ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" травня 2022 р. Справа №907/737/19

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого (судді-доповідача) Якімець Г.Г.

Суддів: Бойко С.М.

Бонк Т.Б.,

за участю секретаря судового засідання Кришталь М.Б.

та представників судового процесу:

від позивача Мікрюков С.В. - представник, довіреність №11721 від 01.09.2021 в режимі

відеоконференції, поза межами приміщення суду, з використанням системи "EasyCon";

від відповідачів-1, -2 не з`явились;

від третьої особи не з`явились

від відповідача не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги:

- ОСОБА_1 , б/н від 07 жовтня 2021 року

- Дідик Віолетти Степанівни, б/н від 04 жовтня 2021 року

на рішення Господарського суду Закарпатської області від 17 серпня 2021 року (підписане 10.09.2021 року), суддя Пригара Л.І.

у справі №907/737/19

за позовом Акціонерного товариства Комерційний інвестиційний банк, м. Ужгород

до відповідача-1 Товариства з обмеженою відповідальністю Доміон, м. Ужгород

до відповідача-2 ОСОБА_1 , м. Ужгород

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача-2 ОСОБА_2 , м. Ужгород

про стягнення 2 141 773,97 грн. заборгованості за договором кредитної лінії №02-1/3л-28 від 25.05.2011 року та звернення стягнення на предмет застави

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції

28.11.2019 року Акціонерне товариство Комерційний інвестиційний банк звернулось до Господарського суду Закарпатської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Доміон та до ОСОБА_1 про стягнення 2 141 773,97 грн. заборгованості за договором кредитної лінії №02-1/3л-28 від 25.05.2011 року та звернення стягнення шляхом продажу з прилюдних торгів (аукціону) на майно описане в договорі застави майна № 02-4/4з-09 від 31.01.2017 та додаткових угодах до нього, в рахунок часткового погашення заборгованості по договору кредитної лінії №02-1/3л-28 від 25.05.2011 (із змінами до нього).

Позовні вимоги обгрунтовано неналежним виконанням відповідачем-1 договору кредитної лінії № 02-1/3л-28 від 25.05.2011 року.

На підставі ухвали Господарського суду Закарпатської області від 05.11.2020 залучено до участі у справі № 907/737/19 в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 (т. 1, а.с. 238-241).

Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 17.08.2021 року у справі №907/737/19 (суддя Л.І. Пригара) позов задоволено повністю. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Доміон» на користь Акціонерного товариства «Комерційний інвестиційний банк» суму 2 141 773,97 грн., в тому числі: 1 470 255,15 грн. заборгованості за договором кредитної лінії №02-1/3л-28 від 25.05.2011 року; 25 895,57 грн. заборгованості зі сплати відсотків; 255 703,53 грн. заборгованості із сплати пені; 22 355,93 грн. заборгованості зі сплати 3% річних та 367 563,79 грн. 79 штрафу. В рахунок часткового погашення заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю «Доміон» по договору кредитної лінії №02-1/3л-28 від 25.05.2011 року у сумі 2 141 773,97 грн. на користь Акціонерного товариства «Комерційний інвестиційний банк» звернуто стягнення шляхом продажу з прилюдних торгів (аукціону) на майно ОСОБА_1 , зазначене в договорі застави майна № 02-4/4з-09 від 31.01.2017 року та додаткових угодах до нього, а саме: № 1 - назва безперебійний блок живлення, кількість шт. 1; № 2 - проектор Barco DP-2K 20C шт. 1; № 3 - комплект вентиляції проектору Barco DP-2K 20C шт. 1; № 4 - комплект 3D активної поляризації Leonis шт. 1; № 5 - окуляри 3D шт. 250; № 6 - п`єдестал проектору шт. 1; № 7 екран шт. 1; № 8 - шнур екранного полотна, м.пог. шт. 300; № 9 - витратний матеріал шт. 1; № 10 - фільтр електричний шт. 2; № 11 - звукова плата Dolby cat.790EX шт. 1; № 12 - крісла кінотеатральні шт. 115. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Доміон» на користь Акціонерного товариства «Комерційний інвестиційний банк» суму 32 126,16 грн. витрат по сплаті судового збору. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Комерційний інвестиційний банк» суму 1 921,00 грн. витрат по сплаті судового збору (т. 2, а.с. 160-174).

