ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" травня 2022 р. Справа №914/905/18

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого судді Кордюк Г.Т.

суддів Зварич О.В.

Скрипчук О.С.

при секретарі судового засідання Процевич Р.Б.

розглянувши апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Автокат", б/н від 03.10.2018 (вх. № 01-05/685/18 від 23.10.2018), б/н від 13.10.2018 (01-05/710/18 від 23.10.2018),

на рішення Господарського суду Львівської області від 10.09.2018 (суддя Березяк Н.Є., повний текст складено 14.09.2018)

та на додаткове рішення Господарського суду Львівської області від 04.10.2018 (суддя Березяк Н.Є., повний текст складено 04.10.2018)

у справі № 914/905/18

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Автокат", м. Київ

до відповідача: Фізичної особи-підприємця Курупки Володимира Єгоровича, м. Львів

про стягнення збитків у розмірі 666 182,00 грн.

за участю представників сторін:

від позивача - Кубрак О.О.

від відповідача - Старенький О.С.

ВСТАНОВИВ:

18.05.2018 в Господарський суд Львівської області звернулось товариство з обмеженою відповідальністю «Автокат» (далі по тексту - ТОВ «Автокат») з позовом до Фізичної особи-підприємця Курупки Володимира Єгоровича (далі по тексту - ФОП Курупка В.Є.) про стягнення в порядку регресу збитків на суму 434 873,64 грн. у зв`язку з відшкодуванням ТОВ «Карі Україна» у межах справи №910/14398/16 вартості пошкодженого та втраченого вантажу під час перевезення, яке організовувало ТОВ «Автокат», а також витрат, які пов`язані з судовим провадженням у справі №910/14398/16, а саме: 43 469,37 грн. - виконавчого збору згідно виконавчого провадження №55543180, 21461,17 грн. - судового збору за подання апеляційних скарг та касаційної скарги по справі №910/14398/16, 166378,38 грн. - витрати на правову допомогу по забезпеченню захисту по справі №910/14398/16.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що перевізник (відповідач) прийняв у відправника (ТОВ «Карі Україна») до перевезення вантаж без будь-яких зауважень щодо технічного стану, комплектності, вимог до пакування, кріплення тощо. Однак в момент розвантаження/відвантаження вантажу представниками вантажоодержувача за участі водія перевізника було виявлено факт втрати та пошкодження товару, про що складено акт. Оскільки вартість втраченого та пошкодженого вантажу позивач відшкодував замовнику - ТОВ «Карі Україна», то просить суд стягнути з відповідача суму завданих збитків у регресному порядку.

Правовими підставами позову зазначає ст.ст. 11, 626, 629, 909, 920, 924 Цивільного кодексу України, ст.ст. 224, 225, 307, 314, 315 Господарського кодексу України.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 10.09.2018 відмовлено у задоволенні вищезазначеного позову.

Вказане рішення мотивоване тим, що відповідачем доведено відсутність у нього вини у заподіянні шкоди щодо пошкодження та втрати спірного вантажу, що виключає цивільно-правову (господарсько-правову) відповідальність відповідно до умов укладеного між позивачем та відповідачем договору №1102-ЕД від 02.03.2016 про надання послуг з перевезення вантажів. Також, судом не встановлено, а позивачем належним чином не доведено наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями/бездіяльністю відповідача та шкодою, про відшкодування якої заявлено позов.

Додатковим рішенням Господарського суду Львівської області від 04.10.2018 з Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокат» на користь Фізичної особи-підприємця Курупки Володимира Єгоровича стягнуто витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 21000,00 грн., оскільки такі є документально підтвердженими.

В апеляційній скарзі ТОВ «Автокат» просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 10.09.2018 у справі №914/905/18 та прийняти нове про задоволення позову, а також про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат у загальному розмірі 34 981,82 грн., з яких: 9992,73 грн. - судовий збір за подання позовної заяви, 14 989,09 грн. - судовий збір за подання апеляційної скарги, 10 000,00 грн. - витрати на професійну правничу допомогу.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що:

1)застосувавши до спірних правовідносин главу 63 ЦК України, яка регулює загальні положення про надання послуг, а не главу 64 ЦК України щодо перевезення, суд першої інстанції дійшов до взаємосуперечливого висновку про виникнення відносин щодо перевезення вантажу за відсутності укладеного договору між сторонами у даній справі;

2)всупереч ч. 4 ст. 165 ГПК України місцевий господарський суд безпідставно визнав невстановленою обставину приналежності електронної адреси відповідачу, а позивачу, незважаючи на те, що ним визнавалась ці обставина;

