ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" травня 2022 р. Справа№ 910/8992/19 (910/7369/21)

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Полякова Б.М.

суддів: Отрюха Б.В.

Пантелієнка В.О.

за участю секретаря судового засідання Дюкарєвої І.М.

перевіривши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛЕО 2002"

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 30.08.2021

у справі №910/8992/19 (910/7369/21)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Формула-2016"

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтер Менеджмент Груп"

2) Публічного акціонерного товариства "Одеський коровай"

3) Товариства з обмеженою відповідальністю "Ван-Брок"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, на стороні ТОВ "Ван-Брок", Товариство з обмеженою відповідальністю «ЛЕО 2002»

про визнання недійсним Договору про переведення боргу

в межах справи №910/8992/19

за заявою Публічного акціонерного товариства "Одеський Коровай"

про відкриття провадження у справі про банкрутство

за участю представників сторін відповідно до протоколу судового засідання від 10.05.2022

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.07.2019 відкрито провадження у справі про банкрутство Публічного акціонерного товариства "Одеський коровай".

Товариства з обмеженою відповідальністю "Формула-2016" в межах справи про банкрутство №910/8992/19 звернулося до Господарського суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтер Менеджмент Груп", Публічного акціонерного товариства "Одеський коровай", Товариства з обмеженою відповідальністю "Ван-Брок",третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, на стороні ТОВ "Ван-Брок", Товариство з обмеженою відповідальністю «ЛЕО 2002», про визнання недійсним Договору про переведення боргу №25/09/17 від 25.09.2017 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством "Одеський коровай", Товариством з обмеженою відповідальністю "Інтер Менеджмент Груп" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Ван-Брок".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.08.2021 позов задоволено повністю. Визнано недійсним Договір переведення боргу від 25.09.2017 №25/09/17, укладений між Публічним акціонерним товариством "Одеський коровай", Товариством з обмеженою відповідальністю "Інтер Менеджмент Груп" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Ван-Брок".

Ключовим мотивом ухвали є:

- зміст оспорюваного договору про переведення на Публічне акціонерне товариство "Одеський коровай" боргу не відповідає критеріям розумності та добросовісності, є фраудаторним та фактично направлений на збільшення розміру боргових зобов`язань підприємства в період відсутності в боржника можливості здійснити погашення вимог власних кредиторів у повному обсязі, що суперечить вимогам ч. 5 ст. 203 ЦК України та є підставою для визнання його недійсними у відповідності до ч. 1 ст. 215, 234 ЦК України та статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю "ЛЕО 2002" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд поновити строк на апеляційне оскарження, скасувати ухвалу господарського суду міста Києва від 30.08.2021 у справі № 910/8992/19 (910/7369/21) та прийняти нове рішення, яким у задоволені позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Формула-2016" про визнання недійсним договору переведення боргу від 25.09.2017 №25/09/17 відмовити повністю.

Ключовими аргументами скарги є:

- посилання позивача на фіктивність правочину, є припущеннями, які не підтверджується доказами.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями апеляційну скаргу передано колегії суддів у складі: головуючий суддя: Доманська М.Л.; судді: Пантелієнко В.О., Верховець А.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.10.2021 клопотання ТОВ "ЛЕО 2002" про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали господарського суду міста Києва від 30.08.2021 у справі № 910/8992/19 (910/7369/21) залишено без розгляду, апеляційну скаргу ТОВ "ЛЕО 2002" на ухвалу господарського суду міста Києва від 30.08.2021 у справі №910/8992/19 (910/7369/21) залишено без руху. Зобов`язано скаржника подати до Північного апеляційного господарського суду докази сплати судового збору у встановленому чинним законодавством порядку та розмірі у загальній сумі 6 810,00 грн.

На виконання ухвали від 05.01.2021 ТОВ "ЛЕО 2002" було надіслано до апеляційного суду докази сплати судового збору у встановленому чинним законодавством порядку та розмірі у загальній сумі 6 810,00 грн.

