ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" лютого 2022 р. Справа№ 910/7091/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Скрипки І.М.

Михальської Ю.Б.

секретар судового засідання: Бендюг І.В.,

за участю представників учасників справи: згідно протоколу судового засідання від 15.02.2022,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Полісся Тас-Буд"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 12.08.2021

у справі № 910/7091/21 (суддя Демидов В.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ПОЛІССЯ ТАС -БУД"

до Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк"

про стягнення 341 630,00 грн,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю "ПОЛІССЯ ТАС-БУД" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк "ПРИВАТБАНК" про стягнення грошових коштів у розмір 341 630,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані проведенням несанкціонованих операцій по рахунках, відкритих ТОВ "ПОЛІССЯ ТАС-БУД" та ФОП Тарасюк А.С. в АТ КБ "ПРИВАТБАНК", у зв`язку з чим з вказаних рахунків були незаконно здійснені перекази грошових коштів, які позивач і просить стягнути з відповідача.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та його мотиви

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.08.2021 у справі №910/7091/21 в задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів в підтвердження невиконання чи неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги, письмових пояснень та узагальнення їх доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням норм процесуального та матеріального права, за недоведеністю обставин, що мають значення, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач посилається на ті обставини, що факт несанкціонованого переказу коштів про які зазначалось в листах банку від 04.12.2020 №20.1.0.0.0/7-201130/6531 та від 17.02.2021 №20.1.0.0/7-210211/11124 встановлений саме відповідачем, на підставі матеріалів службової перевірки від 27.10.2020. Так, на думку апелянта, судом першої інстанції не взято до уваги того факту, що оскільки банк на підставі проведеної перевірки встановив не санкціонованість переказів та дійшов висновку про необхідність накладення арешту на кошти отримувачів по спірних платежах, в межах сум їх зарахувань, на підставі п. 32.3.2 статті 32 та п. 37.2 статті 37 Закону України «Про платіжні системи та перекази коштів в Україні» та пунктів 8, 9 розділу УІ Положення №705 банк зобов`язаний був негайно повернути кошти позивачу.

Скаржник також зазначає, що відповідачем не надано жодних доказів та відповідно судом не встановлено чи здійснювалась банком перевірка електронного підпису по спірних платежах, чи проведено перевірку цілісності, достовірності та авторства електронного документа на переказ коштів. Банк не надав відомостей, які мав би встановити під час службової перевірки - «перевірки айді клієнта», «передати дані СБ для перевірки отримувача на шахрайські дії».

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу та заперечень проти пояснень відповідача

Заперечуючи проти вимог апеляційної скарги, відповідачем подано відзив, у якому останній просить відхилити апеляційну скаргу, а оскаржуване рішення залишити без змін. При цьому, Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" посилається на те, що всі спірні платежі були підписані за допомогою КЕП (кваліфікований електронний підпис), що належить позивачу, на підтвердження чого було надано інформацію з спеціалізованого комплексу АТ КБ "ПРИВАТБАНК".

Обставини справи встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як підтверджено матеріалами справи, 07.11.2017 на підставі заяви про відкриття рахунку та анкети про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ТОВ "ПОЛІССЯ ТАС-БУД" було відкрито в АТ КБ "ПРИВАТБАНК" поточний рахунок № НОМЕР_1 (№ НОМЕР_2 ), що підтверджується довідкою АТ КБ "ПРИВАТБАНК" № 200722SU16372513 від 22.07.2020, копія якої надана в матеріали справи.

Відповідно до Заключної виписки за період з 27.11.2020 по 27.11.2020, сформованої позивачем через інтернет-банкінг за допомогою системи "Приват24", були здійснені наступні операції по рахунку № НОМЕР_2 всього на суму 341 630,00 грн:

27.11.2020 о 5:24 на суму 3 100,00 грн (номер документа 1276), призначення платежу "Оплата за придбання ноутбуків в офісне приміщення SAMSUNG J8 на 27.11.2020 Без ПДВ", реквізити контрагента: "ФОП Потравко О.Г., код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ";

27.11.2020 о 5:26 на суму 3 200,00 грн (номер документа 1276), призначення платежу "Оплата за придбання ноутбуків в офісне приміщення SAMSUNG J8 на 27.11.2020 Без ПДВ", реквізити контрагента: "ФОП Потравко О.Г., код ЄДРПОУ ";

27.11.2020 о 5:26 на суму 3 150,00 грн (номер документа 1276), призначення платежу "Оплата за придбання ноутбуків в офісне приміщення SAMSUNG J8 на 27.11.2020 Без ПДВ", реквізити контрагента: "ФОП Потравко О.Г., код ЄДРПОУ ";

27.11.2020 о 5:28 на суму 3 250,00 грн (номер документа 1276), призначення платежу "Оплата за придбання ноутбуків в офісне приміщення SAMSUNG J8 на 27.11.2020 Без ПДВ", реквізити контрагента: "ФОП Потравко О.Г., код ЄДРПОУ ";

27.11.2020 о 5:32 на суму 3 300,00 грн (номер документа 1276), призначення платежу "Оплата за придбання ноутбуків в офісне приміщення SAMSUNG J8 на 27.11.2020 Без ПДВ", реквізити контрагента: "ФОП Потравко О.Г., код ЄДРПОУ ";