3)висновок суду першої інстанції про те, що між сторонами у даній справи не виникло зобов?язальних правовідносин щодо перевезення вантажу на підставі договору №1102-ЕД від 02.03.2016, який укладений у спрощений спосіб шляхом обміну електронними листами, не відповідає поведінці сторін та фактичним обставинам справи, а також не узгоджується з приписами ст. 181 ГК України та ст.ст. 207, 638, 640-642 ЦК України. При цьому місцевим господарським судом усупереч ч. 4 ст. 236 ГПК України не враховано правовий висновок, який викладений у постанові Верховного Суду від 28.02.2018 у справі №903/199/17 щодо укладення договору шляхом обміну електронними документами;

4)місцевий господарський суд не з?ясував зміст спірних правовідносин, не врахував їх регресний характер, а тому безпідставно не застосував ч. 3 ст. 14 Закону України «Про транспортно-експедиторські послуги», ст.ст. 22, 261, 611, 932,1166 та 1191 ЦК України, які підлягали застосуванню;

5)суд першої інстанції не врахував, що розмір заявлених відповідачем судових витрат у розмірі 21 000,00 грн. є завищеним та неспіврозмірним, зважаючи на складність справи й витрачений на неї адвокатом час.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення, а рішення місцевого господарського суду - без змін.

Доводи апеляційної скарги спростовує тим, що позивач не враховує преюдиційні обставини, встановлені в межах справи №910/14398/16 щодо наявності у його діях вини у спричиненн збитків внаслідок втрати та пошкодження спірного вантажу. Вказує на взаємосуперечливу поведінку позивача, який в межах даної справи стверджує про виникнення між ним та ФОП Курупкою В.Є. зобов?язальних відносин, однак заперечував виникнення цих самих відносин в межах іншої справи №910/14398/16, де з ТОВ «Автокат», як експедитора, стягнуто збитки на користь замовника внаслідок втрати та пошкодження спірного вантажу. Відповідач стверджує, що виходячи з приписів ст.ст. 929, 932 ЦК України та умов договору укладеного між ТОВ «Карі Україна» та позивачем у даній справі, в останнього немає безумовного права залучати до участі в перевезенні відповідача у даній справі. З огляну це вважає, що оскільки в діях відповідача відсутні всі елементи складу цивільного правопорушення, то немає правових підстав для задоволення і похідних вимог про стягнення судового збору сплаченого в межах справи №910/14398/16 та виконавчого збору згідно виконавчого провадження №55543180.

В судове засідання 12.05.2022 представники сторін з`явилися.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі, просив її задоволити, рішення суду першої інстанції - скасувати, та прийняти нове, яким задоволити позовні вимоги повністю.

Представник відповідача підтримав доводи викладені у відзиві на апеляційну скаргу та просив рішення місцевого господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши доводи і заперечення, наведені в апеляційній скарзі та відзиві на неї, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судом першої інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню.

Згідно встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин вбачається, що між ТОВ «Автокат» (експедитор) та ТОВ «Карі Україна» (замовник) укладено договір на надання транспортно-експедиційних послуг №030614-АК від 03.06.2014, за умовами якого експедитор зобов`язується організовувати за заявками (додаток №1) доставку автомобільним транспортом ввірених йому замовником вантажів у пункти призначення та видачу вантажів уповноваженій на отримання вантажу особі (вантажоодержувачу), а замовник зобов`язується сплатити за здійснене перевезення встановлену провізну плату.

На виконання вищезазначеного договору позивач у справі запропонував ФОП Курупці В.Є. здійснити перевезення по маршруту Олександрія-Кіровоград-Кременчук-Мартусівка відповідно до заявки, що розміщена ТОВ «Карі Україна» на площадці електронних торгів Cislink.

02.03.2016 відповідач надіслав на електронну адресу позивача копії реєстраційних документів, виписку ПДВ, реквізити, копію паспорта водія, копію технічного паспорта автомобіля. У відповідь позивач направив відповідачу договір №1102-ЕД від 02.03.2016 про надання послуг з перевезення і/або транспортного експедирування вантажів по Україні. За змістом договору №1102-ЕД від 02.03.2016 (а.с.272,т.1) ФОП Курупка В.Є. (експедитор перевізника або перевізник) зобов?язується прийняти вантаж, надати послуги з перевезення та транспортного експедирування вантажів по Україні, передати вантаж уповноваженій особі, а ТОВ «Автокат» (експедитор замовника) зобов?язується сплатити за перевезення встановлену плату за рахунок замовника у відповідності з чинним законодавством. Також зазначено, що взаємовідносини грунтуються на положеннях чинного законодавства України.

