ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.05.2022 року м.Дніпро Справа № 904/5139/21

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Мороза В.Ф.,

суддів: Кузнецова В.О., Коваль Л.А.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційної фірми "ІГРЕК" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 22.11.2021 (суддя Красота О.І.)

у справі №904/5139/21

за позовом Приватного акціонерного товариства Страхова компанія "Арсенал Страхування", м.Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційної фірми "ІГРЕК", м.Дніпро

про стягнення інфляційних витрат, 3% річних, пені в сумі 127584,63 грн.

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Арсенал Страхування" звернулося до господарського суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційної фірми "Ігрек" і просить суд стягнути з відповідача 21 413,08 грн. інфляційних втрат, 10 707, 58 грн. 3% річних, 95 463,97 грн. пені.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 22.11.2021 у справі №904/5139/21 позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційної фірми "ІГРЕК" на користь Приватного акціонерного товариства Страхова компанія "Арсенал Страхування" 21413,08 грн. інфляційних втрат, 10707,58 грн. 3% річних та судовий збір у сумі 571,49 грн. В решті позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням місцевого господарського суду, Товариство з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційна фірма "ІГРЕК" звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить рішення скасувати Господарського суду Дніпропетровської області від 22.11.2021 у справі №904/5139/21, ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги апелянт зазначає, що стягнення 130 536,57 грн. відбулося, у зв`язку з прийняттям господарським судом м.Києва ухвали від 22.12.2020, якою було задоволено заяву позивача про видачу дублікату наказу та поновлення строку для пред`явлення до виконання наказу по справі №910/25057/15. Разом з тим, в подальшому, вказана ухвала була скасована постановою Північного апеляційного господарського суду від 24.02.2021. Таким чином правова підстава на проведення Новокодацьким відділом державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) будь-яких дій за виконавчим провадженням ВП №64259982 відсутня. Окрім того в позовній заяві позивач не посилається на те, що саме державний виконавець Ленінського відділу ДВС Дніпропетровського міського управління юстиції, який виносив постанову за ВП №50383874 від 02.03.2016 допустив описки при винесенні Постанови про відкриття виконавчого провадження, через що не було виконано рішення суду. Окрім того апелянт вважає, що на правовідносини, які склалися між сторонами не може поширюватися дія ст. 625 Цивільного кодексу України, оскільки стягнута сума не є грошовим зобов`язанням, яка виникла на підставі договору.

Згідно протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду для розгляду апеляційної скарги у справі №904/5139/21 визначена колегія суддів у складі: головуючого судді Подобєда І.М., суддів: Антоніка С.Г., Орєшкіної Е.В.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суд від 24.12.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційної фірми "ІГРЕК" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 22.11.2021 у справі №904/5139/21 у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Арсенал Страхування» подано відзив на апеляційну скаргу, в якому останнє звертає увагу, що рішення господарського суду м.Києва у справі №910/25057/15, на виконання якого було видано накази, не було скасовано. Тому підстави для визнання наказу таким, що не підлягає виконанню відсутні. При цьому відповідачем не виконано вказане рішення ані в добровільному порядку, ані в примусовому. Таким чином твердження апелянта про відсутність правової підстави для приведення виконавчою службою у виконання рішення господарського суду у справі №910/25057/15 є нікчемним. Господарським процесуальним кодексом України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням господарського суду м.Києва у справі №910/25057/15, яке набрало законної сили, було встановлено наявність зобов`язання відповідача по сплаті позивачу завданих збитків у розмірі 130 536,57 грн. Відповідачем вчасно не виконано таке рішення, тому наявні підстави для нарахування та стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних. Щодо твердження скаржника про звернення до суду з позовною заявою із пропуском строку позовної давності, то Верховний Суд зазначав, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Фактично відповідачем були виконані зобов`язання щодо погашення заборгованості у розмірі 130 536,57 грн. 09.02.2021, тому розрахунок розміру стягуваних сум був здійснений з дати 18.05.2018, що становить три роки, які передують подачі позовної заяви та обмежуються датою фактичного виконання зобов`язання 09.02.2021.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, у зв`язку з припиненням повноважень судді Подобєда І.М., для розгляду справи №904/5139/21 визначено колегію суддів у складі головуючого судді Мороза В.Ф., суддів Кузнецова В.О., Коваль Л.А.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 21.03.2022 колегією прийнято до свого провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційної фірми "ІГРЕК" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 22.11.2021 у справі №904/5139/21.