У зв`язку з перебуванням головуючого судді -Доманської М.Л. (суддя-доповідач) з 18.10.2021 по 21.10.2021 у відпустці та з 22.10.2021 на лікарняному. Розпорядженнями керівника апарату призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.

Згідно з витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями для розгляду справи №910/8992/19 (910/7369/21) сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя - Поляков Б.М., судді - Гарник Л.Л., Пантелієнко В.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.11.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛЕО 2002" на ухвалу господарського суду міста Києва від 30.08.2021 у справі №910/8992/19 (910/7369/21), справу призначено до розгляду на 21.12.2021.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21. 12.2021 розгляд справи №910/8992/19 (910/7369/21) відкладено на 01.02.2022, залучено ТОВ "ЛЕО 2002" в якості 3-ої особи, яка не заявляє самостійних вимог, на стороні ТОВ "Ван-Брок", визнано явку учасників апеляційного провадження обов`язковою.

В судовому засіданні 01.02.2022 колегія суддів оголосила перерву в розгляді справи до 01.03.2022.

01.03.2022, судове засідання у справі №910/8992/19 (910/7369/21) - не відбулось, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, та введення воєнного стану в Україні Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року (затвердженого Законом № 2102-IX від 24.02.2022).

Розпорядженнями в.о. керівника апарату від 11.04.2022 у зв`язку з перебуванням судді Гарник Л.Л., яка не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.

Згідно з витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями для розгляду апеляційної скарги сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя - Поляков Б.М., судді - Отрюх Б.В., Пантелієнко В.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.04.2022 призначено до розгляду в судовому засіданні справу №910/8992/19 (910/7369/21) на 10.05.2022.

Колегія суддів зауважує, що на першому та другому судових засіданнях 21.12.2021 й 01.02.2022 були присутні представники апелянта та позивача, які надали суду свої пояснення. Колегія суддів зазначає, що сторонам апеляційного провадження було надано судом достатньо часу для виступу в судовому засіданні, заявлення клопотань, надання додаткових пояснень по справі та інше.

Крім того, колегія зауважує, що стосовно нового розгляду справи, який було призначено на 10.05.2022 сторони апеляційного провадження були повідомленні всіма можливими способами в умовах воєнного стану введеного в Україні, а саме: ухвалу про призначення розгляду справи було направлено на відомі суду електронні адреси сторін, що наявні в матеріалах справи, інформація про розгляд справи була оприлюднена на офіційному сайті Північного апеляційного господарського суду, за наявності реєстрації в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі на офіційні електронні адреси таких осіб.

При цьому колегія суддів робить акцент на тому, що відповідно до приписів частин 6 та 7 статті 6 ГПК України: «Адвокати, реєструють офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі в обов`язковому порядку».

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків, має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (§ 66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Розумність строків розгляду справи повинна визначатися з огляду на конкретні обставини справи з урахуванням критеріїв, сформованих у практиці Суду, зокрема складності справи, поведінки сторін та відповідних державних органів (рішення Європейського суду з прав людини від 29.05.2008 р. «Якименко проти України»; рішення Європейського суду з прав людини від 21.12.2006 р. «Мороз та інші проти України» та інші).

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла до висновку, що враховуючи положення ч. 3 ст. 202 ГПК України, неявка сторін в третє судове засідання не може бути підставою для відкладення розгляду справи.

В силу положень ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши пояснення учасників судового засідання, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи, проаналізувавши застосування судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Згідно зі ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом першої інстанції, що 09.02.2016 між ТОВ «Інтер-Донбас» (змінено найменування на ТОВ "Інтер Менеджмент Груп", позичальник) та ТОВ "Ван-Брок" (позикодавець) укладено договір про надання поворотної фінансової допомоги № 09/02, за умовами якого позикодавець надає позичальнику поворотну фінансову допомогу, а позичальник зобов`язується повернути надані грошові кошти в порядку та на умовах, передбачених договором.

Згідно пункту 2.1 договору поворотна фінансова допомога надається в національній валюті України в межах суми 300 000 000,00 грн без податку на додану вартість.

Відповідно до пункту 3.1 договору поворотна фінансова допомога підлягає поверненню до 09.09.2017.