Також цим договором було погоджено: маршрут - Олександрія-Кірвоград-Кременчук-Мартусівка, адреса завантаження 09:00, м. Олександрія, вул. Леніна, 77, м. Кірвоград, вул. Преображенська, 7а, м. Кременчук, вул. Халаменюка, 7; дата завантаження - 03.03.2016 о 08:00; відомості про вантаж - взуття в коробках; дата доставки - 04-05.03.2016; адреса розвантаження - с. Мартусівка, вул. Мойсеєва, 72; сума фрахту - 6000,00 грн. б/г з ПДВ.

Як стверджував відповідач, з чим погодився суд першої інстанції, зазначений договір не був ним підписаний у зв`язку з неприйнятими для нього умовами, а відповідач погодився лише на надання транспортного засобу для перевезення.

Отже, одним зі спірних обставин у даній справі, які мають значення для справи, є питання укладеності або неукладеності між сторонами договору №1102-ЕД від 02.03.2016.

З метою з?ясування цих обставин, ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 11.12.2018 у справі №914/905/18 (а.с.109-114,т.3) задоволено клопотання позивача про призначення комп?ютерно-технічної експертизи. Призначено у цій справі судову комп?ютерно-технічну експертизу, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз (03057, м. Київ, вул. Смоленська, 6) на вирішення якої поставлено наступне питання:

1)яка хронологія створення електронних документів та зміст електронних листів, що в березні 2016 року надсилалися ТОВ «Автокат» та ФОП Курупкою В.Є. один одному й прикріплених до них листів документів з електронних адрес, що належать ТОВ «Автокат»: та електронної адреси, що належить ФОП Курупці В.Є.: ІНФОРМАЦІЯ_1 ?

Цією ухвалою експерт повідомлений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

За результатами проведення судової комп?ютерно-технічної експертизи у справі №914/905/18 складено висновок експерта №1240/19-35/37944-37959/21-35 від 17.12.2021. Згідно з дослідницькою частиною цього висновку, експертом, використовуючи логіни та паролі, які були надані сторонами у справі було здійснено вхід до електронних пошт та , після чого проведено пошук електронних листів по назвам облікових записів та ІНФОРМАЦІЯ_1 . Інформація, яка була отримана за березень 2016 року з електронних поштових скриньок відображена в хронологічному порядку в таблиці №1 цього висновку експерта.

З аналізу електронного листування сторін вбачається, що позивач направив відповідачу договір №1102-ЕД від 02.03.2016 про надання послуг з перевезення і/або транспортного експедирування вантажів по Україні після чого вказаний вантаж був прийняти до перевезення.

Відповідно до положень ст. 1 Закону «Про судову експертизу», судовою експертизою є дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об`єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні органів дізнання, досудового та судового слідства.

Стаття 98 ГПК України визначає, що висновок експерта це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права. Висновок експерта може бути наданий на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

Згідно з ч.ч. 1 та 5 ст. 101 ГПК України, учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. У висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 86 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні (ст. 104 ГПК України).

У перевірці й оцінці експертного висновку господарським судам слід з`ясовувати: чи було додержано вимоги законодавства у призначенні та проведенні судової експертизи; чи не було обставин, які виключали участь експерта у справі; компетентність експерта, якщо проведення судової експертизи доручено окремій особі, і чи не вийшов він за межі своїх повноважень; повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком судової експертизи; обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи.

Суду невідомо про існування обставин, які виключали участь експерта; компетентність експерта підтверджено відповідним свідоцтвом; при проведенні експертного дослідження використано значну кількість нормативних актів, методики, джерел; наданий висновок у дослідницькій частині містить детальний опис змісту електронного листування, яке здійснювалось сторонами; у висновку надано вичерпні та однозначні відповіді на поставлене запитання тощо.

Отже, беручи до уваги узгодженість висновку експерта з іншими матеріалами справи, суд не вбачає за можливе відхиляти цей висновок при вирішенні спору по суті.

Згідно статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Статтею 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Як передбачено статтею 174 Господарського кодексу України однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але які йому не суперечать.

Відповідно до частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини 1 статті 181 Господарського кодексу України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Згідно статті 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що схвалення правочину може відбутися також і в формі мовчазної згоди, і у вигляді певних поведінкових актів (так званих конклюдентних дій) особи - сторони правочину (наприклад, передача транспортних засобів, зняття їх з обліку із наданням усіх необхідних документів та часткової або повної оплати за спірними договорами).

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №910/1163/17, яка в силу вимог ч. 4 ст. 236 ГПК України врахована апеляційним господарським судом.

