлі-продажу передала у власність відповідача ОСОБА_1 , а відповідач ОСОБА_1 прийняв та зобов`язався оплатити частку в статутному капіталі ТОВ «Універсальна логістична компанія» в розмірі 30 % статутного капіталу, вартістю 288 251,38 грн.

На виконання положень вказаного Акта приймання-передачі частки в статутному капіталі Компанія «Файненшл & Інвестмент Енерджі Холдінг Істеблішмент» 10 жовтня 2013 року надіслала цей акт приймання-передачі частки Відповідачу (про що свідчать відповідні поштові документи, які додаються до позовної заяви). Відповідач отримав поштове відправлення 15.10.2013, що підтверджується відповідним повідомленням про вручення.

Таким чином, 10 жовтня 2013 року ОСОБА_1 , підписавши вказаний Акт приймання-передачі частки набув право власності на частку в статутному капіталі ТОВ «УЛК» та корпоративні права в товаристві(що випливають з частки). Визначення моменту набуття апелянтом права власності на корпоративні права ніяким чином не впливає на його обов`язок щодо належного виконання зобов`язань за Договором купівлі-продажу частки, зокрема, щодо оплати вартості такої частки.

Укладений договір був належною підставою для внесення змін до установчих документів, тобто в ОСОБА_1 була правова підстава та можливість здійснити відповідні дії для внесення зміни до єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців щодо реєстрації зміни складу учасників.

Крім цього, відповідно до п.6.3.4 договору, саме на ОСОБА_1 був покладений обов`язок вчинити всі необхідні дії спрямовані на внесення змін до Статуту та/або державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Судами встановлено, що 13.02.2015 між компанією «Файненшл & Інвестмент Енерджі Холдінг Істеблішмент» та ТОВ «Фінансова компанія «Декра» було укладено договір відступлення права вимоги №2/15 ВПВ відповідно до умов якого до ТОВ «ФК «Декра» перейшло право вимоги до ОСОБА_1 за договором купівлі - продажу частки в статутному капіталі ТОВ «Універсальна логістична компанія» від 07.12.2011.

Предметом спору у даній справі є невиконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань щодо оплати договірної вартості частки в статутному капіталі Товариства, яка була передана йому у власність за Договором купівлі-продажу та на підставі акту приймання-передачі частки.

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Статтею 174 Господарського Кодексу України визначено, що господарські зобов`язання виникають, зокрема, безпосередньо з господарського договору, інших угод, передбачених законом, але таких, які йому не суперечать, а також внаслідок подій, з якими закон пов`язує настання правових наслідків у сфері господарювання.

Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За первісним позовом між позивачем та відповідачем виникло зобов`язання на підставі укладеного договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі товариства.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент:

1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар;

2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено місцевим господарським судом, відповідачем не виконано умов договору купівлі - продажу частки в статутному капіталі ТОВ «Універсальна логістична компанія» від 07.12.2011 у встановлений договором строк, в частині оплати вартості частки в статутному капіталі товариства.

Доводи ОСОБА_1 спростовуються матеріалами справи, оскільки відсутність в ОСОБА_1 власних коштів для оплати вартості частки у розмірі 30% статутного капіталу ТОВ «УЛК» не є підставою для їх несплати. Факт підписання відповідачем Акту приймання-передачі частки в статутному капіталі є безумовною підставою для оплати її (частки) вартості.

При цьому, факт підписання акту приймання-передачі відповідачем не заперечується. Форму оплати (безготівковий розрахунок) погоджена сторонами у п.4.2, 4.3 договору, додатковим договором про внесення змін до договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ «Універсальна логістична компанія» від 01.10.2013.

Таким чином, внесення загальними зборами ТОВ «УЛК» змін до статуту товариства, державної реєстрації їх у ЄДРПОУ, змін у складі учасників ТОВ «УЛК» не є передумовою для невнесення оплати ОСОБА_1 вартості спірної частки.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає обґрунтованим висновок місцевого господарського суду про стягнення з відповідача на користь позивача 288 251,38 грн. заборгованості за невиконання грошового зобов`язання за договором купівлі - продажу частки в статутному капіталі ТОВ «Універсальна логістична компанія» від 07.12.2011 з тих підстав, що ОСОБА_1 не виконав взятих на себе зобов`язань.

За змістом ч. 2 ст. 193, ч. 1 ст. 216 та ч. 1 ст. 218 ГК України за порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених ГК України, іншими законами та договором.

Одним із видів господарських санкцій згідно з ч. 2 ст. 217 ГК України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (ч. 1 ст. 230 ГК України).

Розмір штрафних санкцій відповідно до ч. 4 ст. 231 ГК України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Такий вид забезпечення виконання зобов`язання як пеня та її розмір встановлено ч. 3 ст. 549 ЦК України, ч. 6 ст. 231 ГК України, статтями 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» та ч. 6 ст. 232 ГК України.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною 4 ст. 231 ГК України.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено частиною 2 ст. 231 ГК України.

В інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить ст. 61 Конституції України, оскільки згідно зі ст. 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до ст. 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

На підставі п. 7.3, 7.4 договору позивач нарахував відповідачу 43 786,57 грн. пені за період з 16.10.2013 по 13.03.2015 та 28 825,14 грн. штрафу за невиконання зобов`язання.