27.11.2020 о 5:34 на суму 3 320,00 грн (номер документа 1277), призначення платежу "Оплата за придбання ноутбуків в офісне приміщення SAMSUNG J8 на 27.11.2020 Без ПДВ", реквізити контрагента: "ФОП Потравко О.Г., код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ";

27.11.2020 о 5:34 на суму 3 310,00 грн (номер документа 1277), призначення платежу "Оплата за придбання ноутбуків в офісне приміщення SAMSUNG J8 на 27.11.2020 Без ПДВ", реквізити контрагента: "ФОП Потравко О.Г., код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ";

27.11.2020 о 5:39 на суму 29 000,00 грн (номер документа 1278), призначення платежу "cmps.KASKAD кильк тр 62 Без ПДВ", реквізити контрагента: "підприємець Грядун О.А., код ЄДРПОУ ";

27.11.2020 о 5:44 на суму 290 000,00 грн (номер документа 1278), призначення платежу "cmps.KASKAD кильк тр 62 Без ПДВ", реквізити контрагента: "підприємець Грядун О.А., код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ".

На підтвердження проведення вказаних операцій були надані копії платіжних доручень № 1276, № 1277 та № 1278 від 27.11.2020.

Звертаючись з позовом до суду, позивач зазначає, що з метою з`ясування обставин проведення несанкціонованих вищезазначених операцій по рахунку, 27.11.2020 директор ТОВ "ПОЛІССЯ ТАС-БУД" звернувся до Сарненського центрального відділення Рівненської філії АТ КБ "ПРИВАТБАНК" з проханням провести перевірку щодо незаконного переказу грошових коштів належних позивачу та вжити дії щодо повернення вказаних коштів на відповідний рахунок.

Також директором ТОВ "ПОЛІССЯ ТАС-БУД" Тарасюком А.С. подано до відповідача письмову заяву щодо переказу коштів з рахунку шляхом вчинення шахрайських дій.

У відповідь позивач отримав лист від 04-12-2020 № 20.1.0.0.0/7-201130/6531, яким АТ КБ "ПРИВАТБАНК" повідомило, що ним було ініційовано проведення службового розслідування, в ході якого здійснювався детальний аналіз всієї викладеної інформації, в результаті проведення якого встановлено, що факт несанкціонованого зняття коштів з рахунка знайшов своє підтвердження. Однак, аналіз обставин, які сприяли використанню коштів третіми особами показав, що позивачем були порушені умови і правила надання банківських послуг, а саме: використання системи дистанційного банківського обслуговування Приват24 та правил дистанційного управління рахунком.

Вказана відповідь мотивована тим, що позивачем не дотримано в повній мірі вимоги безпеки доступу до дистанційного обслуговування Приват24 та безпеки проведення платежів, оскільки відповідно до умов п. 2.10. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 № 22 та п. 3.4.2.1.2., п. 3.4.2.1.11. Умов та правил надання банківських послуг, розташованих на офіційному сайті АТ КБ "ПРИВАТБАНК" https://www.privatbank.ua, банк може здійснювати дистанційне обслуговування рахунку за допомогою системи "Приват24 для бізнесу", "Платіж телефоном", а дистанційне розпорядження вважається таким, що передане клієнтом та отримане банком до виконання, якщо клієнт: для доступу до системи ввів правильне значення засобу ідентифікації; увів або повідомив код операції та всі параметри, які запитуються системою; підтвердив це розпорядження, в протилежному випадку якщо Клієнт не підтвердив розпорядження на здійснення операції, то Банк операцію не виконує.

Лист АТ КБ "ПРИВАТБАНК" від 17.02.2021 № 20.1.0.0.0/7-210211/11124 містить аналогічну листу від 04-12-2020 № 20.1.0.0.0/7-201130/6531 відповідь.

На думку позивача, вказаними листами відповідач підтвердив факт несанкціонованого зняття коштів з рахунку ТОВ «Полісся Тас-Буд», проте матеріалів службового розслідування чи будь-яких інших документів, на підставі яких відповідач дійшов висновку про порушення Умов і Правил надання банківських послуг позивачем, банком не надано.

Мотивуючи обґрунтованість своїх вимог, позивач посилається на те, що повідомив відповідача про проведення несанкціонованого, безпідставного переказу коштів з власних рахунків, але відповідач безпідставно не скористався наданим йому правом обмеження здійснення операцій, що призвело до подальшого вчинення шахрайських дій невідомими особами, шляхом заволодіння належними позивачу коштами.

Посилаючись на положення п. 8-9 розділу VI Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затверджене постановою Правління Національного банку України від 05.11.2014 № 705, п. 2.37 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 № 22 та п. 37.2. Закону України "Про платіжні системи та перекази коштів в Україні", позивач вказує, що відповідач зобов`язаний після виявлення помилки негайно відновити залишок коштів на рахунку позивача до того стану, у якому він був перед виконанням цих операцій, проте в порушення вказаних норм, кошти позивачу не повернуто та не вчинено жодних дій з метою збереження коштів шляхом зупинення їх зарахування.

Також позивач, посилаючись на п. 2.1.2.8.2. Умов та Правил надання банківських послуг, зазначає, що відповідач повинен був відмовити у проведенні оспорюваних платіжних операцій з заповненою графою іноземною мовою, оскільки чинним законодавством України не передбачено здійснення грошових переказів не державною мовою.

