РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

11.05.2022Справа № 910/2351/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Селівона А.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали господарської справи

За позовом Департаменту патрульної поліції вул. Федора Ернста, 3, м. Київ, 03048

до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група" вул. Федорова Івана, буд. 32 літ. А, м. Київ, 03038

про відшкодування шкоди в сумі 33711,08 грн.

Представники учасників справи: не викликались.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Департамент патрульної поліції звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група" про відшкодування шкоди в сумі 33711,08 грн.

В обґрунтування позовних вимог в позовній заяві позивач посилається на порушення відповідачем приписів п. 36.2 ст. 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" шляхом невиконання обов`язку з виплати позивачеві внаслідок настання страхового випадку страхового відшкодування в повному обсязі, оскільки відповідальність винної в ДТП особи була застрахована відповідачем згідно полісу АО № 3354891.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.02.2021 року позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

Через відділ діловодства суду 15.03.2021 року від позивача на виконання вимог ухвали суду від 23.02.2021 року надійшла заява № 9155/41/11/3-2021 від 11.03.2021 року про усунення недоліків позовної заяви, розглянувши яку суд встановив, що недоліки позовної заяви, які зумовили залишення її без руху, позивачем усунено.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.03.2021 року, за результатами розгляду заяви позивача № 9155/41/11/3-2021 від 11.03.2021 року про усунення недоліків позовної заяви, останню прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/2351/21, з огляду на характер спірних правовідносин, заявлені позивачем вимоги та предмет доказування у даній справі, оскільки ціна позову у даній справі не перевищує 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб та враховуючи незначну складність справи, за відсутності клопотань про інше та підстав для розгляду даної справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін з ініціативи суду, суд прийшов до висновку про розгляд даної справи за правилами спрощеного провадження на підставі частини 1 статті 247 Господарського процесуального кодексу України в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Окрім того вказаною ухвалою суду також витребувано у Моторного (транспортного) страхового бюро України (02002, м. Київ-2, а/с 272) інформацію щодо Полісу АО № 3354891.

Так, на виконання вимог ухвали Господарського суду міста Києва від 19.03.2021 року у справі № 910/2351/21 через відділ діловодства суду 02.04.2021 року від Моторного (транспортного) страхового бюро надійшла інформація № 9-02/11448 від 30.03.2021 року щодо Полісу АО № 3354891, яка судом долучена до матеріалів справи.

Також через канцелярію суду 05.04.2020 року відповідачем подано відзив № 03/2437 від 29.03.2021 року на позовну заяву, в якому останній заперечує проти позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на повне виконання відповідачем своїх зобов`язань перед позивачем шляхом здійснення виплати суми страхового відшкодування в розмірі 32309,92 грн., за вирахуванням суми ПДВ і зносу, визначеного на підставі Звіту № 3662 про оцінку вартості (розміру) збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу, складеного 20.05.2020 року суб`єктом оціночної діяльності Рябчуком А.В. Відзив разом з доданими до нього доказами надсилання на адресу позивача судом долучено до матеріалів справи.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, а також заяв та клопотань процесуального характеру, окрім наявних в матеріалах справи, сторонами суду не надано.

В свою чергу суд наголошує, що відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Також суд зазначає, що від позивача станом на час винесення рішення до суду не надходило відповіді на відзив, жодних заяв про неможливість подання такої заяви по суті спору та/або про намір вчинення відповідних дій та/або продовження відповідних процесуальних строків.

З огляду на вищевикладене, оскільки позивач не скористався наданими йому процесуальними правами, зокрема, позивачем не надано відповіді на відзив, суд здійснював розгляд справи виключно за наявними матеріалами.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно визначення ст. 1 Закону України "Про страхування" страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Відповідно до ст. 355 Господарського кодексу України об`єкти страхування, види обов`язкового страхування, а також загальні умови здійснення страхування, вимоги до договорів страхування та порядок здійснення державного нагляду за страховою діяльністю визначаються Цивільним кодексом України, цим Кодексом, законом про страхування, іншими законодавчими актами.