Відповідно до договору №1102-ЕД від 02.03.2016 перевізник ФОП Курупка В.Є. надав автопотяг у складі тягача MAN за реєстраційним номером НОМЕР_1 з напівпричепом за реєстраційним номером НОМЕР_2 , прізвище водія ОСОБА_1 та прийняв його до перевезення, що підтверджується товарно-транспортною накладною №100004573 від 03.03.2016.

Суд першої інстанції вищезазначеного не врахував та не застосував до спірних правовідносин положення статті 205 Цивільного кодексу України, статті 181 Господарського кодексу України, а тому дійшов до помилкового висновку, що між сторонами не укладено договір №1102-ЕД від 02.03.2016 у спрощений спосіб шляхом підтвердження прийняття до перевезення товарів.

Тому обґрунтованими є доводи апеляційної скарги в частині того, що між сторонами виникли договірні правовідносини з приводу перевезення вантажу, а не надання транспортного засобу в оренду.

Також обґрунтованими є твердження апелянта, що застосувавши до спірних правовідносин главу 63 ЦК України, яка регулює загальні положення про надання послуг, а не главу 64 ЦК України щодо перевезення, суд першої інстанції дійшов до взаємосуперечливого висновку про виникнення відносин щодо перевезення вантажу за відсутності укладеного договору між сторонами у даній справі.

Правовідносини з перевезення вантажів автомобільним транспортом регулюються главою 32 Господарського кодексу України, главою 64 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частин 1, 2 статті 306 ГК України перевезенням вантажів визнається господарська діяльність, пов`язана з переміщенням продукції виробничо-технічного призначення та виробів народного споживання, зокрема, автомобільними дорогами; суб`єктами відносин перевезення вантажів є перевізники, вантажовідправники та вантажоодержувачі.

В силу дії частини 1 статті 307 ГК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату

Відповідно до частини 2 статті 307 ГК України договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі; укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства.

Згідно зі статтею 909 ЦК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату; договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі; укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

За умовами укладеного між ТОВ «Автокат» та ФОП Курупука В.Є. договору №1102-ЕД від 02.03.2016 (а.с.272,т.1) передбачено умови перевезення та додаткові умови (такі як: нагляд за розміщенням вантажу в кузові автомобіля для виключення перевантаження по осях, контроль за розташуванням більш цінного вантажу ближче до кабіни водія, повідомлення експедитора про розвантаження товару в телефонному режимі), а тому між сторонами виникли договірні зобов`язання з перевезення.

04.03.2016 при прийманні вантажу на складі вантажоодержувача ТОВ «Карі Україна» у пункті розвантаження за адресою: Бориспільський р-н., с. Мартусівка, вул. Мойсеєва, 72, комісією, до складу якої входили працівники ТОВ «Карі Україна», начальник зміни складу Погребняк О.В., головний комірник Жила О.В. та водій-експедитор ТОВ «Автокат» ОСОБА_1, було виявлено:

-відсутність пломбувального дроту вздовж напівпричепу, яким було закріплено тент до кузова напівпричепу (стан пломби за №8847055 не порушено) у зв?язку з чим був доступ всередину напівпричепу до товару. Водій-експедитор ТОВ «Автокат» ОСОБА_1 Відмовився від підпису акта від 04.03.2016 про вибракування транспортного засобу (рампа №17);

-нестачу 28 коробів із індивідуальними штрих-кодами: 058, 680, 697, 703, 918, 925, 970, 994, 007, 014, 021, 045, 052, 069, 076, 083, 090, 106, 113, 120, 137, 144, 168, 175, 182, 199, 205, 311;

-пошкодження 4 коробів із індивідуальними штрих-кодами: 888, 236, 243, 304, які виявилися повністю мокрими та рваними.

Ці обставини підтверджуться актом №UATT00112633 від 04.03.2016 (а.с.78-80, т.1).

Відповідно до розрахунку збитку від пошкодженого та втраченого товару затвердженого актом №UATT00112633 від 04.03.2016 (а.с.78-80, т.1) та наявними у матеріалах справи рахунками фактури й накладними (а.с.83-110,т.1) розмір таких збитків становить 420 807,00 грн.

У серпні 2016 року ТОВ «Карі Україна» звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом про стягнення із ТОВ «Автокат» збитків в розмірі 420 807,00 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що заявлена до стягнення сума збитків виникла внаслідок втрати та пошкодження вантажу, наданого відповідачу для перевезення за умовами договору №030614-АК від 03.06.2014 про надання транспортно-експедиційних послуг.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.07.2017 позов задоволено. Стягнуто із ТОВ «Автокат» на користь ТОВ «Карі Україна» відшкодування збитків в сумі 420 807,00 грн. 5 124,13 грн. інфляційних втрат, 6 312,11 грн. судового збору за подання позову та 7574,53 грн. за подання касаційної скарги (справа була направлена на новий розгляд до суду першої інстанції постановою Вищого господарського суду України від 16.05.2017).