Судами встановлено, що при визначенні розміру пені позивачем порушено вимоги ч. 1 ст. 231 ГК України та Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» в частині 6-місячного періоду нарахування пені.

Таким чином, здійснивши перерахунок суми пені, суд апеляційної інстанції вважає правильними висновки місцевого господарського суду про те, що розмір пені становить 9 342,50 грн., апелянт не надав контррозрахунку.

Висновки місцевого господарського суду про обгрунтованість нарахування штрафу в розмірі 28 825,14 грн. є правильними.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Також, здійснивши перерахунок суми 3% річних та інфляційних втрат, апеляційний суд погоджується з висновками місцевого господарського суду про правильність їх нарахування та задоволення в наступних розмірах 12 177,63 грн. 3% річних та 105 252,34 грн. інфляційних витрат за період з 16.10.2013 по 13.03.2015, які вирахувані з суми боргу у розмірі 288 251,38 грн.

Щодо вимог зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та Фірми «Файненшл & Інвестмент Енерджі Холдінг Істеблішмент».

Згідно з ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Отже, в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Відповідно до ст.ст. 215 та 216 Цивільного кодексу України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Згідно з ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Статтею 234 Цивільного кодексу України передбачено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законом.

Фіктивний правочин є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним. У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Наявність умислу у сторін угоди означає, що вони усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність угоди, що укладалася, та сторони прагнули або свідомо допускали ненастання правових наслідків, обумовлених договором.

Отже, для визнання зобов`язання таким, що вчинене фіктивно, закон вимагає наявність таких умов: вина осіб, що проявляється у формі умислу, який спрямований на вчинення фіктивного договору; такий умисел повинен виникнути у сторін до моменту укладення договору; метою укладення такого договору є відсутність правових наслідків, обумовлених договором.

Відсутність хоча б однієї із цих умов не дає підстав стверджувати, що зобов`язання вчинялося фіктивно. У фіктивних правовідносинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 28.02.2018 у справі № 909/330/16, від 01.11.2018 у справі № 910/18436/16, постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15.05.2020 у справі № 904/3938/18, яка врахована апеляційним судом.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 Цивільного кодексу України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 Цивільного кодексу України.

Водночас, якщо наміру обох сторін договору не виконувати договір не встановлено, то правові підстави для визнання такого договору фіктивним відсутні.

Отже, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Власне невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин; якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання фіктивного правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування наслідків недійсності. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Щодо моменту переходу права власності на спірну частку, то відповідно до п 4.2 вказаного договору передбачено, що покупець зобов`язується сплатити продавцеві протягом 3 банківських днів з моменту укладення акту приймання-передачі частки в статутному капіталі товариства. Оплата частки здійснюється у безготівковій формі, шляхом перерахування відповідної грошової суми на банківські поточні рахунки, що будуть вказані подавцем у письмовому повідомленні-вимозі, у грошовій одиниці України - гривні (п. 4.3 договору).

Згідно з ч. 1 ст. 334 Цивільного кодексу України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 190 Цивільного кодексу України майном як особливим об`єктом вважаються, зокрема, майнові права та обов`язки, в тому числі і частка в статутному капіталі господарського товариства.

Посилання апелянта на те, що законодавство України вимагає набуття особою статусу учасника для отримання прав на розпорядження часткою, для чого особа має здійснити певні дії - провести збори учасників, внести зміни щодо складу учасників товариства і провести необхідні реєстраційні дії, суд зазначає наступне.

Підставою для переходу права власності на частку в статутному капіталі до третьої особи та, відповідно, припинення права власності учасника на таку частку з набуттям його третьою особою, є спрямований на відчуження частки правочин, вчинений учасником товариства та іншою особою. У разі відступлення частки, особа набуває права на частку внаслідок укладення правочину з учасником товариства, а не внаслідок його прийняття до складу учасників товариства загальними зборами чи державної реєстрації відповідних змін. Включення такого учасника до складу учасників товариства на підставі рішення загальних зборів учасників товариства та державна реєстрація відповідних змін до статуту є діями на виконання договору щодо відчуження частки учасником товариства.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.10.2019 у справі № 909/1294/15 (провадження № 12-33гс19), яка врахована апеляційним господарським судом.

Враховуючи викладене, апеляційний суд погоджується з висновками місцевого господарського суду про відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог у зв`язку з їх безпідставністю.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені місцевим господарським судом обставин по справі та його правильні висновки, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення місцевого господарського суду - без змін.

Заперечення позивача за первісним позовом викладені у відзиві на апеляційну скаргу відповідають фактичним обставинам по справі, а тому суд враховує їх як обґрунтовані.

Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ч. 1-3 статті 86 ГПК України (в редакції Закону №132-IX від 20.09.2019), суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки за наслідками апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції залишено без змін, то судовий збір в розмірі 5 481,00 грн., сплачений відповідачем за подання апеляційної скарги покладається на нього.

Керуючись ст. ст. 236, 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 за № 05/21-10.18-01 від 18.10.2021 - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Львівської області від 23.09.2021 у справі №464/2728/15-ц - залишити без змін.

Судовий збір у розмірі 5 481,00 грн. за подання апеляційної скарги покласти на апелянта.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення згідно зі ст.ст. 286-289 ГПК України.

Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Головуючий-суддя С.М. Бойко

Судді Т.Б. Бонк

О.І. Матущак

Повний текст постанови складено 10.05.2022.