Відповідно до статті 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Апеляційний господарський суд, дослідивши наявні у справі докази, повноту їх дослідження місцевим господарським судом, перевіривши правильність висновків суду першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено господарським судом рішенням господарського суду м.Києва від 14.12.2015 у справі №910/25057/15 позовні вимоги Приватного акціонерного товариство Страхова компанія Арсенал Страхування задоволено. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства Українська транспортна страхова компанія, з будь-якого рахунку, виявленого державним виконавцем під час виконання судового рішення, на користь Приватного акціонерного товариство Страхова компанія Арсенал Страхування збитки у розмірі 50 000,00 грн. та 1 000, 27 грн. - судового збору. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна фірма Ігрек з будь-якого рахунку, виявленого державним виконавцем під час виконання судового рішення, на користь Приватного акціонерного товариство Страхова компанія Арсенал Страхування збитки у розмірі 130 536,57 грн. та 2 611,45 грн. судового збору.

В обґрунтування позовних вимог у справі №910/25057/15 позивач посилався, що ним було здійснено виплату страхового відшкодування власнику пошкодженого транспортного засобу, у зв`язку з чим у нього відповідно до ст. 993, 1191 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України «Про страхування» виникло право вимоги відшкодування збитків та стягнення такої суми з Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна фірма Ігрек, як з власника транспортного засобу, водія якого було визнано винним у скоєнні ДТП, та ПрАТ УТСК як страховика транспортного засобу, водія якого визнано винним.

На виконання вказаного рішення 14.01.2016 було видано наказ.

Товариство з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна фірма Ігрек 17.03.2016, сплатило на рахунок позивача суму судового збору у розмірі 2 611,45 грн., що підтверджується платіжним дорученням №3583 від 17.03.2016.

У грудні 2020 Приватне акціонерне товариство Страхова компанія Арсенал Страхування звернулося до господарського суду м.Києва із заявою про видачу дубліката наказу та поновлення строку для пред`явлення до виконання наказу у справі №910/25057/15.

Ухвалою господарського суду м.Києва від 22.12.2020 задоволено заяву позивача про видачу дубліката наказу та поновлено строк для пред`явлення до виконання наказу.

09.02.2021 з Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна фірма Ігрек в межах виконавчого провадження №64259982, Новокодацьким ВДВС м.Дніпра в примусовому порядку, на виконання рішення господарського суду м.Києва у справі №910/25057/15 було стягнуто на користь ПРАТ «СК «Арсенал Страхування» основну суму боргу у розмірі 130 536,57 грн.

Постановою Північного апеляційного господарського суду м.Києва від 24.02.2021 у справі №910/25057/15 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна фірма Ігрек на ухвалу господарського суду м.Києва від 22.12.2020 задоволено. У задоволенні заяви Приватного акціонерного товариства Страхова компанія Арсенал Страхування про видачу дублікату наказу та поновлення строку для пред`явлення до виконання наказу господарського суду м.Києва від 14.01.2016 у справі №910/25057/15 відмовлено.

Відповідно до частини 4 статті 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже в рішенні господарського суду міста Києва від 14.12.2015 у справі №910/25057/15 було встановлено факти, які стали підставою для задоволення позовних вимог, та стягнення, у тому числі з Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційної фірми «Ігрек» суми збитків у розмірі 130 536,57 грн.

Вказане рішення не оскаржувалося та набрало законної сили.

Матеріалами даної справи підтверджено, що рішення господарського суду міста Києва від 14.12.2015 у справі №910/25057/15 було виконано 09.02.2021 в примусовому порядку в межах виконавчого провадження №64259982 шляхом стягнення з відповідача на користь позивача 130 536,57 грн., про що в матеріали справи надано копію постанови про закінчення виконавчого провадження №64259982 від 04.02.2021 та копію платіжного доручення №1644 від 09.02.2021.