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 29.11.2017, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 20.02.2018, рішення Господарського суду міста Києва від 24.07.2017 скасовано частково в частині стягнення із відповідача 5 124,13 грн. інфляційних втрат, оскільки такі вимоги позивач не заявляв. В іншій частині рішення місцевого суду залишено без змін.

Отже, на підставі судового рішення у справі №910/14398/16 ТОВ «Карі Україна» стягнуло з ТОВ «Автокат» завдані збитки в розмірі 420807,00 грн.

Ці збитки повністю сплачені ТОВ «Автокат» у порядку примусового виконання рішення суду відповідно до платіжного доручення №104048АXV9 від 04.04.2018 (а.с.162,т.1).

Причиною виникнення спору в даній справі стало питання щодо наявності чи відсутності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача збитків в розмірі вартості пошкодженого та втраченого вантажу під час перевезення.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків (ст. 611 ЦК України).

Згідно з частинами 1-3 ст. 314 ГК України перевізник несе відповідальність за втрату, нестачу та пошкодження прийнятого до перевезення вантажу, якщо не доведе, що втрата, нестача або пошкодження сталися не з його вини.

За змістом наведених норм обсяг відповідальності перевізника має бути погоджений сторонами у відповідному договорі і не повинен суперечити положенням чинного законодавства.

Статтями 924 Цивільного кодексу України та 314 Господарського кодексу України визначено принципи майнової відповідальності перевізника: він відповідає при наявності його вини і в межах вартості вантажу і багажу отриманого до перевезення.

Перевізник несе відповідальність за нестачу, втрату, псування й ушкодження вантажу лише у випадках, коли він винен у несхоронності вантажу. При цьому обов`язок доведення своєї невинуватості лежить на ньому.

Отже, відповідальність перевізника побудована за принципом вини і діє, як правило, презумпція вини зобов`язаної сторони.

Згідно умов договору №1102-ЕД від 02.03.2016 (на звороті а.с.272,т.1), укладеного між ТОВ «Автокат» та ФОП Курупка В.Є., останній взяв на себе повну матеріальну відповідальність за збереження прийнятого до перевезення вантажу, та пломби з моменту прийняття до моменту передачі вантажу уповноваженій особі, за всю недостачу вантажу. Покладення експедитором перевізника або перевізником виконання своїх зобов?язань на інших третіх осіб не звільняє їх від відповідальності перед експедитором клієнта або клієнтом за неналежне виконання умов даного договору, включаючи, але не обмежуючись цим, відповідальність за втрату, нестачу, пошкодження або псування вантажу.

У зв`язку з наведеним суд апеляційної інстанції доходить до висновку, що в цьому договорі визначено обсяг та межу відповідальності відповідача в даній справі, як перевізника, однак жодних застережень щодо його відповідальності чи відповідальності за дії третіх осіб за відсутності вини такі положення не містять.

Тому спростовуються доводи апелянта про те, що повна матеріальна відповідальність перевізника за укладеним між сторонами договором не залежить від наявності в нього вини.

У межах даної господарської справи суд повинен дослідити та оцінити докази, надані відповідачем в обґрунтування відсутності підстав для притягнення його до цивільно-правової (господарсько-правової) відповідальності, зокрема відсутності вини у пошкодженні вантажу, що був ввірений її для перевезення.

За правилом, встановленим ч. 1 ст. 224 ГК України, учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Аналогічно, ч. 1 ст. 623 ЦК України передбачає, що боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки, а ч. 1 ст. 22 ЦК України, відповідно, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно з ч. 3 ст. 623 ЦК України, збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Як встановлює ч. 2 ст. 224 ГК України, під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом (ч. 1 ст. 225 ГК України).

Частина друга статті 22 ЦК України визначає, що збитками є: 1)втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2)доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 14.04.2020 у справі №925/1196/18 надано таке визначення збитків як об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує його інтереси як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також у не одержаних кредитором доходах, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником.

Варто зазначити, що збитки є наслідками неправомірної поведінки, дії чи бездіяльності особи, яка порушила права або законні інтереси іншої особи, зокрема невиконання або неналежне виконання установлених вимог щодо здійснення господарської діяльності, господарське правопорушення, порушення майнових прав або законних інтересів інших суб`єктів тощо.

Для застосування такого виду відповідальності як відшкодування збитків потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; наявність збитків; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника.

Відсутність хоча б одного з перелічених елементів, утворюючих склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності, оскільки його поведінка не може бути кваліфікована як правопорушення.