Таким чином, позивач вважає, що відповідачем не виконано належним чином своїх обов`язків з забезпечення схоронності грошових коштів та, без розпорядження позивача, здійснено неналежні перекази, у зв`язку з чим у відповідача наявний обов`язок повернути вказані кошти на поточний рахунок позивача на підставі ст. 1073 ЦК України і Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні".

03.12.2020 директор ТОВ "ПОЛІССЯ ТАС-БУД" звернувся до Сарненського відділу поліції ГУ НП в Рівненській області із повідомленням про вчинення кримінального правопорушення у зв`язку з несанкціонованим переказом коштів, про що були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань (кримінальне провадження № 0000868).

Як стверджує представник позивача, останнім було направлено на адресу відповідача електронною поштою адвокатський запит вих. № 19 від 05.02.2021 та № 23 від 09.02.2021 про надання інформації.

Однак, вказані запити залишені АТ КБ "ПРИВАТБАНК" без відповіді.

У зв`язку з відмовою АТ КБ "ПРИВАТБАНК" повернути безпідставно переведені грошові кошти на рахунок ТОВ "ПОЛІССЯ ТАС-БУД" та ненадання матеріалів службового розслідування, позивач звернувся із відповідною вимогою про стягнення незаконно переведених коштів з відповідача.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Імперативними приписами статті 269 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи та надані заперечення, заслухавши пояснення присутніх учасників справи, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами першою та четвертою статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частини першої статті 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина перша статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За своєю правовою природою укладений між сторонами договір є договором банківського рахунку, а відтак підпадає під правове регулювання глави 72 Цивільного кодексу України.

Частиною першою статті 1067 Цивільного кодексу України передбачено, що договір банківського рахунка укладається для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунка у банку на умовах, погоджених сторонами.

Відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка, якщо інше не встановлено главою 72 або не випливає із суті договору банківського вкладу (частина третя статті 1058 ЦК України).

Згідно зі статтею 1066 Цивільного кодексу України за договором банківського рахунку банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Частинами першою та третьою статтею 1068 Цивільного кодексу України передбачено, що банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Відповідно до вимог статті 1073 Цивільного кодексу України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 51 Закону України "Про банки і банківську діяльність" для здійснення банківської діяльності банки відкривають та ведуть кореспондентські рахунки у Національному банку України та інших банках в Україні і за її межами, банківські рахунки для фізичних та юридичних осіб у гривнях та іноземній валюті. Банківські розрахунки проводяться у готівковій та безготівковій формах згідно із правилами, встановленими нормативно-правовими актами Національного банку України. При виконанні розрахункової операції банк зобов`язаний перевірити достовірність та формальну відповідність документа.

Загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків (далі - платіжні системи) в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, відповідальність суб`єктів переказу, а також загальний порядок здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами визначаються Законом України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні".

Відповідно до п. 16.1. ст. 16 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" до документів на переказ відносяться розрахункові документи, документи на переказ готівки, міжбанківські розрахункові документи, клірингові вимоги та інші документи, що використовуються в платіжних системах для ініціювання переказу.

Пунктами 17.1. та 17.2. ст. 17 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" передбачено, що форми розрахункових документів, документів на переказ готівки для банків, а також міжбанківських розрахункових документів установлюються нормативно-правовими актами Національного банку України. Форми документів на переказ, що використовуються в платіжних системах для ініціювання переказу, установлюються правилами платіжних систем. Обов`язкові реквізити електронних та паперових документів на переказ, особливості їх оформлення, оброблення та захисту встановлюються нормативно-правовими актами Національного банку України. Документ на переказ може бути паперовим або електронним. Вимоги до засобів формування і обробки документів на переказ визначаються Національним банком України. Документи за операціями із застосуванням електронних платіжних засобів та інших документів, що використовуються в платіжних системах для ініціювання переказу, можуть бути паперовими та електронними. Вимоги до засобів формування документів за операціями із застосуванням електронних платіжних засобів визначаються платіжною системою з урахуванням вимог, встановлених Національним банком України.

Відповідно до п. 10.1. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 № 22, оперативне ведення клієнтом своїх рахунків у банку та обмін технологічною інформацією, визначеною в договорі між банком та клієнтом, клієнт може здійснювати за допомогою систем дистанційного обслуговування. Дистанційне обслуговування рахунку клієнт може здійснювати за допомогою систем "клієнт - банк", "клієнт - Інтернет - банк", "телефонний банкінг", "платіжний застосунок" та інших систем дистанційного обслуговування.

Юридичною підставою для роботи клієнта за допомогою систем дистанційного обслуговування і оброблення банком дистанційних розпоряджень клієнта є договір банківського рахунку (п. 10.3. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 № 22).

Частиною першою статті 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" визначено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Із заяви про відкриття рахунку та анкети про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 07.11.2017 вбачається, що метою встановлення ділових відносин з Банком є розрахункове касове обслуговування та Інтернет банкінг "Приват24 для бізнесу".