В ході розгляду справи суд першої інстанції встановив, що 25 травня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «Комерційний інвестиційний банк» (Банк, Кредитор) та ТзОВ «Доміон» (Клієнт, Позичальник) було укладено договір кредитної лінії № 02-1/3л-28 та в подальшому додаткові угоди до нього, згідно якого Кредитор відкриває Позичальнику кредитну лінію з максимальним лімітом заборгованості в сумі 1 470 255,14 грн. , зі сплатою 1% відсотка річних строком до 21.05.2019 року. В якості забезпечення виконання Позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором, між Публічним акціонерним товариством «Комерційний інвестиційний банк» (Заставодержатель) та Фізичною особою ОСОБА_1 (Заставодавець) було укладено договір застави майна № 02-4/4з-09 від 31.01.2017 року та додаткові угоди до нього, згідно з яким відповідач-2 передав у заставу майно, яке належить йому на праві власності на підставі договору постачання та монтажу № 30/08 від 30.08.2013. Суд вказав, що свої зобов`язання за договором кредиту Кредитор виконав повністю, що підтверджується виписками з поточного рахунку ТзОВ «Доміон». Натомість, відповідач-1 допустив порушення взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, внаслідок чого у нього виникла заборгованість згідно договору кредитної лінії № 02-1/3л-28 від 25.05.2011 року (з додатками до нього), яка станом на 22.11.2019 року становить загальну суму 2 141 773,97 грн., яка документально підтверджена та відповідачами не спростована. Відтак, суд дійшов висновку, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача-1 заборгованості в сумі 2 141 773,97 грн. підлягають до задоволення. Місцевий господарський суд врахував, що забезпечене заставою зобов`язання за кредитним договором відповідачем-1 не виконано, а отже дійшов висновку, що Заставодержатель вправі задовільнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет застави шляхом продажу з прилюдних торгів (аукціону) визначеного майна, що належить відповідачу-2, у рахунок погашення заборгованості перед Банком за кредитним договором на суму 2 141 773,97 грн.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги

Відповідач-2 - ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на рішення Господарського суду Закарпатської області від 17.08.2021 року у справі №907/737/19, в якій не погоджується з даним рішенням, вважає його прийнятим на підставі не повністю досліджених доказів, з порушенням норм матеріального права, при недотриманні норм процесуального права. Зокрема зазначає, що не отримував ухвал суду першої інстанції про відкриття провадження у даній справі, про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті, що призвело до порушення його процесуальних прав. Вказує, що 02.10.2020 ОСОБА_1 було подано клопотання про вступ у справу № 907/737/19, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача-2 ОСОБА_2 . Проте, ухвалу суду про розгляд даного клопотання ОСОБА_1 не отримував. З Єдиного державного реєстру судових рішень відповідачу-2 стало відомо, що ухвалою від 05.11.2020 суд вирішив повернути заяву про залучення третьої особи, однак, ні ухвали суду, ні повернутої заяви відповіда-2 не отримував. Скаржник звертає увагу суду апеляційної інстанції на ту обставину, що при укладенні договору застави № 02-4/4з-09 від 31.01.2017 року не була присутньою його дружина, яка є співвласником заставного майна. Наведена обставина стала підставою звернення ОСОБА_2 до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовними вимогами про визнання недійсним договору застави, а також подання в межах даної справи заяви про залучення ОСОБА_2 в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-2. На думку скаржника, одночасне задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості з боржника та звернення стягнення на майно заставодавця матиме наслідком подвійне стягнення на користь боржника. При цьому, на переконання скаржника, у боржника ТзОВ «Доміон» є в наявності достатньо майна, на яке можна звернути стягнення, і яке також було передано в заставу для забезпечення виконання зобов`язань за договором кредитної лінії № 02-1/3л-28 від 25.05.2011 року. Просить скасувати рішення Господарського суду Закарпатської області від 17.08.2021 у даній справі в частині позовних вимог про звернення стягнення шляхом продажу з прилюдних торгів (аукціону) на майно описане в договорі застави майна № 02-4/4з-09 від 31.01.2017 та додаткових угод до нього. Просить прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Третя особа - ОСОБА_2 також подала апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції від 17.08.2021 року у даній справі, в якій просить скасувати зазначене судове рішення в частині позовних вимог про звернення стягнення шляхом продажу з прилюдних торгів (аукціону) на майно описане в договорі застави майна № 02-4/4з-09 від 31.01.2017 та додаткових угодах до нього та в цій частині прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні даних позовних вимог. Зазначає, що 08.02.2021 представником третьої особи було подано клопотання про зупинення провадження у справі № 907/737/19, ухвалою суду першої інстанції від 03.06.2021 відмовлено у задоволенні клопотання про зупинення провадження у даній справі. Скаржник вказує, що подаючи дане клопотання прагнув захистити право власності ОСОБА_2 на володіння, користування та розпорядження її частини заставного майна, яке відповідач-2 передав в заставу без відома третьої особи. Скаржник вказує на незаконність договору застави № 02-4/4з-09 від 31.01.2017 року у зв`язку з відсутністю її згоди, як одного із подружжя на його укладення, у зв`язку з чим відбулося порушення її прав на майно, що є спільною сумісною власністю подружжя. При цьому, своєї згоди на укладення договору застави майна № 02-4/4з-09 від 31.01.2017 року ОСОБА_2 не надавала, а про укладення такого договору їй взагалі не було відомо. Наголошує, що майно, яке було передано в заставу згідно договору застави майна № 02-4/4з-09 від 31.01.2017 року, набуте подружжям за час шлюбу, не було придбане відповідачем-2, як підприємцем для здійснення підприємницької діяльності, а було придбано, як фізичною особою, за спільні сумісні кошти подружжя. Даний факт підтверджується договором застави майна № 02-4/4з-09 від 31.01.2017 року, де стороною договірних відносин є фізична особа, та договором постачання та монтажу № 30/08 від 30.08.2013 року, де стороною договірних відносин також є фізична особа ОСОБА_1 . Крім того, скаржник вважає, що вимога позивача про звернення стягнення на майно Заставодавця шляхом його продажу з прилюдних торгів є передчасною та незаконною, оскільки першочергово звернення стягнення має відбутися на майно самого боржника, який є платоспроможним Товариством, яке провадить свою господарську діяльність та отримує від неї дохід, не перебуває в стані банкрутства чи ліквідації.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу подану ОСОБА_1 заперечує проти доводів скаржника, вважає апеляційну скаргу необґрунтованою та безпідставною. Зазначає, що місцевий господарський суд повідомляв ОСОБА_1 щодо дати та часу слухань, про що свідчать повідомлення про вручення наявні в матеріалах справи. Також підтвердженням того є пояснення надані ОСОБА_1 в межах розгляду цієї справи, а також інші клопотання. Крім того, ОСОБА_1 перебуваючи на посаді керівника відповідача-1 ТзОВ «Доміон» отримував процесуальні документи по цій справі, в якій він також є учасником та не міг не знати обставин цієї справи. Позивач наголошує, що звернення стягнення на предмет застави є додатковим (акцесорним), а не альтернативним способом захисту порушеного права який може бути використаний разом з основним або окремо, що не являється подвійним стягненням заборгованості, і тому не визнання третьою особою можливості одночасного стягнення заборгованості за договором кредиту та звернення стягнення на предмет застави суперечить фундаментальним принципам господарського судочинства та не сприяє здійсненню ефективного правосуддя, спрямованого на прийняття законних та справедливих рішень, а також захист прав та інтересів учасників судового розгляду. AT «Комінвестбанк», як кредитор має право обирати спосіб стягнення заборгованості, в тому числі одночасно звертаючись і за стягненням заборгованості та зверненням стягнення на предмет застави. На думку позивача сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Одного лише факту придбання майна за час шлюбу недостатньо для висновку про те, що таке майно є спільною сумісною власністю подружжя. Обов`язковим для констатування «спільності» майна в рівних частках є також те, що таке майно було придбано за рахунок спільної участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Проте, ОСОБА_3 не надала жодного доказу про «спільність» майна і тому її твердження є безпідставними. Позивач зазначає, що на момент укладення договору постачання та монтажу №30/08 від 30 серпня 2013 року, ОСОБА_1 був зареєстрований як ФОП на єдиному податку та уклав договір для отримання обладнання для здійснення підприємницької діяльності. Отже, майно фізичної особи підприємця, як майно для професійної діяльності члена сім`ї, яке придбане за кошти від діяльності, як підприємця і використовується в підприємницькій діяльності не в інтересах сім`ї, слід розглядати як його особисту приватну власність, а не як об`єкт спільної сумісної власності подружжя. Укладаючи договір застави № 02-4/43-09 від 31.01.2017 року Заставодавець (відповідач-2) засвідчив та гарантував, що предмет застави є його власністю; на предмет застави не звернуто стягнення згідно діючого законодавства України; предмет застави не підлягає вилученню і вільний від будь яких зобов`язань, крім тих, що передбачені цим договором; до Заставодавця не пред`явлені майнові позови, пов`язані з вилученням предмета застави; предмет застави не знаходиться у спільній частковій власності; до укладення цього договору предмет застави не перебуває під забороною відчуження, в податковій заставі. Також у змісті договору застави № 02-4/43-09 від 31.01.2017 року міститься інформація про те, що майно, яке є предметом застави є у Заставодавця, зберігається ним за адресою: АДРЕСА_1 та належить йому на праві власності на підставі договору постачання та монтажу № 30/08 від 30.08.2013 року. Позивач наголошує, що обладнання згідно договору застави, використовується для здійснення підприємницької діяльності щодо демонстрації кінофільмів. Просить залишити оскаржуване рішення місцевого господарського суду у даній справі без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу подану ОСОБА_2 заперечує проти доводів скаржника, вважає апеляційну скаргу необґрунтованою. Зокрема, вважає посилання третьої особи на ухвалу Господарського суду Закарпатської області від 04.09.2020 безпідставними, оскільки її було залучено в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на підставі іншої ухвали від 05.11.2020. А отже, жодного порушення її прав та обов`язків не було. Щодо поданого ОСОБА_2 клопотання про зупинення провадження позивач зазначив, що предметом розгляду справи № 907/737/19 є стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет застави, а предметом розгляду справи в Ужгородському міськрайонному суді Закарпатської області № 308/8366/20 є визнання недійсним договору застави. Станом на момент розгляду справи по суті в суді першої інстанції, договір застави майна № 02-4/4з-09 від 31.01.2017 був дійсним. Сама по собі взаємопов`язаність двох справ не свідчить про неможливість розгляду цієї справи до прийняття рішення у іншій справі, оскільки незалежно від результату розгляду цивільної справи, господарський суд мав достатньо правових підстав для розгляду та вирішення по суті цієї справи. Решту аргументів позивача є аналогічними наведеним у відзиві на апеляційну скаргу подану ОСОБА_1 . Просить залишити оскаржуване рішення місцевого господарського суду у даній справі без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення.