Враховуючи положення статті 74 ГПК України, саме на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками, натомість відповідачеві потрібно довести відсутність його вини у завданні збитків позивачу.

Суд вважає, що наявними у справі доказами (зокрема актом вибракування транспортного засобу від 04.03.2016 (а.с.36,т.1) від підписання якого відмовився водій та актом №UATT00112633 від 04.03.2016 (а.с.78-80,т.1) про відсутність 28 коробів, який підписаний водієм) підтверджено факт втрати та пошкодження вантажу, який перевозився, тобто факт погіршення його стану, знецінення тощо.

Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.

Протиправна поведінка відповідача полягала у порушенні взятого ним на себе зобов`язання зберігати вантаж з моменту прийняття вантажу до перевезення та до моменту видачі одержувачеві. При цьому, те, що безпосереднім перевізником вантажу була третя особа, яка фактично і приймала та видавала вантаж, не впливає на можливість вважати протиправною поведінку самого відповідача, адже він, як було зазначено раніше, повністю відповідає перед замовником за виконання делегованих ним своєму водієві обов`язків.

Те, що таке порушення було вчинено саме з вини відповідача, встановлено судом вище, зокрема і внаслідок неспроможності відповідача як зобов`язаної сторони спростувати презумпцію своєї вини у втраті та пошкодженні вантажу.

Крім цього, наявним є причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками, адже при отриманні товару від замовника, а також при завантаженні його для перевезення, товар, не мав таких недоліків та дефектів, як ті, що були виявлені при його отриманні та розвантаженні (а саме нестача 28 коробів та пошкодження 4 коробів), і могли виникнути не інакше, ніж під час його перевезення внаслідок недотримання обов`язку зберігати вантаж.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 623 ЦК України, розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором. Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов`язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, у день пред`явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення.

Аналогічні положення містяться також в ст. 225 ГК України.

Згідно з ч. 2 ст. 924 ЦК України, перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятих до перевезення вантажу, багажу, пошти у розмірі фактичної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.

Як встановлено ч. 3 ст. 314 ГК України, за шкоду, заподіяну при перевезенні вантажу, перевізник відповідає: у разі втрати або нестачі вантажу в розмірі вартості вантажу, який втрачено або якого не вистачає; у разі пошкодження вантажу в розмірі суми, на яку зменшилася його вартість; у разі втрати вантажу, зданого до перевезення з оголошенням його цінності, у розмірі оголошеної цінності, якщо не буде доведено, що вона є нижчою від дійсної вартості вантажу.

Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Отже, відповідач як перевізник несе перед позивачем відповідальність за збереження вантажу. Враховуючи те, що відповідач не довів існування факторів, які виключають його відповідальність, та встановивши в його діях склад цивільного правопорушення, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в частині стягнення в порядку регресу збитків на суму 420 807,00 грн.

Що стосується решти заявлених позивачем сум, а саме: 14 066,64 грн. - залишкової суми, яка стягнута за рішенням суду в справі №910/14398/16, 43 469,37 грн. - виконавчого збору згідно виконавчого провадження №55543180, 21 461,17 грн. - судового збору за подання апеляційних скарг та касаційної скарги по справі №910/14398/16, 166 378,38 грн. - витрат на правову допомогу по забезпеченню захисту по справі №910/14398/16, то суд апеляційної інстанції не вбачає правових підстав для їх стягнення, оскільки такі зумовлені поведінкою ТОВ «Автокат» під час розгляду справи №910/14398/16 та на етапі виконавчого провадження, та не залежали від дій або бездіяльності відповідача у даній справі. Тобто в частині цих витрат позивача у діях відповідача відсутність склад цивільного правопорушення, що виключає можливість задоволення позову в цій частині.

Оскільки рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового про часткове задоволення позову, то відповідно розмір витрат на професійну правничу допомогу, які згідно з додатковим рішенням місцевого господарського суду стягнуті з позивача на користь відповідача, також підлягають стягненню пропорційно до задоволених позовних вимог, а тому стягненню з позивача на користь відповідача підлягає 7 734,94 грн. (21000,00 грн. / 666 182,00 грн. * 245 375,00 грн.), а не 21 000,00 грн., як стягнув суд першої інстанції.

Окрім того у прохальній частині апеляційної скарги позивач просить суд стягнути з відповідача 9992,73 грн. - судового збору за подання позовної заяви, 14 989,09 грн. - судового збору за подання апеляційної скарги, 10 000,00 грн. - витрат на професійну правничу допомогу.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (частина 1 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно частини 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1)розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2)розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно частини 3 статті 126 Господарського процесуального кодексу України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1)складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2)часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3)обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4)ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

У розумінні положень частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, якщо на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.