На підставі укладеного 25.09.2017 між ТОВ "Інтер Менеджмент Груп" (первісний боржник), ПАТ "Одеський Коровай" (новий боржник) та ТОВ "Ван-Брок" (кредитор) договору № 25/09/17 про переведення боргу первісний боржник переводить борг (грошове зобов`язання), що виник за договором від 09.02.2016 № 09/02 з усіма додатковими угодами та договорами про внесення змін до нього, укладеними між первісним боржником та кредитором, а новий боржник приймає на себе вказане грошове зобов`язання за основним договором.

Відповідно до пункту 1.2 договору у відповідності до цього договору новий боржник зобов`язується здійснити замість первісного боржника сплату грошових коштів кредитору за основним договором від 09.02.2016 № 09/02 на загальну суму 257 910 484,55 грн.

Пунктом 2.3 договору передбачено, що розрахунки між сторонами за цим договором здійснюються в сумі переведеного боргу, який вказаний у пункті 1.2 договору, в порядку та на умовах, передбачених основним договором, шляхом перерахування безготівкових коштів на поточний рахунок кредитора або будь-яким іншим способом, передбаченим чинним законодавством України.

Згідно з пунктом 3.1 договору первісний боржник передає новому боржнику всі документи, що підтверджують дійсність вимог кредитора по виконанню зобов`язань при підписанні цього договору.

26.09.2017 між ТОВ "Ван-Брок" (первісний кредитор), ТОВ "Лео 2002" (новий кредитор) та ПАТ "Одеський Коровай" (боржник) укладено договір № 26/09/17 про відступлення права вимоги, на підставі якого первісний кредитор відступає, а новий кредитор набуває право вимоги, що належить первісному кредитору на підставі договору від 09.02.2016 № 09/02, а боржник не заперечує та надає згоду на відступлення права вимоги від первісного кредитора до нового кредитора та виступає зобов`язаною стороною перед новим кредитором після підписання даного договору.

Право вимоги, що передається новому кредитору за даним договором, складає 257 910 484,55 грн. (пункт 1.2 договору).

Позивач звертаючись до суду з позовом зазначав, що виступає заінтересованою особою у справі, оскільки є кредитором у справі про банкрутство ПАТ "Одеський коровай", із забезпеченими заставою майна боржника вимогами. Позивач вважав, що внаслідок укладення оспорюваного договору про переведення боргу від 25.09.2017 ПАТ "Одеський коровай" безоплатно прийняло на себе зобов`язання по сплаті простроченої заборгованості в розмірі 257 910 484,55 грн, що призвело до збільшення пасиву підприємства, невиконання зобов`язань перед існуючими кредиторами та ініціювання справи про банкрутство. Крім того, відповідний договір укладений директором ПАТ "Одеський коровай" без отримання рішення акціонерів товариства на вчинення значного правочину.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У свою чергу ч. 1 ст. 234 ЦК України передбачає, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються ним. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Отже, фіктивний правочин не відповідає загальним підставам дійсності правочинів, зазначеним у ч. 5 ст. 203 ЦК України, оскільки не спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний.

Таким чином, фіктивний правочин існує лише на папері. Його основне завдання полягає в тому, щоб створити уявлення в оточуючих суб`єктів про наявність правового зв`язку між сторонами такого правочину.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться в постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-78цс13, від 11.05.2016 у справі № 6-806цс16 тощо.

Отже, правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як "заінтересовані особи".

У зв`язку з наведеним колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що посилання ТОВ "Формула-2016" на наявність у нього правових підстав для пред`явлення даного позову щодо оспорювання укладеного боржником правочину, як одним із кредиторів такого боржника, є обґрунтованими.

Як вбачається з умов оспорюваного договору про переведення боргу від 25.09.2017 (13-16 Т1), внаслідок його укладення ТОВ "Інтер Менеджмент Груп" переводить свій борг на Публічне акціонерне товариство "Одеський коровай" щодо виплати поворотної фінансової допомоги в сумі 257 910 484,55 грн.

