ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЖИТОМИРСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________
_______________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" травня 2022 р. м. Житомир Справа № 906/1071/21

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Прядко О.В.,

секретар судового засідання: Шимон О.О.,

за участю представників сторін:

від позивача: Кувшин І.Р. - адвокат, довіреність № 7 від 29.09.2021;

від відповідача: не прибув;

від третьої особи - приватного виконавця Лужинецького П. В.: не прибув;

від третьої особи - АТ "Кредобанк": не прибув;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Фермерського господарства "Козак-ЛТГ"

до Беркі Сергія Івановича

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:

- Приватного виконавця Лужинецького Павла Вікторовича;

- Акціонерного товариства "Кредобанк"

про визнання права власності на майно.

Процесуальні дії по справі.

Фермерське господарство "Козак-ЛТГ" звернулось до Господарського суду Житомирської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Беркі Сергія Івановича про визнання права власності на майно, а саме на грошові кошти в сумі 83000,00грн, які були перераховані на розрахунковий рахунок останнього платіжним дорученням №711 від 21.07.2021.

Ухвалою господарського суду від 11.10.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче засідання на 16.11.2021 та залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: приватного виконавця Лужинецького Павла Вікторовича та Акціонерне товариство "Кредобанк".

Ухвалою суду від 16.11.2021 продовжено строк проведення підготовчого провадження на 30 днів та відкладено підготовче засідання на 14.12.2021.

25.11.2021 до суду від представника позивача надійшло клопотання про заміну особи відповідача з фізичної особи-підприємця Беркі Сергія Івановича на фізичну особу Беркі Сергія Івановича у зв`язку з припиненням його підприємницької діяльності (а.с.32-33).

Суд встановив, що після відкриття провадження у справі фізична особа-підприємець Беркі Сергій Іванович припинив свою підприємницьку діяльність, про що 03.11.2021 вчинено запис у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Окрім того, до суду надійшли такі процесуальні документи:

- письмові пояснення представника АТ "Кредобанк" на позовну заяву вих.№439/2020 від 23.11.2021 (а.с.34-42);

- відзив Беркі С.І. на позовну заяву від 08.12.2021 (а.с.48-50);

- відповідь представника позивача від 13.12.2021 на письмові пояснення третьої особи-2 (а.с.51-57).

Ухвалою господарського суду від 14.12.2021 замінено відповідача Фізичну особу-підприємця Беркі Сергія Івановича на Беркі Сергія Івановича; продовжено строк підготовчого провадження до 24.01.2022 на підставі ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та відкладено підготовче засідання на 24.01.2022.

Ухвалою суду від 24.01.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу №906/1071/21 до судового розгляду по суті на 02.03.2022.

Ухвалою від 23.03.2021 судове засідання для розгляду справи №906/1071/21 по суті було перепризначено на 16.05.2022 о 14:00 у зв`язку з введенням воєнного стану в Україні та перебуванням судді Прядко О.В. у відпустці.

Відповідач і треті особи правом участі в судовому засіданні 16.05.2022 не скористалися, повноважних представників у засідання не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися завчасно та належним чином.

Усі ухвали суду у даній справі, які надсилалися відповідачу, у тому числі й ухвала з повідомленням про дату, час та місце останнього судового засідання, повернулися без вручення адресату з відміткою відділення поштового зв`язку «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.23-25, 44-47, 71-74, 82-84, 96-97).

Згідно з інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, місцезнаходженням відповідача є: вул. Когутівська, буд.2, с.Видибор, Черняхівський район Житомирська область, 12314, на яку і була направлена кореспонденція господарського суду для відповідача.

Інші адреси відповідача, окрім зазначеної, суду невідомі.

Приписами ч.7 ст.120 ГПК України передбачено, що учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Заяв про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи від учасників не надходило.

Відповідно до ч.6 ст.242 ГПК України, днем вручення судового рішення є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

У разі якщо копію прийнятого судового рішення (ухвали, постанови, рішення) направлено судом листом за належною поштовою адресою, тобто повідомленою суду учасником справи, і повернено підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання чи закінчення строку зберігання поштового відправлення, то вважається, що адресат повідомлений про прийняте судове рішення. Вказана правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 923/1432/15.

Окрім того, інформація щодо слухання судом справ є публічною і розміщується на офіційному веб-сайті Господарського суду Житомирської області в мережі Інтернет, що також свідчить про наявність в учасників можливості дізнатись про слухання справи за їх участю.

Сторони у розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження, та зобов`язані сумлінно користуватися наданими їм процесуальними правами (рішення Європейського суду з прав людини від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України»).

Враховуючи викладене, суд вважає, що вжив усі залежні від нього заходи для повідомлення учасників своєчасно та належним чином про час і місце розгляду справи та забезпечення явки таких в судове засідання для реалізації ними права на судовий захист.