Згідно з приписами п. 10.5. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою правління Національного банку України від 21.01.2004 № 22, під час здійснення розрахунків за допомогою систем "клієнт - банк", "клієнт - Інтернет - банк" тощо застосовуються електронні розрахункові документи. Якщо це передбачено договором між банком та клієнтом, то використання клієнтом системи не виключає можливе оброблення банком документів клієнта на паперових носіях. Реквізити електронного розрахункового документа, що використовуються в системах "клієнт - банк", "клієнт - Інтернет -банк", визначаються договором між банком та клієнтом, але обов`язково цей документ має містити такі з них: дату і номер; назву, код платника та номер його рахунку; код банку платника; назву, код одержувача та номер його рахунку; код банку одержувача; суму цифрами; призначення платежу; електронні цифрові підписи. Відповідальні особи платника, які вповноважені розпоряджатися рахунком і на законних підставах володіють особистим ключем, від свого імені або за дорученням особи, яку представляють, накладають підписи під час створення електронного розрахункового документа.

Згідно зі статтею 18 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" електронний документ на переказ має однакову юридичну силу з паперовим документом. Електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа на переказ. Порядок застосування електронного підпису, у тому числі електронного цифрового підпису, для засвідчення електронного документа на переказ установлюється нормативно-правовими актами Національного банку України. Відповідальність за достовірність інформації, що міститься в реквізитах електронного документа, несе особа, яка наклала на цей документ електронний цифровий підпис. Електронний документ на переказ, що не засвідчений електронним підписом, не приймається до виконання. Учасник платіжної системи має передбачити під час приймання електронних документів на переказ: процедуру перевірки електронного підпису; процедуру перевірки цілісності, достовірності та авторства електронного документа на переказ. У разі недотримання зазначених вимог банк або інша установа - учасник платіжної системи несуть відповідальність за шкоду, заподіяну суб`єктам переказу.

Як зазначає відповідач, всі спірні платежі були підписані за допомогою КЕП (кваліфікований електронний підпис), що належить ТОВ "ПОЛІССЯ ТАС-БУД", у підтвердження чого було надано інформацію з спеціалізованого комплекса АТ КБ "ПРИВАТБАНК" та матеріалами проведеними за зверненням позивача # 15240147 щодо перевірки даних вказаних списань.

Відповідно до пункту 23 частини першої статті 1 Закону України "Про електронні довірчі послуги" кваліфікований електронний підпис - удосконалений електронний підпис, який створюється з використанням засобу кваліфікованого електронного підпису і базується на кваліфікованому сертифікаті відкритого ключа.

Частиною першою статті 23 Закону України "Про електронні довірчі послуги" встановлено що під час надання кваліфікованих електронних довірчих послуг використовуються кваліфіковані сертифікати електронного підпису, кваліфіковані сертифікати електронної печатки та кваліфіковані сертифікати автентифікації веб-сайту.

Згідно з частиною другою статті 23 Закону України "Про електронні довірчі послуги" кваліфіковані сертифікати відкритих ключів обов`язково повинні містити, зокрема: ідентифікаційні дані, які однозначно визначають користувача електронних довірчих послуг, у тому числі обов`язково: прізвище, ім`я, по батькові (за наявності) підписанта та унікальний номер запису в Єдиному державному демографічному реєстрі або реєстраційний номер облікової картки платника податків, або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний податковий орган та мають відмітку в паспорті про право здійснювати платежі за серією та номером паспорта) або; найменування або прізвище, ім`я, по батькові (за наявності) створювача електронної печатки та код згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України, за якими здійснено його державну реєстрацію, або унікальний номер запису в Єдиному державному демографічному реєстрі, або реєстраційний номер облікової картки платника податків, або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний податковий орган та мають відмітку в паспорті про право здійснювати платежі за серією та номером паспорта).

Таким чином, користувач кваліфікованого електронного підпису пройшов відповідну ідентифікацію та отримав кваліфіковані сертифікати відкритих ключів, як додатковий механізм, що пов`язує власника з його даними з державних реєстрів та, по суті, гарантує посвідчення особи.

Згідно із пунктами 18.1, 18.2 та 18.3 статті 18 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" електронний документ на переказ має однакову юридичну силу з паперовим документом. Електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа на переказ. Порядок застосування електронного підпису для засвідчення електронного документа на переказ установлюється нормативно-правовими актами Національного банку України. Відповідальність за достовірність інформації, що міститься в реквізитах електронного документа, несе особа, яка наклала на цей документ електронний підпис. В іншому разі відповідальність несе банк або інша установа - учасник платіжної системи.

Враховуючи наведене, саме особа, яка має кваліфікований електронний підпис несе відповідальність за його зазначення в реквізитах електронного документа.

Відповідно до статті 12 Закону України "Про електронні довірчі послуги", користувачі електронних довірчих послуг зобов`язані: забезпечувати конфіденційність та неможливість доступу інших осіб до особистого ключа; невідкладно повідомляти надавача електронних довірчих послуг про підозру або факт компрометації особистого ключа; не використовувати особистий ключ у разі його компрометації, а також у разі скасування або блокування сертифіката відкритого ключа.

Отже, на самого власника особистого ключа покладається обов`язок повідомляти про його компрометацію для унеможливлення вчинення незаконних дій з використанням особистого ключа особи.

Крім того, позивач не надав суду належних, допустимих та вірогідних доказів того, що платіжні доручення, на підставі яких були списані кошти з рахунку позивача на рахунки третіх осіб, не містили його електронного цифрового підпису. Доказів повідомлення позивачем відповідача про компрометацію особистого електронного ключа матеріали справи не містять.