Відповідач-1 не надав суду письмових відзивів на апеляційні скарги.

Представник позивача в судовому засіданні в режимі відеоконференції просив залишити без змін оскаржуване рішення місцевого господарського суду, апеляційні скарги без задоволення.

Відповідачі не забезпечили явки уповноважених представників в судове засідання.

Третя особа ОСОБА_2 в судове засідання також не з`явилась. На електронну адресу суду надіслала клопотання про відкладення розгляду справи, в якому просить розгляд справи призначений на 16.05.2022 відкласти на іншу дату, у зв`язку із перебуванням представника в іншому судовому засіданні, в Закарпатському окружному адміністративному суді у справі № 260/2854/20.

За наслідками розгляду клопотання суд відмовив у його задоволенні, оскільки зазначені заявником обставини не є достатньою підставою для відкладення розгляду справи.

Обставини справи

25 травня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «Комерційний інвестиційний банк» (Банк, Кредитор) та ТзОВ «Доміон» (Клієнт, Позичальник) укладено договір кредитної лінії № 02-1/3л-28 та в подальшому додаткові угоди до нього. Відповідно до умов договору Кредитор відкриває Позичальнику кредитну лінію з максимальним лімітом заборгованості в сумі 1 470 255,14 грн., зі сплатою 1% відсотка річних строком до 21.05.2019 року (т. 1, а.с. 24-30, 31-47).

Згідно із п. 2.1 договору у якості забезпечення Позичальником виконання своїх зобов`язань щодо погашення кредиту, сплати нарахованих відсотків, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат на здійснення забезпеченої заставою вимоги, Кредитор укладає з Позичальником та/або майновим поручителем договір застави рухомого майна.

Видача траншів кредиту проводиться шляхом оплати з позичкового рахунку Позичальника № НОМЕР_1 в АТ «КомІнвестБанк» розрахункових документів Позичальника або шляхом перерахування на поточний рахунок Позичальника на цілі, визначені п. 1.3 цього договору (п. 3.1 договору).

У відповідності до п. 3.7 договору нарахування відсотків за користування траншем кредиту здійснюється у валюті кредиту щомісячно, за фактичну кількість днів користування відповідним траншем кредиту в періоді (28-29-30-31/365-366). При розрахунку відсотків враховується день надання та не враховується день погашення траншу кредиту. Сплата відсотків здійснюється в валюті кредиту на рахунок Кредитора, не пізніше 15 числа місяця наступного за звітнім. Якщо кінцева дата сплати нарахованих відсотків припадає на вихідний чи святковий день, то граничним терміном сплати нарахованих відсотків є перший наступний робочий день (п. 3.8 договору).

Підпунктом 4.2.7 пункту 4.1 договору сторони погодили, що Позичальник зобов`язаний забезпечити своєчасне та повне повернення траншів кредиту, відсотків за користування траншами кредиту та можливих штрафних санкцій у відповідності з цим договором.

Згідно умов підпункту 7.1.1 пункту 7.1 договору, у випадку порушення Позичальником умов, визначених п. 1.1 цього договору, Позичальник зобов`язаний сплатити Кредиторові штраф у розмірі 25 відсотків від розміру максимального ліміту заборгованості кредитної лінії, що зазначені в п. 1.1 цього договору.