З огляду на те, що неявка в засідання суду відповідача і третіх осіб та (або) їх представників не перешкоджає розгляду справи, явка останніх обов`язковою не визнавалася, підстави для відкладення розгляду справи відсутні, в матеріалах справи наявні необхідні і достатні для вирішення спору по суті докази, суд дійшов висновку про розгляд справи за наявними матеріалами за відсутності вказаних учасників, відповідно до ст.202 ГПК України.

У судовому засіданні 16.05.2022 проголошено вступну та резолютивну частини рішення, відповідно до ст.240 ГПК України.

Виклад позицій учасників судового процесу, заяви, клопотання.

За змістом позовної заяви, 21.07.2021 позивач помилково перерахував на розрахунковий рахунок ФОП Беркі Сергія Івановича грошові кошти в сумі 83000,00 грн згідно платіжного доручення №711 від 21.07.2021 (а.с.8).

Як повідомив позивач, будь-яких письмово укладених договорів на виконання робіт чи надання послуг між ФГ "Козак-ЛТГ" та ФОП Беркі С.І. не укладалося, велися лише усні перемовини з приводу можливої співпраці у подальшому, під час яких останній залишив свої контакті дані та банківські реквізити, однак і усних домовленостей досягнуто не було.

Позивач звернувся до відповідача з вимогою повернути вказані кошти на розрахунковий рахунок, з якого вони були перераховані, однак останній зазначив, що виконати таку вимогу неможливо з огляду на накладення приватним виконавцем Лужинецьким П.В. арешту на даний рахунок та перерахування цих коштів стягувачу у відкритому виконавчому провадженні, де ФОП Беркі С.І. є боржником.

У відзиві на позовну заяву від 08.12.2021 відповідач підтвердив викладені позивачем обставини та зазначив, що грошові кошти в сумі 83000,00 грн, які надійшли на його розрахунковий рахунок, відкритий в Житомирському РУ АТ КБ "Приватбанк", перераховані ФГ "Козак-ЛТГ" помилково, йому не належать та є власністю позивача. Також підтвердив відсутність будь-яких письмових договорів між сторонами, усних домовленостей щодо виконання робіт чи надання послуг між ними (а.с.48-49).

На адресу суду 02.12.2021 від третьої особи-2 - АТ "Кредобанк" надійшли письмові пояснення щодо позову вих.№439/2020 від 23.11.2021, згідно з якими вважає позовні вимоги ФГ "Козак-ЛТГ" до Беркі С.І. про визнання права власності безпідставними і незаконними, адже позивачем обрано неналежний спосіб захисту, такими, що порушують права АТ "Кредобанк". На думку третьої особи-2, позивач повинен подати позов про повернення безпідставно набутих коштів до АТ "Кредобанк" як набувача цих коштів та їх законного власника (ст.1212 ЦК України), а не позов про визнання права власності; Беркі С.І. не є власником цих коштів; даний позов не доводить факт помилки перерахування коштів, а навпаки підтверджує, що дані правовідносини є дійсними і такими, що направлені на настання реальних наслідків, а позивач свідомо направив грошові кошти у розмірі 83000,00 грн на оплату ремонту сільськогосподарської машини ОВС-25. У зв`язку з викладеним, третя особа-2 просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі (а.с.34-35).

На спростування вказаних пояснень позивач надіслав відповідь від 13.12.2021, у якій зазначив, що доводи останньої є суб`єктивним трактуванням, не відповідають фактичним обставинам справи, не підтверджені належними й допустимими доказами; а в частині обґрунтування обраного позивачем способу захисту - такими, що не ґрунтуються на нормах права, які регулюють даний тип правовідносин, оскільки обов`язок повернути майно особою за ст.1212 ЦК України настає лише у разі його набуття без достатньої правової підстави (безпідставно), а грошові кошти були перераховані АТ "Кредобанк" на підставі ч.3 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження», тому подання позову про повернення безпідставно набутих коштів у даному випадку було б неналежним способом захисту (а.с.51-53).

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі, надав усні пояснення по суті заявлених вимог, просив їх задовольнити.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

За твердженнями позивача, перерахування грошових коштів відповідачу за платіжним дорученням №711 від 21.07.2021 на загальну суму 83000,00грн було здійснено помилково, оскільки договірних відносин та будь-яких усних домовленостей між ними не було; а повернення таких коштів неможливе, оскільки на рахунок, на який надійшли кошти в зазначеній сумі, приватним виконавцем в рамках виконавчого провадження накладено арешт.

Відповідно до інформації з автоматизованої системи виконавчого провадження, на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Житомирської області Лужинецького П.В. перебуває відкрите 04.06.2021 виконавче провадження №65688093, де АТ "Кредобанк" є стягувачем, а фізична особа Беркі Сергій Іванович - боржником.