Як передбачено ст. 16 Закону України "Про страхування" договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Аналогічні визначення поняття "договір страхування" містяться в ст. 354 Господарського кодексу України та ст. 979 Цивільного кодексу України.

Відповідно до положень ст. 981 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст. 18 Закону України "Про страхування" договір страхування укладається в письмовій формі, а також може укладатись шляхом видачі страховиком страхувальникові страхового свідоцтва (поліса, сертифіката).

У відповідності до ст. 5 Закону України «Про страхування» страхування може бути добровільним або обов`язковим. Одним із видів обов`язкового страхування, згідно п. 9 ч. 1 ст. 7 вказаного Закону, є страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Статтею 3 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", який є спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів встановлено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Як встановлено судом за матеріалами справи, 23 грудня 2019 року о 19 год. 57 хвил. у м. Києві по вул. В. Гетьмана, 6 сталася дорожньо - транспортна пригода за участю службового транспортного засобу TOYOTA PRIUS, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням інспектора ОСОБА_1 та транспортного засобу FORD EDGE, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням гр. ОСОБА_2 , під час якої останній керуючи транспортним засобом не надав перевагу в русі службовому транспортному засобу, результаті чого автомобілі отримали механічні ушкодження.

На особу гр. ОСОБА_2 було складено протокол серії ДПР 18 № 070721 про адміністративне правопорушення, зокрема, про порушення п.п. 2.3 (б), 3.2, 10.1 Правил дорожнього руху та вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУаАП, а також складено відповідну схему місця ДПТ.

Обставини вказаного ДТП, в тому числі винна у його вчиненні особа, сторонами не заперечувались та визнані в поданих заявах по суті спору.

За приписами ч.1 ст. 75 ГПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом.

Таким чином, за відсутності заперечень сторонами щодо факту скоєння дорожньо-транспортної пригоди гр. ОСОБА_2 як особою, яка на відповідній правовій підставі володіла застрахованим транспортним засобом FORD EDGE, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , з урахуванням ч.1 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України вказані обставини доказуванню не підлягають.

Судом встановлено за матеріалами справи та підтверджено відповідачем, що станом на дату вчинення ДТП 23.12.2019 року цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу автомобіля FORD EDGE, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2019 року випуску, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та майну третіх осіб внаслідок експлуатації транспортного засобу була застрахована ТОВ «Віннер Лізинг» у Приватному акціонерному товаристві "Страхова компанія "Українська страхова група" за Полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АО № 3354891 (далі - Поліс), у відповідності до якого страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором (полісом). За умовами Полісу: ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну - 130 000,00 грн.; франшиза - 0,00 грн.; строк дії з 08.11.2019 року по 07.11.20200 року, станом на момент скоєння ДТП 23.12.2019 року Поліс був чинний.

Судом визначено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором страхування, який підпадає під правове регулювання параграфу 2 глави 35 Господарського кодексу України, глави 67 Цивільного кодексу України, Закону України "Про страхування" та Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів"

В статті 5 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" зазначено, що об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Системний аналіз положень цього Закону дає підстави для висновку, що у момент укладення договору обов`язкового страхування страховик приймає на себе зобов`язання відповідати перед невизначеним і невідомим заздалегідь колом осіб за майнову шкоду, завдану цим особам страхувальником відповідальності, тобто приймає на себе фінансові ризики виплати відшкодування завданої страхувальником іншій особі майнової шкоди.

За визначенням ст. 8 Закону України "Про страхування" страховим ризиком є певна подія, на випадок якої проводиться страхування і яка має ознаки ймовірності та випадковості настання.

Страховим випадком є подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Зазначене кореспондується з приписами ст. 6 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", згідно якої страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 988 Цивільного кодексу України страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

За змістом п. 3 ч.1 ст. 20 Закону України "Про страхування" до обов`язків страховика, зокрема, належить при настанні страхового випадку у передбачений договором строк виплата страхового відшкодування, яке ч. 16 ст. 9 даного Закону визначено як страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку.