У випадку прострочення Позичальником строків повернення траншів кредиту, визначених договором, Позичальник сплачує Кредиторові пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несвоєчасно повернутої суми траншів кредиту та відсотків за користування за кожен день прострочення, що діє у період, за який сплачується пеня (п. 7.2 договору).

Пунктом 7.4 договору встановлено, що у випадку не виконання Позичальником будь-яких своїх зобов`язань, визначених цим договором, протягом більше п`ятнадцяти днів, термін сплати траншів кредиту вважається таким, що настав та, відповідно, Позичальник зобов`язаний погасити наявну заборгованість за кредитом, сплатити відсотки за користування кредитом та нараховані штрафні санкції. Після повного погашення заборгованості Позичальника за цим договором дія договору припиняється.

В якості забезпечення виконання Позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором, між Публічним акціонерним товариством «Комерційний інвестиційний банк» (Заставодержатель) та Фізичною особою ОСОБА_1 (Заставодавець) укладено договір застави майна № 02-4/4з-09 від 31.01.2017 року та додаткові угоди до нього № 1 від 22.05.2017 року та № 2 від 27.12.2017 року (т. 1, а.с. 48-52, 53-55).

Відповідно до п. 1.2 договору предметом застави за цим договором є наступне майно Заставодавця: безперебійний блок живлення кількістю 1 шт.; проектор Barco DP-2K 20C кількістю 1 шт.; комплект вентиляції проектору Barco DP-2K 20C у кількості 1 шт.; комплект 3D активної поляризації Leonis у кількості 1 шт.; Окуляри 3D кількістю 250 шт.; п`єдестал проектору у кількості 1 шт.; екран у кількості 1 шт.; шнур екранного полотна, м. пог. у кількості 300 шт.; витратний матеріал у кількості 1 шт.; фільтр електричний кількістю 2 шт.; звукова плата Dolby cat.790EX у кількості 1 шт.; крісла кінотеатральні у кількості 115 шт., яке є в Заставодавця, зберігається ним за адресою: Закарпатська обл., м. Ужгород, вул. Минайська, буд. 40 та належить йому на праві власності на підставі договору постачання та монтажу № 30/08 від 30 серпня 2013 року та належить йому на момент укладення цього договору.

Згідно із підпунктом 2.4.7 пункту 2.4 договору Заставодержатель має право звернути стягнення на предмет застави відповідно до чинного законодавства України у разі, коли в момент настання терміну виконання Заставодавцем зобов`язань, забезпечених заставою за цим договором, вони не будуть виконані.

В тому разі, якщо аукціон (публічні торги) по реалізації заставленого майна оголошено таким, що не відбувся, Заставодержатель має право залишити предмет застави за собою без згоди Заставодавця за оціночною вартістю. За рахунок коштів, отриманих від реалізації предмета застави, відповідно до чинного законодавства України Заставодержатель має право погасити наявну заборгованість Заставодавця за договором кредиту, а також витрати на здійснення вимог, забезпечених заставою (підпункти 2.4.8, 2.4.9 пункту 2.4 договору).

Підпунктами 2.4.10-2.4.12 пункту 2.4 договору сторони погодили, що у разі виникнення права звернення стягнення на предмет застави Заставодержатель має право реалізувати його відповідно до приписів чинного законодавства України. Заставодержатель має право достроково звернути стягнення на предмет застави у разі невиконання Заставодавцем зобов`язань, передбачених договором кредиту та пунктами 2.1.2, 2.1.4, 2.1.6 та 2.1.8 цього договору. У разі, якщо суми грошових коштів, виручених від реалізації предмета застави, недостатньо для повного задоволення вимог Заставодержателя, Заставодержатель вправі отримати повне задоволення вимог відповідно до приписів норм Закону України "Про заставу".

Свої зобов`язання за договором кредиту Кредитор (Банк) виконав повністю, що підтверджується виписками з поточного рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю «Доміон» (т. 1, а.с. 56-67).

Водночас, відповідач-1 ТзОВ «Доміон» допустив порушення взятих на себе зобов`язань за договором кредитної лінії № 02-1/3л-28 від 25.05.2011 року (з додатками до нього), внаслідок чого у нього виникла заборгованість, яка станом на 22.11.2019 року становила загальну суму 2 141 773,97 грн., в тому числі: 1 470 255,15 грн. заборгованості за тілом кредиту; 25 895,57 грн. заборгованості із сплати відсотків; 255 703,53 грн. заборгованості із сплати пені; 22 355,93 грн. заборгованості зі сплати 3% річних та 367 563,79 грн. штрафу.