Як вбачається з матеріалів справи, 09.08.2021 ФГ "Козак-ЛТГ" звернулося до приватного виконавця виконавчого округу Житомирської області Лужинецького Павла Вікторовича із заявою, у якій просило вирішити питання про повернення на розрахунковий рахунок господарства 83000,00 грн, які є його власністю і були помилково перераховані ФОП Беркі С.І. (а.с.9).

У відповідь на вказане звернення приватний виконавець Лужинецький П.В. надіслав лист від 28.08.2021 №20559, яким повідомив, що у нього на виконанні перебуває виконавче провадження відносно Беркі С.І. , в рамках якого на підставі ст.65 Закону України «Про виконавче провадження» 04.06.2021 було арештовано рахунки боржника. 27.07.2021 на підставі платіжної вимоги про списання коштів з рахунків боржника на депозитний рахунок приватного виконавця було зараховано кошти в розмірі 89080,00 грн, які 28.07.2021 в рамках виконавчого провадження були перераховані стягувачу - АТ "Кредобанк" і на дату надходження заяви ФГ "Козак-ЛТГ" на рахунках приватного виконавця відсутні (а.с.10).

Враховуючи викладені обставини, з метою відновлення порушеного права позивач звернувся з даним позовом до суду та, посилаючись на положення ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» і ст.392 Цивільного кодексу України, просив визнати за ним право власності на грошові кошти в загальному розмірі 83000,00 грн, які були перераховані на розрахунковий рахунок відповідача платіжним дорученням №711 від 21.07.2021.

Відповідач зі свого боку визнає та не оспорює право власності позивача на вищевказані кошти.

Норми права, застосовані судом, оцінка доказів, аргументів, наведених учасниками справи, та висновки щодо порушення, не визнання або оспорення прав чи інтересів, за захистом яких мало місце звернення до суду.

Згідно з ч.1 ст.316 і ч.1 ст.317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

До регламентованих ЦК України способів захисту права власності належать: визнання права власності (ст.392); витребування майна із чужого незаконного володіння, у тому числі від добросовісного набувача (ст.ст.387, 388); усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (ст.391); заборона вчинення дій, які порушують право власності, або вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (ст.386); визнання незаконним правового акта, що порушує права власника (ст.393); зобов`язання повернути потерпілому безпідставно набуте майно (ст.ст.1212, 1213) та інші.

За змістом ст.134 Господарського кодексу України, правовий режим власності та правові форми реалізації права власності у сфері господарювання визначаються цим Кодексом і законом.

Частиною 1 ст.59 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Предметом спору у даній справі є визнання права власності на майно. Разом із тим вимога про зняття арешту з такого майна, як це передбачено ст.59 Закону України «Про виконавче провадження», позивачем не заявлялася.

У тексті позовної заяви позивач зазначив, що необхідність заявлення вимоги про скасування арешту на грошові кошти відсутня, оскільки на даний час кошти, право власності на які він просить визнати, перераховані стягувачу - АТ "Кредобанк" у виконавчому провадженні, відтак приватний виконавець позбавлений можливості їх повернути на рахунок відповідача або позивача.

Однак суд не погоджується з такими висновками позивача, оскільки вказані вимоги є взаємопов`язаними. У позивача відсутні будь-які правові підстави вважати, що він має право пріоритету (перевагу) перед іншими кредиторами відповідача. Чинне законодавство не містить норми, яка зобов`язувала б приватного або державного виконавця вчинювати дії щодо перерахування коштів, які надійшли на рахунок боржника помилково.

Окрім того, вказана норма встановлює право особи звернутися за захистом свого майнового права (права власності), коли таке право порушується або не визнається органом/особою, який/яка здійснює заходи примусового виконання, встановлені Законом України "Про виконавче провадження". Разом із тим, застосування вказаної норми можливе лише в тому разі, коли порушення права здійснюється органом примусового виконання.

В даному випадку приватний виконавець звернув стягнення на грошові кошти, які були зараховані на банківський рахунок боржника (відповідача у даній справі), діючи в межах повноважень, у спосіб та в порядку, які встановлені ст.48 Закону України «Про виконавче провадження».

Позивач не надав належних доказів та не довів, яким чином діями приватного виконавця порушено його право; докази скасування або визнання незаконної постанови про арешт коштів боржника в матеріалах справи також відсутні. Таким чином, посилання позивача на ст.59 Закону України "Про виконавче провадження" в обґрунтування позовних вимог, за висновком суду, є безпідставними.