Так, на підставі статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Новий боржник у зобов`язанні має право висунути проти вимоги кредитора всі заперечення, що ґрунтуються на відносинах між кредитором і первісним боржником (статті 522 ЦК України).

Відтак, наслідками переведення боргу - делегації, є: вибуття первинного боржника із зобов`язання, вступ у зобов`язання нового боржника, зміна суб`єктного складу зобов`язання при збереженні змісту останнього.

Із наведеного слідує, що укладання договору про переведення боргу призводить до автоматичного збільшення розміру зобов`язань нового боржника, який приймає на себе зобов`язання, якщо договором не погоджено умов щодо відплатності переведення боргу.

Водночас, положення оспорюваного договору містять умови лише щодо виплати боргу кредитору, натомість здійснення будь-якої форми оплати, майнових дій зі сторони первісного боржника на користь нового боржника внаслідок переведення на нього боргу положення оспорюваного договору не передбачають.

Таким чином, внаслідок укладення Публічним акціонерним товариством «Одеський коровай» оспорюваного договору про переведення боргу від 25.09.2017 останнє стало зобов`язаною стороною та безоплатно прийняло на себе зобов`язання з виплати боргу в сумі 257 910 484,55 грн.

Колегія суддів погоджується також з висновками суду першої інстанції, що хоча чинним законодавством не встановлено заборон на укладення договору про переведення боргу в залежності від фінансового стану сторони договору, однак платоспроможність боржника та наявність у нього майна, на яке може бути звернене стягнення, відіграють істотну роль при укладенні такого виду договору, як договір про переведення боргу.

Проте, як вбачається з матеріалів справи спірний договір було, про переведення боргу від 25.09.2017, здійснено ПАТ "Одеський коровай" у трирічний період до відкриття провадження у справі про банкрутство № 910/8992/19 та за цим договором майнові зобов`язання боржника збільшилися на суму безоплатно прийнятого ним зобов`язання в розмірі 257 910 484,55 грн, що, як правильно вказав у позовній заяві позивач призвело до зменшення таким чином активів боржника в порушення приписів ст. 42 КзПБ.

Колегія суддів наголошує, що відповідно до звітів про фактичні результати аналізу фінансово-господарської діяльності боржника (19-21 Т1), на кінець 2016 року співвідношення необоротних активів підприємства до оборотних становило 116 932 000,00 грн до 95 847 000,00 грн, на кінець 2017 року необоротні активи складали 24 827 000,00 грн (з яких 23 644 000,00 грн. дебіторська заборгованість) та оборотні активи - 331 228 000,00 грн (з яких 324 356 000,00 грн дебіторська заборгованість). Крім того, коефіцієнт покриття в 2016 та 2017 роках був менше за нормативне значення 1,0, а коефіцієнт забезпечення власними засобами взагалі мав від`ємне значення та становив -1,6328 станом на 30.12.2016 та -0,1212 станом на 31.12.2017.

Таким чином, перебуваючи в стані фінансової неможливості виконання власних зобов`язань, ПАТ "Одеський коровай" додатково прийняло на себе зобов`язання зі сплати за третю особу заборгованості в розмірі 257 910 484,55 грн внаслідок укладення спірного договору про переведення боргу від 25.09.2017, чим фактично збільшило свої боргові зобов`язання, за відсутності фінансової спроможності їх погашення.

Отже, прийняття на себе ПАТ "Одеський коровай" зобов`язання зі сплати 257 910 484,55 грн заборгованості в період фінансової неспроможності підприємства спрямовано на необґрунтоване, сумнівне та непропорційне збільшення розміру боргових зобов`язань.

За наведених обставин, внаслідок укладення спірного договору ПАТ "Одеський коровай" не тільки не отримало прибутку, а навпаки, всупереч власним фінансовим інтересам, набуло зобов`язання сплатити заборгованість у розмірі 257 910 484,55 грн за третю особу.