Неналежне виконання Позичальником (відповідачем-1) взятих на себе зобов`язань за договором кредитної лінії стало підставою звернення позивача із позовом про стягнення з відповідача-1 суми 2 141 773,97 грн. заборгованості за договором кредитної лінії № 02-1/3л-28 від 25.05.2011 року, у рахунок погашення якої позивачем заявлена позовна вимога про звернення стягнення на предмет застави за договором застави майна № 02-4/4з-09 від 31.01.2017 року, а саме, майно Заставодавця (відповідача-2).

Норми права та мотиви, якими керується суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та висновки суду за результатами розгляду апеляційних скарг

Згідно з частиною 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з врахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України унормовано, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 Цивільного кодексу України).

У відповідності із статтею 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Згідно статті 193 Господарського кодексу України та статті 526 Цивільного кодексу України, яка містить аналогічні положення, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

У відповідності до частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Статтею 599 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

В ході розгляду справи суд встановив, що між Публічним акціонерним товариством «Комерційний інвестиційний банк» (Банк, Кредитор) та ТзОВ «Доміон» (Клієнт, Позичальник) укладено договір кредитної лінії № 02-1/3л-28 від 25.05.2011 року (з наступними змінами та доповненнями). Відповідно до умов договору Кредитор відкриває Позичальнику кредитну лінію з максимальним лімітом заборгованості в сумі 1 470 255,14 грн., зі сплатою 1% відсотка річних строком до 21.05.2019 року.

В силу частини 1 статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 статті 1048 Цивільного кодексу України унормовано, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Матеріалами даної господарської справи підтверджено, що Банк свої зобов`язання за договором кредитної лінії виконав повністю, однак Позичальник допустив порушення взятих на себе договірних зобов`язань, зокрема прострочив їх виконання, що підтверджується банківськими виписками з поточного рахунку Позичальника (відповідача-1).

Як зазначалось вище, умовами договору кредитної лінії сторони погодили, що Позичальник зобов`язаний забезпечити своєчасне та повне повернення траншів кредиту, відсотків за користування траншами кредиту та можливих штрафних санкцій у відповідності з цим договором (підпункт 4.2.7 пункту 4.1 договору).

Частиною 1 ст. 230 Господарського кодексу України визначено, що штрафними санкціями у цьому кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

За змістом частин 1 та 3 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законам або договором.

Згідно із п.п. 7.1, 7.2 договору кредитної лінії у випадку порушення Позичальником умов, визначених п. 1.1 цього договору, Позичальник зобов`язаний сплатити Кредиторові штраф у розмірі 25 відсотків від розміру максимального ліміту заборгованості кредитної лінії, що зазначені в п. 1.1 цього договору, а у випадку прострочення Позичальником строків повернення траншів кредиту, визначених договором, Позичальник сплачує Кредиторові пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несвоєчасно повернутої суми траншів кредиту та відсотків за користування за кожен день прострочення, що діє у період за який сплачується пеня.

Такий вид забезпечення виконання зобов`язання як пеня та її розмір встановлено ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України, ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України та ст. ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", а право визначити у договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України.

При цьому, в інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі можливість одночасного стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, передбаченою статтею 627 Цивільного кодексу України, тобто, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

З аналізу наведених норм права вбачається, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить ст. 61 Конституції України, оскільки згідно зі ст. 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України видами штрафних санкцій, тобто, не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Згідно поданого розрахунку позивачем за несвоєчасне виконання відповідачем-1 грошового зобов`язання нараховано пеню в розмірі 255 703,53 грн. та штраф в сумі 367 563,79 грн. (т. 1, а.с. 68-72).

За положеннями ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Місцевий господарський суд, здійснивши перевірку нарахування позивачем суми 255 703,53 грн. пені, дійшов висновку, що нарахування такої здійснено із дотриманням положень договору щодо обмеження її розміру подвійною обліковою ставкою НБУ та положень ст. 232 Господарського кодексу України щодо строку її нарахування.

Також, суд першої інстанції здійснивши перевірку нарахування позивачем суми 367 563,79 грн. штрафу, дійшов висновку, що нарахування такої здійснено із дотриманням положень договору щодо його розміру.

Крім того, позивач за прострочення відповідачем-1 повернення заборгованості за договором кредитної лінії нарахував 3 % річних в сумі 22 355,93 грн.

У відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з врахуванням індексу інфляції за весь період прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Місцевий господарський суд здійснивши перевірку нарахування позивачем 3 % річних за заявлений ним період, встановив, що сума 3 % річних обрахована вірно та підставно.