Таким чином, самим позивачем поза розумним сумнівом доведено суду факт ініціювання грошових переказів шляхом генерації належних електронних платіжних документів (можливо і з використанням наразі невстановленими зловмисниками доступу до даних позивача та електронного підпису).

Приймаючи до уваги вищенаведене, суд доходить до висновку, що спірні платежі за 27.11.2020 було здійснено за допомогою кваліфікованого електронного підпису ТОВ "ПОЛІССЯ ТАС-БУД", що не оспорюєтеся позивачем.

Пунктом 1.14 ст. 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" передбачено, що електронний платіжний засіб - платіжний інструмент, який надає його держателю можливість за допомогою платіжного пристрою отримати інформацію про належні держателю кошти та ініціювати їх переказ.

Відповідно до положень п. 14.12 та п. 14.16 ст. 14 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" користувач зобов`язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень. Користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу зобов`язаний негайно повідомити банк у спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк.

Проте, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження втрати електронного платіжного засобу, а тому всі ризики щодо його використання несе користувач.

Відповідно до п. 3.1.7.3.7.3.1.7. та п. п. 3.1.7.3.7.3.1.8. Умов та Правил надання банківських послуг, Банк не несе відповідальність за збереження коштів Клієнта у разі розголошення уповноваженими/довіреними особами Клієнта відомостей про логін та пароль та/або передачі УЦП третім особам, не несе відповідальності за несанкціонований доступ до сховища ключів Клієнта під час реєстрації в системі Приват24 для бізнесу в разі відсутності ліцензійного програмного забезпечення, відсутність антивірусних та антишпигунських програм, що забезпечують захист від несанкціонованого доступу до інформації Клієнта на персональному комп`ютері користувача, з якого здійснюється реєстрації.

Пунктами 8.1, 8.3 ст. 8 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" передбачено, що банк зобов`язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження. У разі надходження розрахункового документа клієнта до обслуговуючого банку після закінчення операційного часу банк зобов`язаний виконати доручення клієнта, що міститься в цьому розрахунковому документі, не пізніше наступного робочого дня. Банки та їх клієнти мають право передбачати в договорах інші, ніж встановлені в абзацах першому та другому цього пункту, строки виконання доручень клієнтів. За порушення строків, встановлених пунктами 8.1 та 8.2 цієї статті, банк, що обслуговує платника, несе відповідальність, передбачену цим Законом.

Згідно з п. 22.1, 22.2, 22.3, 22.5 статті 22 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" ініціювання переказу здійснюється за такими видами розрахункових документів: 1) платіжне доручення; 2) платіжна вимога-доручення; 3) розрахунковий чек; 4) платіжна вимога; 5) меморіальний ордер. Клієнт банку має право самостійно обирати види розрахункового документа (крім платіжної вимоги), які визначені цим Законом, для ініціювання переказу. Платіжна вимога застосовується у випадках, коли ініціатором переказу виступає стягувач або, при договірному списанні, обтяжувач чи отримувач. Розрахункові документи, за винятком платіжної вимоги-доручення, мають подаватися ініціатором до банку, що його обслуговує. Платіжна вимога-доручення подається отримувачем коштів безпосередньо до платника. Доставка платіжної вимоги-доручення до платника може здійснюватися банком, що обслуговує отримувача коштів, через банк, що обслуговує платника, а також за допомогою засобів зв`язку. Стягувач має право подавати розрахункові документи, що ініціюють переказ з рахунка банку-резидента, відкритого в Національному банку України, безпосередньо до Національного банку України. Подання електронних розрахункових документів може здійснюватися клієнтом як особисто на носіях інформації, так і за допомогою наданих йому обслуговуючим банком програмно-технічних засобів, які забезпечують зв`язок з програмно-технічними засобами цього банку. Програмно-технічні засоби з вбудованою в них системою захисту інформації мають відповідати вимогам, що встановлюються Національним банком України.

Оскільки клієнтом банку та платником є позивач - юридична особа, то від його імені розрахункові документи подаються повноважними особами - директором (згідно статуту наділеного повноваженнями). Доказів в підтвердження повноважень інших осіб діяти від імені товариства до суду не надано (посадові інструкції, накази про призначення, довіреності, тощо).

Відповідно до п. 22.6 ст. 22, п. 30.1 ст. 30, п. 32.3, 32.4 ст. 32 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", обслуговуючий платника банк у розрахунковому документі зобов`язаний перевірити відповідність номера рахунка платника та коду юридичної особи (відокремленого підрозділу юридичної особи) згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України/реєстраційним (обліковим) номером платника податків/реєстраційним номером облікової картки платника податків - фізичної особи (серії та номера паспорта, якщо фізична особа відмовилася від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та має відмітку в паспорті) і приймати цей документ лише в разі їх збігу. Крім цього, обслуговуючий платника банк перевіряє повноту, цілісність і достовірність цього розрахункового документа в порядку, встановленому нормативно-правовими актами Національного банку України. У разі недотримання зазначених вимог відповідальність за шкоду, заподіяну платнику, покладається на банк, що обслуговує платника. Переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі. Банки зобов`язані виконувати доручення клієнтів, що містяться в документах на переказ, відповідно до реквізитів цих документів та з урахуванням положень, встановлених пунктом 22.6 статті 22 цього Закону. Працівники банку, винні в здійсненні помилкового переказу, несуть відповідальність відповідно до закону.