Зокрема, відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 цього Кодексу.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

Судами встановлено, що відповідач заперечив проти заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу виклавши їх у відзиві на апеляційну скаргу (а.с.83-84,т.3). Ці заперечення зводяться до того, що розмір заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу є завищеним та неспіврозмірним, зважаючи на складність справи й витрачений адвокатом та його помічником час, а також порушуватиме баланс інтересів сторін. Аналогічні доводи викладено й у відзиві на апеляційну скаргу.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини 5-6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами 5-7, 9 статті 129 зазначеного Кодексу, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Відповідно до частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Частиною 1 статті 26 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність передбачено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Згідно з статтею 30 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Судами встановлено, що між позивачем, як клієнтом, та адвокатським об`єднанням «Декань і партнери» підписано договір юридичної (правової) допомоги №09/02 від 09.02.2018 за умовами п. 1.1 виконавець бере на себе зобов?язання надавати замовнику юридичні послуги та представляти його інтереси як позивача, відповідача, третіх осіб в судових органах та інших підприємствах, установах та організаціях незалежно від форм власності у справах предметом розгляду яких є юридичні права та інтереси замовника.

Пунктом 4.1 договору сторони погодили, що вартість послуг по даному договору може зазначатися в акті приймання-передачі послуг, звіті про надані послуги чи додаткових угодах до цього договору.

Відповідно до п. 4.5 договору замовник сплачує послуги згідно з прайс-листом адвокатського об`єднання та з розрахунку: кожна 1 год. роботи помічника адвоката становить 1500 грн., а кожна година роботи адвоката становить 2500 грн.

09.02.2018 сторони підписали додаткову угоду №1 до договору, якою визначили перелік послуг, які виконавець зобов`язується надати та їх фіксовану вартість - 19600,00 грн.

На виконання даного договору між сторонами підписано акт приймання-передачі виконаних послуг на суму 13 600,00 грн.

Позивач на підтвердження його витрат на професійну правничу допомогу адвоката надав: договір №09/02 від 09.02.2018 про надання правничої допомоги та додаткову угоду №1 від 09.02.2018 до нього; акт приймання-передачі виконаних послуг; платіжне доручення №1386 від 14.05.2018 на суму 10000,00 грн. та довідку, якою адвокатське об`єднання «Декань і партнери» підтверджує сплату 10000,00 грн.

Повноваження адвоката Декань Миколи Володимировича підтверджуються свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю №2601/10 від 21.05.2004, виданим Головою Київської обласної кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури, відповідно до рішення Чернівецької обласної кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури №108 від 21.05.2004 та довіреністю від 09.02.2018.

Крім згаданого у статті 126 Господарського процесуального кодексу України принципу змагальності сторін, іншими основними засадами (принципами) господарського судочинства також є верховенство права та пропорційність.

Згідно зі статтею 15 Господарського процесуального кодексу України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Отже, з врахуванням вищенаведених норм, виходячи зі змісту норм статей 3, 11, 15 Господарського процесуального кодексу України, питання про співмірність заявлених позивачем до стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу має вирішуватись із застосуванням критеріїв пропорційності та розумності, керуючись принципом верховенства права.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі Баришевський проти України від 26.02.2015р., пунктах 34-36 рішення у справі Гімайдуліна і інших проти України від 10.12.2009р., пункті 80 рішення у справі Двойних проти України від 12.10.2006р., пункті 88 рішення у справі Меріт проти України від 30.03.2004р., пункті 268 рішення у справі East/WestAllianceLimited проти України від 02.06.2014р., заява № 19336/04, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Лавентс проти Латвії зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до пункту 1 частини 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Ознайомившись з вищезазначеними доказами, оцінивши наявні матеріали справи, суд апеляційної інстанції вважає, що наявні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції у розмірі, який є пропорційним до задоволених позовних вимог, а саме 6 316,70 грн. (10000,00 грн. / 666 182,00 грн. * 420 807,00 грн.), а не у розмірі 10000,00 грн., як заявлено позивачем. Заперечення відповідача про відсутність підстав для їх стягнення не підтверджені жодними доказами та ґрунтуються на припущеннях.

Відповідно до ч. 11 ст. 129 ГПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. В такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

З огляду на те, що позивач повинен відшкодувати відповідачу 7 734,94 грн. витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції, а відповідач повинен відшкодувати позивачу 6 316,70 грн. витрат на професійну правничу допомогу, то апеляційний господарський суд покладає на позивача обов`язок сплатити відповідачу різницю між цими сумами, а саме 1 418,24 грн. (7 734,94 грн. - 6 316,70 грн.).