Предметом спору у справі 904/5139/21 є стягнення з відповідача на користь позивача суми пені у розмірі 95 463,97 грн., 3% річних у розмірі 10 707,58 грн. за період з 18.05.2018 по 09.02.2021 та втрат від інфляції у розмірі 21 413,08 грн. за цей же період.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори та інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

За приписами ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.04.2018 у справі №758/1303/15-ц дійшла висновку, що за змістом ст.ст. 524, 533-535 і 625 Цивільного кодексу України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Правовідносини, в яких страховик у разі настання страхового випадку зобов`язаний здійснити страхову виплату, є грошовим зобов`язанням, а тому правовідносини з відшкодування шкоди в порядку суброгації, які склалися між сторонами у справі, також є грошовим зобов`язанням (правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 20.04.2018 у справі №910/12028/17).

Статтею 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач просить стягнути з відповідача суму пені у розмірі 95 463,97 грн., 3% річних у розмірі 10 707,58 грн. за період з 18.05.2018 по 09.02.2021, втрат від інфляції у розмірі 21 413,08 грн. за цей же період, які було нараховано за три роки до дати фактичного виконання рішення суду.

Господарський суд Дніпропетровської області, дослідивши надані в матеріали справи докази, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з відповідача суми 3% річних у розмірі 10 707,58 грн. та інфляційних втрат у розмірі 21 413,08 грн. В частині стягнення суми пені у розмірі 95 463,97 грн. відмовлено, оскільки між сторонами не укладався будь-який договір, який передбачав би нарахування суми пені, тому не передбачено умов забезпечення виконання зобов`язання у вигляді обов`язку сплати пені.

Враховуючи, що відповідач мав невиконане грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджується обставинами, встановленими рішенням суду у справі № 910/25057/15, яке набрало законної сили, та яке було виконано 09.02.2021, заявлені позивачем вимоги про стягнення інфляційних втрат і 3 %, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК на суму боргу за прострочення виконання відповідачем зобов`язання з відшкодування збитків, є обґрунтованими і такими, що відповідають вимогам чинного законодавства.

З огляду на викладене колегія суддів погоджується з висновком господарського суду Дніпропетровської області про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення 3% річних та втрат від інфляції та відмовою в задоволенні заявленої до стягнення суми пені.

Щодо доводів апеляційної скарги, що дія ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України не поширюється на правовідносини, що виникли між сторонами у справі, колегія зазначає наступне.

Передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу враховуючи індекс інфляції та відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Інфляційні втрати пов`язані з інфляційними процесами в державі та за своєю природою є компенсацією за понесені збитки, спричинені знеціненнями грошових коштів, а три проценти річних - платою за користування коштами, що не були своєчасно сплачені боржником, тому ні три проценти річних, ні індекс інфляції не можна розцінювати як заходи відповідальності за порушення зобов`язань.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц викладено правову позицію стосовно того, що оскільки ст. 625 Цивільного кодексу України розміщена у розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 Цивільного кодексу України, приписи розділу І книги 5 Цивільного кодексу України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 Цивільного кодексу України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 Цивільного кодексу України).

Отже за висновком Великої Палати Верховного Суду у зазначеній справі, у ст. 625 Цивільного кодексу України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.04.2018 у справі №910/10156/17 вказала, що приписи ст. 625 Цивільного кодексу України поширюються на всі види грошових зобов`язань та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01.06.2016 у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі.

Таким чином у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (відповідний висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц, від 19.06.2018 у справі № 646/14523/15-ц, від 19.06.2019 у справі № 646/14523/15-ц, від 22.09.2020 у справі № 918/631/19).

Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постановах від 07.02.2018 у справі № 926/263/17, від 03.09.2018 р. у справі №910/5811/16 вказав, що грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки із договірних відносин, а й з інших підстав, зокрема, і факту наявності боргу, встановленого рішенням суду.

Отже положення статті 625 ЦК України поширюються, на всі види зобов`язань, які виникають як безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, так і в окремих випадках на встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки які можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.

Окрім того колегія зазначає, що статтею 124 Конституції України встановлено, що судові рішення є обов`язковими до виконання на усій території України. Відповідно до частини 2 статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Аналогічні приписи містяться в частині 1 статті 18 ГПК України.

Відповідно до статті 326 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Рішення Господарського суду міста Києва від 14.12.2015 у справі №910/25057/15, набрало законної сили, на виконання рішення видано відповідний наказ, отже згідно з положеннями наведених норм є обов`язковим до виконання.