Згідно із п. 1.7. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 № 22 (далі інструкція №22), кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції.

Відповідно до п. 2.3. та п. 2.4. Інструкції № 22 відповідальність за правильність заповнення реквізитів розрахункового документа несе особа, яка оформила цей документ і подала до обслуговуючого банку. Банк перевіряє відповідність заповнення реквізитів розрахункових документів клієнтів, крім інкасових доручень (розпоряджень), вимогам додатка 9 до цієї Інструкції.

Згідно із пунктом 2.10. Інструкції № 22 банк, що обслуговує платника із застосуванням систем дистанційного обслуговування, зобов`язаний перевірити відповідність номера рахунку платника і його коду, що зазначені в електронному розрахунковому документі, і приймати цей документ до виконання, лише якщо вони належать цьому платнику.

Відповідно до пункту 10.5. Інструкції № 22 під час здійснення розрахунків за допомогою систем "клієнт - банк", "клієнт - Інтернет - банк" тощо застосовуються електронні розрахункові документи. Якщо це передбачено договором між банком та клієнтом, то використання клієнтом системи не виключає можливе оброблення банком документів клієнта на паперових носіях.

Реквізити електронного розрахункового документа, що використовуються в системах "клієнт - банк", "клієнт - Інтернет - банк", визначаються договором між банком та клієнтом, але обов`язково цей документ має містити такі з них: дату і номер; найменування, код платника та номер його рахунку; найменування, код одержувача та номер його рахунку; суму цифрами; призначення платежу; електронний(і) підпис(и) відповідно до вимог, установлених нормативно-правовим актом Національного банку з питань застосування електронного підпису в банківській системі України; інші реквізити, які під час формування електронного розрахункового документа системою електронних платежів розміщуються в полі "Допоміжні реквізити".

З наданих у матеріали справи платіжних доручень вбачається, що вони містять всі необхідні реквізити електронного розрахункового документа: дату і номер; назву, код платника та номер його рахунку; код банку платника; назву, код одержувача та номер його рахунку; код банку одержувача; суми цифрами; призначення платежу; КЕП, що відповідає вимогам чинного законодавства.

Судом не приймається аргумент позивача, що банк повинен був відмовити у проведенні платіжних операцій у зв`язку з наявністю в графі "Призначення платежу" іноземної мови, оскільки чинним законодавством не передбачений обов`язок банків перевіряти заповнення графи "Призначення платежу".

Крім того, як зазначалось вище, відповідно до частини третьої статті 1066 Цивільного кодексу України банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші обмеження його права щодо розпорядження грошовими коштами, не передбачені законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

Відповідно, відповідач не мав правової можливості не виконувати електронні платіжні документи, що були створені у програмному комплексі банк-клієнт, мали усі необхідні реквізити та скріплювались цифровим електронним підписом позивача.

За позитивно-правовими приписами частин першої та третьої статті 1066 Цивільного кодексу України відповідач був прямо зобов`язаною особою виконати платіжні доручення (у даному випадку - електронної форми), що надійшли від позивача у встановлені статтею 8 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" строки.

Відповідно до п. 33.2 ст.33 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" саме платник несе відповідальність за відповідність інформації, зазначеної ним в документі на переказ, суті операції, щодо якої здійснюється цей переказ. Платник має відшкодувати банку або іншій установі - учаснику платіжної системи шкоду, заподіяну внаслідок такої невідповідності інформації.

Відповідно до п. 1.19 Інструкції № 22 банк не несе відповідальності за достовірність змісту платіжного доручення, оформленого клієнтом, а також за повноту і своєчасність сплати клієнтом податків, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиного внеску) (обов`язкових платежів). Відповідальність за відповідність інформації, зазначеної в платіжному дорученні, суті операції, за якою здійснюється переказ, несе платник, який у разі її невідповідності має відшкодовувати банку завдану внаслідок цього шкоду.

Відповідальність за правильність заповнення реквізитів розрахункового документа несе особа, яка оформила цей документ і подала до обслуговуючого банку (п. 2.3 Інструкції № 22).

Банк платника перевіряє заповнення таких реквізитів: "Платник", "Код платника", "Рахунок платника", "Банк платника" та "Підписи платника" (якщо згідно з формою документа вимагається його заповнення. Банк отримувача, в свою чергу, перевіряє заповнення таких реквізитів: "Отримувач", "Код отримувача", "Рахунок отримувача", "Банк отримувача" та "Підписи отримувача" (якщо згідно з формою документа вимагається його заповнення) (п. 2.4 Інструкції № 22).

Згідно із п 3.7 Інструкції № 22 реквізит "Призначення платежу" платіжного доручення заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України. Платник відповідає за дані, що зазначені в реквізиті платіжного доручення "Призначення платежу". Банк перевіряє заповнення цього реквізиту на відповідність вимогам, викладеним у цій главі, лише за зовнішніми ознаками.

Пункт 2.10 Інструкції № 22 передбачає, що Клієнт, виходячи з технічних можливостей своїх та обслуговуючого банку, може подавати до банку розрахункові документи як на паперових носіях, так і у вигляді електронних розрахункових документів, використовуючи системи дистанційного обслуговування. Спосіб подання клієнтом документів до банку передбачається в договорі банківського рахунку.