Таким чином апелянтом доведено обґрунтованість аргументів, які заявлені в апеляційній скарзі, щодо наявності визначених у ст. 277 ГПК України підстав для скасування рішення суду першої інстанції, а тому апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду скасуванню з прийняттям нового про задоволення вимог про стягнення з відповідача на користь позивача в порядку регресу збитків на суму 420 807,00 грн. та відмовою в позові в решті позовних вимог.

Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ч. 1-3 статті 86 ГПК України (в редакції Закону №132-IX від 20.09.2019), суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У матеріалах справи наявне платіжне доручення №2970 від 22.01.2020 (а.с.47,т.3) згідно з яким ТОВ «Автокат» сплачено 6280,00 грн. за проведення експертизи в даній справі.

Оскільки в силу п. 2 ч. 3 ст. 123 ГПК України до судових витрат належать витрати, пов`язані із проведенням експертизи, то вищезазначена сума підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме в розмірі 3966,88 грн. (6280,00 грн. / 666 182,00 грн. * 420 807,00 грн.).

Оскільки за наслідками апеляційного перегляду, рішення суду першої інстанції частково скасовано, то апеляційний господарський суд здійснює розподіл судових витрат пропорційно до задоволених позовних вимог, а тому стягненню з відповідача на користь позивача підлягає:

1)9 992,73 грн. (судовий збір за подання позову) / 666 182,00 грн. (ціна позову) * 420 807,00 грн. (сума задоволених позовних вимог) = 6 312,11 грн. (судовий збір, який підлягає стягненню за подання позовної заяви)

2)14 989,09 грн. (судовий збір за подання апеляційної скарги) / 666 182,00 грн. (ціна позову) * 420 807,00 грн. (сума задоволених позовних вимог) = 9 468,15 грн. (судовий збір, який підлягає стягненню за подання апеляційної скарги).

Керуючись ст. ст. 236, 269, 270, 275, 277, 281-284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокат» - частково задоволити.

Рішення Господарського суду Львівської області від 10.09.2018 у справі №914/905/18 та додаткове рішення від 04.10.2018 - скасувати.

Прийняти нове рішення, яким задоволити позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокат» до Фізичної особи-підприємця Курупки Володимира Єгоровича про стягнення в порядку регресу збитків на суму 420 807,00 грн.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Курупки Володимира Єгоровича ( АДРЕСА_1 , код - НОМЕР_3 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокат» (04073, м. Київ, пр. Степана Бандери, 6 оф. 808, код ЄДРПОУ - 39120932) в порядку регресу збитки на суму 420 807,00 грн.

Відмовити в решті позовних вимог про стягнення 14 066,64 грн. - залишкової суми, яка стягнута за рішенням суду в справі №910/14398/16, 43 469,37 грн. - виконавчого збору згідно виконавчого провадження №55543180, 21 461,17 грн. - судового збору за подання апеляційних скарг та касаційної скарги по справі №910/14398/16, 166 378,38 грн. - витрат на правову допомогу по забезпеченню захисту по справі №910/14398/16.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Курупки Володимира Єгоровича ( АДРЕСА_1 , код - НОМЕР_3 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокат» (04073, м. Київ, пр. Степана Бандери, 6 оф. 808, код ЄДРПОУ - 39120932) 6 312,11 грн. - судового збору за подання позовної заяви.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокат» (04073, м. Київ, пр. Степана Бандери, 6 оф. 808, код ЄДРПОУ - 39120932) на користь Фізичної особи-підприємця Курупки Володимира Єгоровича ( АДРЕСА_1 , код - НОМЕР_3 ) 1 418,24 грн. - витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Курупки Володимира Єгоровича ( АДРЕСА_1 , код - НОМЕР_3 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокат» (04073, м. Київ, пр. Степана Бандери, 6 оф. 808, код ЄДРПОУ - 39120932) 9 468,15 грн. - судового збору за подання апеляційної скарги.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Курупки Володимира Єгоровича ( АДРЕСА_1 , код - НОМЕР_3 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокат» (04073, м. Київ, пр. Степана Бандери, 6 оф. 808, код ЄДРПОУ - 39120932) 3966,88 грн. - судових витрат пов`язаних з проведенням експертизи.

Місцевому господарському суду видати накази в порядку ст. 327 ГПК України.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття.

Порядок та строк оскарження встановлено ст.ст. 288-289 ГПК України.

Головуючий (суддя-доповідач) Г.Т. Кодрюк

Судді О.В. Зварич

О.С. Скрипчук

Повний текст постанови складено 20.05.2022.