Суд апеляційної інстанції перевіривши правильність здійсненого судом першої інстанції розрахунку сум пені в розмірі 255 703,53 грн., штрафу в розмірі 367 563,79 грн. та 3 % річних в сумі 22 355,93 грн., вважає його арифметично вірним.

Як встановлено судом, в забезпечення виконання Позичальником своїх зобов`язань за договором кредитної лінії № 02-1/3л-28 від 25.05.2011 року, а також усіх додаткових угод до нього, між Публічним акціонерним товариством «Комерційний інвестиційний банк» (Заставодержатель) та Фізичною особою ОСОБА_1 (Заставодавець) укладено договір застави майна № 02-4/4з-09 від 31.01.2017 року та додаткові угоди до нього № 1 від 22.05.2017 року та № 2 від 27.12.2017 року, згідно з яким відповідач-2 передав в заставу майно, яке є в Заставодавця, зберігається ним за адресою: м. Ужгород, вул. Минайська, буд. 40 та належить йому на праві власності на момент укладення цього договору.

За умовами п. 4.1 договору застави Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави, зокрема, якщо у момент настання строку виконання зобов`язань за договором кредиту, вони не будуть виконані повністю; звернення стягнення на предмет застави відбувається за вибором Заставодержателя у будь-який спосіб, який не суперечить закону.

Згідно із статтею 572 Цивільного кодексу України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Як встановлюють положення ст. 589 Цивільного кодексу України, у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

На підставі ст. 590 Цивільного кодексу України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ст. 591 Цивільного кодексу України реалізація предмета застави, на який звернене стягнення, провадиться шляхом його продажу з публічних торгів, якщо інше не встановлено договором або законом. Порядок реалізації предмета застави з публічних торгів встановлюється законом.

В силу ч. 1 ст. 20 Закону України «Про заставу» заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави. Реалізація заставленого майна, на яке звернено стягнення, провадиться державним виконавцем на підставі виконавчого листа суду або наказу господарського суду, або виконавчого напису нотаріусів у встановленому порядку, якщо інше не передбачено цим Законом чи договором.

При цьому, суд враховує, що стягнення заборгованості за основним зобов`язанням не виключає можливості задоволення вимог кредитора за рахунок забезпечувального зобов`язання, адже саме кредитор має право обрати, яким чином здійснювати стягнення заборгованості.

Звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається в рахунок стягнення заборгованості за основним договором, а отже, таке звернення стягнення не є додатковим стягненням, яке могло б розумітися як подвійне.

Звернення стягнення на предмет застави є додатковим (акцесорним), а не альтернативним способом захисту порушеного права, який може бути використаний разом з основним або окремо, що не являється подвійним стягненням заборгованості, і тому, невизнання можливості одночасного стягнення заборгованості за договором кредиту та звернення стягнення на предмет застави суперечить фундаментальним принципам господарського судочинства, а також не сприяє захисту прав та інтересів учасників судового розгляду.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що позивач, як кредитор має право обирати спосіб стягнення заборгованості, в тому числі одночасно звертаючись і за стягненням заборгованості та зверненням стягнення на предмет застави.

Відтак, помилковими є твердження скаржників, що одночасне задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості з боржника та звернення стягнення на майно заставодавця матиме наслідком подвійне стягнення на користь боржника.

З огляду на вищенаведені правові норми, умови укладених між сторонами договорів беручи до уваги фактичні обставини справи, колегія суддів констатує наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення 2 141 773,97 грн. заборгованості за договором кредитної лінії №02-1/3л-28 від 25.05.2011 року та звернення стягнення шляхом продажу з прилюдних торгів (аукціону) на майно описане в договорі застави майна № 02-4/4з-09 від 31.01.2017 та додаткових угодах до нього, в рахунок часткового погашення заборгованості по договору кредитної лінії №02-1/3л-28 від 25.05.2011 (із змінами до нього).

Суд апеляційної інстанції критично оцінює твердження скаржників щодо незаконності договору застави № 02-4/4з-09 від 31.01.2017 року, у зв`язку з відсутністю згоди третьої особи, як одного із подружжя на його укладення, з огляду на презумпцію правомірності правочину, визначену приписами ст. 204 Цивільного кодексу України.

Щодо тверджень скаржника ОСОБА_1 , про не отримання ухвал суду першої інстанції про відкриття провадження у даній справі, про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті, що призвело до порушення його процесуальних прав, колегія суддів враховує наступне.

Господарським судом в межах справи №907/737/19 ОСОБА_1 повідомлявся про дату та час слухань, про що свідчать повідомлення про вручення наявні в матеріалах справи, які відділенням поштового зв`язку були повернути на адресу суду.