Банк, що обслуговує платника із застосуванням систем дистанційного обслуговування, зобов`язаний перевірити відповідність номера рахунку платника і його коду, що зазначені в електронному розрахунковому документі, і приймати цей документ до виконання, лише якщо вони належать цьому платнику.

Аналіз зазначених норм Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 № 22 та умов Договору банківського рахунку свідчить про те, що саме платник несе відповідальність за достовірність інформації зазначеної у розрахунковому документі. Чинне законодавство зобов`язує Банк платника перевірити лише реквізити платника на їх відповідність дійсності.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідач виконуючи платіжні доручення, в повному обсязі та у відповідності до норм чинного законодавства виконав взяті на себе обов`язки за договором та у відповідно до чинного законодавства, у зв`язку з чим із матеріалів справи не вбачається вини банку в події несанкціонованого списання з рахунку позивача грошових коштів.

Щодо посилання позивача на положення п. 9 розділу VI Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затверджене постановою Правління Національного банку України від 05.11.2014 № 705 (далі - Положення), згідно якого користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, суд зазначає наступне.

Зі змісту розділу II вказаного Положення вбачається, що емісія електронних платіжних засобів у межах України проводиться виключно банками. Емітент має право надавати користувачам для здійснення платіжних та інших операцій: для потреб господарської/підприємницької/незалежної професійної діяльності - корпоративні (бізнесові) електронні платіжні засоби, які мають дозволяти ідентифікувати користувача. Ідентифікація користувача може здійснюватися за реквізитами електронного платіжного засобу, нанесеними на нього в графічному та електронному вигляді.

Банк зобов`язаний під час видачі електронного платіжного засобу надати користувачу в спосіб, визначений банком та користувачем, примірники: договору, що дає змогу встановити дату його укладення; правил користування електронним платіжним засобом; тарифів банку на обслуговування електронного платіжного засобу, що діяли на дату укладення договору.

Банк має право передати електронний платіжний засіб у власність користувача або надати йому в користування в порядку, визначеному договором про використання електронного платіжного засобу, в якому зобов`язано бути зазначено, зокрема: тип електронного платіжного засобу; порядок надання в користування або передавання у власність електронного платіжного засобу користувачу; тощо.

При цьому, умови договору не мають містити вимогу про безумовну відповідальність користувача електронного платіжного засобу за неналежний переказ, за винятком, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати електронного платіжного засобу користувача, розголошення ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжну операцію.

Таким чином, вказане Положення регулює відносини надання саме Банком електронного платіжного засобу, який має дозволяти ідентифікувати користувача, тобто саме банком створюється відповідний платіжний засіб.

Згідно з п. 1 розділу VI Положення, користувач зобов`язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це законного права або повноважень.

Емітент зобов`язаний надавати ПІН або іншу інформацію, яка дає змогу здійснювати платіжні операції з використанням електронного платіжного засобу, лише держателю електронного платіжного засобу (п. 2 розділу VI Положення).

Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції (п. 9 розділу VI Положення).

З наведеної норми вбачається, що користувач не несе відповідальності якщо наданий йому Банком електронний платіжний засіб було використано без електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача.

Однак, зі змісту позовної заяви вбачається, що Банком було здійснено ідентифікацію електронного платіжного засобу (КЕП) і його користувача, що підтверджує проведення спірних грошових операцій саме ТОВ "ПОЛІССЯ ТАС-БУД", доказів у підтвердження протилежного суду не надано.

Посилання позивача на внесення повідомлення про вчинення кримінального правопорушення у зв`язку з несанкціонованим переказом коштів до Єдиного реєстру досудових розслідувань (кримінальне провадження № 0000868) не є достатнім підтвердження незаконності та неправомочності переказу грошових коштів за 27.11.2020, оскільки в матеріалах справи відсутні належні докази у підтвердження того, що під час здійснення вказаного кримінального провадження було встановлено сторонніх осіб, які від імені позивача здійснювали переказ спірних коштів та/або здійснення спірних операції третіми особами.

Приймаючи до уваги вищевикладене, посилання позивача що він не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, у разі відсутності доказів сприяння втрати, використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції не найшли законодавчого обґрунтування.

Відповідно до п. 8 розділу VI Положення, Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції.

Однак, матеріали не містять належних доказів на підтвердження помилковості чи неналежного здійснення спірних операцій, відсутність підтвердження помилки, у зв`язку з чим, у відповідача відсутній обов`язок відновлення залишку коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції.

Крім того, слід зазначити, що зі змісту постанов Верховного Суду від 17.02.2021 у справі № 711/11121/18 (кредитний договорі та обслуговування кредитної картки), від 20.11.2019 у справі № 577/4224/16-ц (стягнення банком заборгованості з фізичної особи за кредитним договором), від 13.09.2019 у справі № 501/4443/14-ц (стягнення банком заборгованості з фізичної особи за кредитним договором), від 23.01.2018 у справі № 202/10128/14-ц (банківська картка) та від 13.05.2015 у справі № 6-71цс15 (банківська картка), на які посилається позивач вбачається відмінність суб`єктного складу, предмету та підставу спору, змісту позовних вимог та фактичних обставин справи, у зв`язку з чим не можуть бути застосовані до спірних правовідносин.