У постанові від 30.01.2019 у справі № 911/5358/14 Верховний Суд висловив правову позицію щодо реальності господарської операції, вказав на те, що для з`ясування правової природи як господарської операції, так і договору (укладенням якого опосередковувалося виконання цієї операції) необхідно вичерпно дослідити фактичні права та обов`язки сторін у процесі виконання операції, фактичний результат, до якого прагнули учасники такої операції, та оцінити зміни майнового стану, які відбулися у сторін в результаті цієї операції.

Водночас будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (постанова Верховного Суду у справі №405/1820/17 від 24.07.2019, №910/8357/18 від 28.11.2019).

В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані.

Тому усі боржники мають добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора.

Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами повинна утримуватись від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів.

Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається "про людське око", таким критеріям відповідати не може.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Отже фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише "про людське око", знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, які встановлені законом для цього виду правочину (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 910/7547/17).

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність.

Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню (пункт 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 № 15-рп/2004).

Згідно зі статтею 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

З конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора (висновок викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 910/7547/17).

Суд враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

За наведених обставин колегія судів прийшла до висновку, що місцевий суд обґрунтовано вважав, що зміст оспорюваного договору про переведення на ПАТ "Одеський коровай" боргу не відповідає критеріям розумності та добросовісності, є фраудаторним та фактично направлений на збільшення розміру боргових зобов`язань підприємства в період відсутності в боржника можливості здійснити погашення вимог власних кредиторів у повному обсязі, що суперечить вимогам ч. 5 ст. 203 ЦК України та є підставою для визнання його недійсними у відповідності до ч. 1 ст. 215, 234 ЦК України та статті 42 КзПБ.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суду апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У даній справі апеляційний суд дійшов висновку, що скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції.

З огляду на викладене, апеляційний господарський суд дійшов висновку про необхідність залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення першої інстанції - без змін як такого, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

У зв`язку з тим, що суд відмовляє у задоволенні апеляційної скарги та залишає без змін раніше ухвалене судове рішення, на скаржника покладаються витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

У зв`язку з введенням указами Президента України воєнного стану на всій території України; можливістю незнаходження осіб за вказаними в апеляційних скаргах адресами, зокрема, у зв`язку з евакуацією; тимчасовою нероботою АТ "Укрпошта", зокрема, на тимчасово окупованих та звільнених від агресора територіях; та інше, з метою належного повідомлення сторін в цій особливій для країни ситуації, відповідно до приписів п.п. 6, 7 ст. 6 та ст. 169 ГПК України, колегія суддів вважає за можливе повідомляти осіб про розгляд справи не через АТ "Укрпошта", а іншими засобами, які доступні в період воєнного стану (надсилання повідомлення на електрону пошту сторін, електронний кабінет, повідомлення на офіційному сайті ПАГС); докази повідомлення долучати до матеріалів справи.

Керуючись ст.ст. 2, 7 Кодексу України з процедур банкрутства, ст. ст. 253-255, 269, 276, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛЕО 2002" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 30.08.2021 у справі №910/8992/19 (910/7369/21) залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 30.08.2021 у справі №910/8992/19 (910/7369/21) залишити без змін.

3. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на скаржника.

4. Справу №910/8992/19 (910/7369/21) повернути до Господарського суду міста Києва.

5. Дану постанову направити на відомі суду електронні адреси сторін, що наявні в матеріалах справи.

Відповідно до частин 6 та 7 статті 6 ГПК України:

"Адвокати, нотаріуси, приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, державні органи, органи місцевого самоврядування, суб`єкти господарювання державного та комунального секторів економіки та особи, які провадять клірингову діяльність у значенні, наведеному в Законі України "Про ринки капіталу та організовані товарні ринки", реєструють офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють свої офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі в добровільному порядку.

Особам, які зареєстрували офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі, суд вручає будь-які документи у справах, в яких такі особи беруть участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення на офіційні електронні адреси таких осіб, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою."

6. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок касаційного оскарження передбачено ст. 287 ГПК України та ст. 9 Кодексу України з процедур банкрутства.

Головуючий суддя Б.М. Поляков

Судді Б.В. Отрюх

В.О. Пантелієнко

Повний текст складено 12.05.2022