Відповідно до частини 4 статті 147 ГПК України судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, безпосередньо визначаються Законом України "Про виконавче провадження".

Верховний Суд в постанові від 10.01.2022 у справі № 908/5303/15 зазначив, що триваюче правопорушення розуміється як проступок, пов`язаний з тривалим та безперервним невиконанням суб`єктом обов`язків, передбачених законом. Тобто, триваючі правопорушення характеризуються тим, що особа, яка допустила бездіяльність, перебуває надалі у стані безперервного продовження бездіяльності та, відповідно, порушення закону. Триваюче правопорушення припиняється лише у випадку: усунення стану, за якого об`єктивно існує певний обов`язок у суб`єкта, що вчиняє правопорушення; виконанням обов`язку відповідним суб`єктом.

В постанові від 08.11.2019 року Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Відповідач був обізнаний про прийняття Господарським судом міста Києва рішення у справі №910/25057/15, видання наказу на виконання вказаного рішення та відкриття виконавчого провадження, в межах якого останнім було сплачено суму судового збору. Разом з тим боржником не вчинялися дії спрямовані на повне виконання рішення суду. При цьому посилання в апеляційній скарзі на описки державного виконавця при винесенні постанови про відкриття виконавчого провадження не спростовують обов`язку апелянта виконати рішення господарського суду.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), а тому, 09.02.2021, і є датою, коли зобов`язання відповідача перед позивачем припинилося.

З огляду на зазначене доводи апелянта щодо пропущення позивачем строку позовної давності судом відхиляються.

Конституційний Суд України вказував, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012 №18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (перше речення абзацу другого пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 225.04.2012 №11-рп/2012); право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист (абзац п`ятий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 26.06.2013 №5-рп/2013).

Відповідно до рішення Конституційного Суду України №2-р(ІІ)/2019 від 15.05.2019 у справі №3-368/2018(5259/18) Конституційний Суд України, беручи до уваги статті 3, 8, частини першу, другу статті 55, частини першу, другу статті 129-1 Конституції України, свої юридичні позиції щодо визначення виконання судового рішення складовою конституційного права на судовий захист, вважає, що держава, створюючи належні національні організаційно-правові механізми реалізації права на виконання судового рішення, повинна не лише впроваджувати ефективні системи виконання судових рішень, а й забезпечувати функціонування цих систем у такий спосіб, щоб доступ до них мала кожна особа, на користь якої ухвалене обов`язкове судове рішення, у разі, якщо це рішення не виконується, у тому числі державним органом.

Також у зазначеному рішенні Конституційний Суд України наголошує, що визначений у законі порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати принципам верховенства права та справедливості, гарантувати конституційне право на судовий захист; невиконання державою позитивного обов`язку щодо забезпечення функціонування запроваджуваної нею системи виконання судових рішень призводить до обмеження конституційного права на судовий захист та нівелює його сутність.

Відповідно до частин третьої-четвертої статті 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша). Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно зі статтею 77 вказаного кодексу обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина перша).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 76 ГПК України).

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів, що запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених статтею 86 Господарського процесуального кодексу України щодо відсутності у жодного доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.

У пунктах 1 - 3 частини 1 статті 237 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.

Звертаючись з апеляційною скаргою, апелянт не спростував висновків суду першої інстанції та не довів порушення ним норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права, як необхідної передумови для скасування прийнятого ним рішення.

Відповідно до частини 1 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України).

Враховуючи встановлені вище обставини справи, зазначені положення законодавства, апеляційний господарський суд відхиляє доводи апелянта, наведені в обґрунтування апеляційної скарги.

Таким чином, апеляційний господарський суд вбачає підстави, передбачені статтею 276 Господарського процесуального кодексу України, для залишення рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційної скарги - без задоволення.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору покладаються на апелянта.

Керуючись статтями 269, 275-279 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційної фірми "ІГРЕК" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 22.11.2021 у справі №904/5139/21 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 22.11.2021 у справі №904/5139/21 залишити без змін.

Судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційна фірма "ІГРЕК".

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, порядок і строки оскарження визначені ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.Ф. Мороз

Суддя В.О.Кузнецов

Суддя Л.А. Коваль