Позов про визнання права власності є речово-правовим, вимоги якого звернені до суду, який повинен підтвердити наявність у позивача права власності на спірне майно. Об`єктом цього позову є усунення невизначеності відносин права власності позивача.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно зі ст.387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Зі змісту наведених норм вбачається, що право вимоги майна у особи, яка набула його безпідставно, належить саме власнику такого майна за умови наявності у зобов`язаної особи такого майна.

Відповідно до ч.2 ст.11 ЦК України, підставами виникнення прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Судом встановлено, що між сторонами у даній справі відсутні договірні відносини.

Відповідно до ст.392 ЦК України, на яку посилається позивач, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Позов про визнання права власності спрямований на усунення перешкод у здійсненні власником свого права і виключення домагань на приналежне власнику майно за допомогою підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності. Необхідною умовою захисту права власності шляхом його визнання служить, по-перше, підтвердження в судовому порядку своїх прав на майно шляхом подання належних і достатніх доказів, які достеменно підтверджують факт набуття права власності на законних підставах, і, по-друге, вичерпне спростування доводів третіх осіб, які оспорюють або не визнають право власності позивача.

Тобто, у даній нормі йдеться про визнання права власності, яка не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує право власності.

При цьому, як встановлено судом, відповідач визнає та не оспорює право власності позивача на кошти, що були помилково перераховані на його рахунок на підставі платіжного доручення №711 від 21.07.2021.

Поряд з наведеним суд також враховує визначені в главі 13 ЦК України зміст і поняття речей і майна.

Майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (ст.190 ЦК України). Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки (ст.179 ЦК України).

Згідно з положеннями ст.184 ЦК України, річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними. Річ є визначеною родовими ознаками, якщо вона має ознаки, властиві усім речам того ж роду, та вимірюється числом, вагою, мірою. Річ, що має лише родові ознаки, є замінною.

При цьому, поняття грошей (грошових коштів) визначено у ст.192 ЦК України, відповідно до якої законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.

Позивачем не доведено, що перераховані кошти мають якісь індивідуальні, властиві тільки їм ознаки (конкретні індивідуалізовані банкноти з відповідними серією та номером), які відрізняють ці кошти з-поміж інших коштів.

Заявлений позивачем речовий спосіб захисту - визнання права власності - за своєю правовою природою спрямований на відновлення порушеного (оспорюваного) права стосовно майна, якому властиві ознаки індивідуально визначеної речі, натомість грошові кошти на рахунку особи (безготівкові гроші), право власності на які просить визнати позивач, за своєю природою наділені родовими ознаками, а отже застосування такого способу захисту, як визнання права власності, в даному випадку є неналежним.

Позивач не обґрунтував правомірність застосування заявленого способу захисту та його ефективність (можливість реального відновлення порушеного права), а саме досягнення кінцевої правової мети звернення з даним позовом до суду - реального (фактичного) повернення коштів позивачу, оскільки заявлені в позові вимоги не пов`язані з настанням таких наслідків. Вимога позивача про визнання права власності на грошові кошти не призведе до повернення відповідної суми коштів на рахунок позивача.

Суд вважає за необхідне також відзначити, що у рішенні Європейського суду з прав людини від 17.05.2005 у справі «Чіжов проти України» (заява № 6962/02) зазначено, що позитивним обов`язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантій, які закріплені в параграфі 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Відтак, застосування такого способу захисту, як визнання права власності, повинно бути обґрунтовано з точки зору правомірності й ефективності та не повинно порушувати законні права стягувача у виконавчому провадженні, порушеному проти відповідача та не закінченому станом на момент розгляду та вирішення даного спору.

За приписами ч.1 ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.73 ГПК України).

Докази, надані сторонами на підтвердження своїх вимог і заперечень, повинні відповідати критеріям належності, допустимості, достовірності та достатності, встановленим ст.ст.76-79 ГПК України.

Згідно з ч.1 ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги є безпідставними, необґрунтованими і задоволенню не підлягають.

Щодо розподілу судових витрат

Судові витрати, з урахуванням положень ст.129 ГПК України, покладаються на позивача.

Керуючись статтями 123, 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 25.05.2022

Суддя Прядко О.В.

Друк:

1 - у справу;

2 - позивачу (рек.); представнику позивача на ел.пошту: ІНФОРМАЦІЯ_4;

3 - відповідачу (рек.);

4 - третій особі - приватному виконавцю Лужинецькому Павлу Вікторовичу (10014, м.Житомир, бульвар Новий, 5, офіс 2.8) (рек.) та на ел.пошту: ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

5 - 6 - третій особі АТ "Кредобанк" за 2-ма адресами: 1. (79026, м.Львів, вул.Сахарова, 78, ) (рек.);

2. ( 02094, м. Київ, а/с 57, пр-т Ю.Гагаріна, 23) (рек.) та на ел.пошту: ІНФОРМАЦІЯ_3; .