Верховний Суд неодноразово висловлював свою позицію на підтвердження вручення стороні судових рішень, які повернулися із відміткою «за закінченням терміну зберігання» чи «інші причини», зокрема «у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною, і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі».

Крім того, ОСОБА_1 перебуваючи на посаді керівника відповідача-1 - ТзОВ «Доміон» отримував процесуальні документи по цій справі, подавав клопотання про відкладення розгляду справи № 907/737/19, продовження розгляду підготовчого засідання у даній справі, а отже не міг не знати обставин цієї справи (т. 1, а.с. 78, 88, 99).

Колегія суддів не бере до уваги посилання скаржника ОСОБА_2 на ухвалу Господарського суду Закарпатської області від 04.09.2020, якою у задоволенні заяви ОСОБА_2 про вступ у справу в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-2 відмовлено, оскільки ОСОБА_2 було залучено у якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на підставі іншої ухвали місцевого господарського суду від 05.11.2020. Відтак, жодного порушення її процесуальних прав та обов`язків не було, ОСОБА_2 могла скористатись своїми правами, як третя особа у відповідності до положень ГПК України (т. 1, а.с. 179-183, 238-241).

Щодо доводів ОСОБА_2 про незаконність ухвали суду першої інстанції від 03.06.2021 про відмову у задоволенні клопотання про зупинення провадження у даній справі, колегія суддів зазначає наступне.

За змістом п. 5 ч. 1 ст. 227 ГПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадку об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Згідно із п. 4 ч. 1 ст. 229 ГПК України провадження у справі зупиняється у випадку, встановленому пунктом 5 частини першої статті 227 цього Кодексу до набрання законної сили судовим рішенням, від якого залежить вирішення справи.

Пов`язаною із цією справою є така інша справа, в якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання та оцінку доказів у цій справі, в тому числі йдеться про факти, які мають преюдиціальне значення.

Як неможливість розгляду зазначеної справи потрібно розуміти неможливість для цього господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, у зв`язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи цьому господарському суду, одночасністю двох пов`язаних між собою справ різними судами або з інших причин.

Отже, для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарський суд у кожному конкретному випадку зобов`язаний з`ясувати: 1) як саме справа, яка розглядається господарським судом, пов`язана зі справою, що розглядається іншим судом; 2) чим обумовлена неможливість розгляду справи.

Предметом розгляду справи № 907/737/19 є стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет застави, а предметом розгляду справи в Ужгородському міськрайонному суді Закарпатської області № 308/8366/20 є визнання недійсним договору застави. Станом на момент розгляду справи по суті в суді першої інстанції, договір застави майна № 02-4/4з-09 від 31.01.2017 був дійсним. Сама по собі взаємопов`язаність двох справ не свідчить про неможливість розгляду цієї справи до прийняття рішення у іншій справі, оскільки незалежно від результату розгляду цивільної справи, господарський суд мав достатньо правових підстав для розгляду та вирішення по суті цієї справи.

Доводи скаржників не знайшли свого підтвердження в ході розгляду апеляційних скарг, ці доводи не спростовують фактів, покладених в основу рішення Господарського суду Закарпатської від 17.08.2021 року у справі №907/737/19.

Відповідно до ч.1, 2 статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).

Таким чином, у господарському процесі обов`язок сторін довести ті обставини, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог чи заперечень, коригується (співвідноситься) з правом суду прийняти чи не прийняти докази в контексті їхнього значення для справи, що і є предметом оцінки господарського суду.

Відповідно до ч.1-5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами частин 1, 2, 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив обставини, що мають значення для справи, надав належну оцінку дослідженим доказам, прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального і процесуального права, тому його необхідно залишити без змін, а апеляційні скарги без задоволення.

Судові витрати

З огляду на те, що суд залишає апеляційні скарги без задоволення, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на скаржників відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись, ст. ст. 86, 197, 236, 269, 270, 275, 276, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , б/н від 07 жовтня 2021 року та ОСОБА_2 , б/н від 04 жовтня 2021 року залишити без задоволення, рішення Господарського суду Закарпатської області від 17.08.2021 року у справі №907/737/19 без змін.

Судові витрати за розгляд апеляційних скарг покласти на скаржників.

Справу повернути в Господарський суд Закарпатської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Строки та порядок оскарження постанов (ухвал) апеляційного господарського суду визначені в § 1 глави 2 Розділу IV ГПК України.

Веб-адреса судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень: http//reyestr.court.gov.ua.

Повну постанову складено 19 травня 2022 року

Головуючий (суддя-доповідач) Якімець Г.Г.

Суддя Бойко С.М.

Суддя Бонк Т.Б.