Твердження позивача, що в листах від 04-12-2020 № 20.1.0.0.0/7-201130/6531 та від 17.02.2021 № 20.1.0.0.0/7-210211/11124 банком підтверджено факт несанкціонованого зняття коштів з рахунку позивача, у зв`язку з чим наявні обґрунтовані підстави стверджувати, що проведення спірних платежів відбулося з вини банку, суд сприймає критично, оскільки саме посилання відповідача на проведення розслідування, за результатами якого встановлено, що факт несанкціонованого зняття коштів з рахунку знайшов своє підтвердження не є належним доказом в обґрунтування вказаного висновку та не підтверджує наявність помилковості та безпідставності здійснення спірних операцій через вину відповідача.

При цьому відповідач зазначає, що надіслані листи є шаблонними і твердження про несанкціонованість списань наведене з пояснень ТОВ "ПОЛІССЯ ТАС-БУД", тоді як АТ КБ "ПРИВАТБАНК" за зверненням клієнта має можливість перевірити лише ту інформацію, яка надходить до банку в рамках розрахункових документів та процедури їх ініціювання. Відповідач не є розпорядником або володільцем дистанційних пристроїв, з яких Позивач оформлює розрахункові документи, а тому відповідач фактично обмежений в можливості проведення перевірки даних пристроїв для підтвердження того, що спірні платіжні доручення надійшли не від ТОВ "ПОЛІССЯ ТАС-БУД".

Як вбачається з матеріалів службової перевірки, наданої відповідачем, Банк не є власником коштів та не може повернути вже зараховані кошти без ініціативи отримувача коштів або без рішення суду або іншого державного органу, однак на рахунки одержувачів Банком накладено арешти в межах сум зарахувань.

При цьому, слід звернути увагу на те, що відповідно до частини другої п. 1.23 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", неналежний отримувач - це особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі.

Колегія суддів зазначає, що склад господарсько-правового правопорушення утворюється: 1) протиправною поведінкою суб`єкта господарювання; 2) наявністю негативних наслідків (у тому числі можливо і збитків); 3) причинно-наслідковим зв`язком між протиправною поведінкою правопорушника і негативними наслідками; 4) виною правопорушника.

У даному випадку по відношенню до відповідача недоведеною є перша кваліфікаційна ознака - факт вчинення відповідачем господарсько-правового правопорушення.

Відповідно, відсутні фактичні підстави для застосування до правовідносин учасників даного судового провадження правового регулювання статті 1166 Цивільного кодексу України, оскільки гіпотеза цієї правової норми передбачає наявність протиправної поведінки відповідальної особи. За відсутності або недоведеності факту протиправної поведінки - відсутні підстави для дослідження питань причинно-наслідкового зв`язку та вини цієї особи.

За твердженням позивача, яке підтверджується доданими до позовної заяви доказами, грошові кошти було перераховано на поточні рахунки двох фізичних осіб-підприємців: Фізичної особи-підприємця Потравко О.Г. (ідентифікаційний код НОМЕР_3 ) та Фізичної особи-підприємця Грядун О.А. (ідентифікаційний код НОМЕР_4 ).

Відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань усі наведені позивачем фізичні особи-підприємці є зареєстрованими та не перебувають у стані припинення або банкрутства.

Єдиний державний реєстр судових рішень не містить жодної інформації про звернення позивача з відповідними віндикаційними позовами до цих фізичних осіб-підприємців. Не містять такої інформації і матеріали даної справи, у тому числі і доказів направлення отримувачам спірних грошових коштів письмових вимог про їх повернення.

Натомість, позивачем обрано способом захисту свого права примусове стягнення грошових коштів з відповідача.

Правовою підставою компенсації втрачених грошових коштів за рахунок відповідача позивачем визначено статтю 1073 Цивільного кодексу України: у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Колегія суддів зазначає, що для застосування до даних правовідносин наведеної правової норми має бути доведеним факт безпідставності списання коштів з рахунку та (або) факт порушення розпорядження клієнта.

При цьому, як встановлено вище, списання відповідачем грошових коштів з рахунку позивача було здійснено на відповідно визначеній Законом підставі, що унеможливлює твердження про безпідставність списання.

Грошові кошти було перераховано відповідачем за визначеними платіжними дорученнями реквізитами, що унеможливлює твердження про порушення банківською установою розпорядження клієнта.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність фактичних підстав для застосування до даних правовідносин правового регулювання статті 1073 Цивільного кодексу України.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів в підтвердження невиконання чи неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову та стягнення з АТ КБ «Приватбанк» 341 630,00 грн.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розцінюватись як вимога детально відповідати на кожний аргумент апеляційної скарги (рішення ЄСПЛ у справі Трофимчук проти України, № 4241/03, від 28.10.2010 р.).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 12.08.2021 у справі №910/7091/21 обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже, підстав для його скасування не вбачається, у зв`язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Враховуючи вищевикладене та керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Полісся Тас-Буд" на рішення Господарського суду міста Києва від 12.08.2021 у справі №910/7091/21 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 12.08.2021 у справі №910/7091/21 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/7091/21 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, передбаченому статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено: 23.05.2022.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді І.М. Скрипка

Ю.Б. Михальська