При цьому, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.

Згідно ч. 1 ст. 25 Закону України "Про страхування" виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акту (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Аналогічні приписи містяться в ч.ч. 1, 2 ст. 990 Цивільного кодексу України, згідно яких страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката); страховий акт (аварійний сертифікат) складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, що встановлюється страховиком.

Пунктом 3 частини 2 ст. 11 Цивільного кодексу України передбачено, що завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі є підставою виникнення цивільних прав і обов`язків.

Цивільним кодексом України визначено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб (ч. 1 ст. 1187 Цивільного кодексу України). Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч. 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України).

Згідно ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Пунктом 1 частини 1 ст. 1188 Цивільного кодексу України встановлено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Відтак, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Постановою Солом`янського районного суду м. Києва у справі 760/1199/20 про адміністративне правопорушення від 17 лютого 2020 року, копію якої судом отримано самостійно з Єдиного державного реєстру судових рішень та долучено до матеріалів справи, встановлено, що гр. ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «Форд», д.н.з. НОМЕР_2 , по вул. Гарматна у м. Києві, здійснюючи поворот ліворуч, не переконався, що це буде безпечним та не надав перевагу в русі автомобілю «Тойота», д.н.з. НОМЕР_1 з увімкненими синім та червоним маячком, який рухався по зустрічній смузі руху, в результаті чого допустив з ним зіткнення, в результаті чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Зазначеною Постановою громадянина ОСОБА_2 визнано винним у вчинені правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, у зв`язку з чим до останнього застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі в розмірі двадцяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян (340 грн).

При цьому, вина особи, яка керувала під час скоєння ДТП, транспортним засобом марки FORD EDGE, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 сторонами не заперечувалась.

Статтею 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено поняття, зокрема, потерпілих, власників транспортних засобів, страхового полісу.

Так, потерпілі - юридичні та фізичні особи, життю, здоров`ю та/або майну яких заподіяна шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з використанням транспортного засобу (п. 1.3);

власники транспортних засобів - юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах (п.1.6);

страховий поліс - єдина форма внутрішнього договору страхування, яка посвідчує укладення такого договору (1.8).

Статтею 28 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, це, зокрема, шкода, пов`язана з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху.

Як встановлено судом за матеріалами справи, внаслідок скоєння гр. ОСОБА_2 ДТП 23.12.2019 року останнім було пошкоджено службовий транспортний засіб TOYOTA PRIUS, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2014 року випуску.

Згідно наявної матеріалах справи копії матеріалів про ДТП (схеми місця ДТП) від 23.12.2019 року, складеного співробітником УПП в м. Києві ДПП, транспортний засіб TOYOTA PRIUS, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 отримав внаслідок ДТП наступні видимі (зовнішні) пошкодження: заднього бамперу з правої сторони, заднього правого крила, правого порогу, обох дверей з правого боку авто разом із ручками для відкриття, правого бокового дзеркала заднього виду, переднього правого крила, переднього бамперу з правого боку.

Згідно п. 35.1 ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.

Судом встановлено згідно наданих сторонами доказів, що 14.01.2020 року позивач звернувся до відповідача з повідомленням про дорожньо - транспортну пригоду, яка відбулась 23.12.2019 року, до якого було додано, зокрема, схему ДТП, протокол, пояснення.

Статтею 34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що страховик зобов`язаний протягом двох робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування.

Протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків.

Якщо представник страховика (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) не з`явився у визначений строк, потерпілий має право самостійно обрати аварійного комісара або експерта для визначення розміру шкоди. У такому разі страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний відшкодувати потерпілому витрати на проведення експертизи (дослідження).

Для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків страховиком та МТСБУ залучаються їх працівники. Страховиком, МТСБУ та потерпілими також можуть залучатися аварійні комісари, експерти або юридичні особи, у штаті яких є аварійні комісари чи експерти.

Так, на замовлення відповідача ПАТ «СК «Українська страхова група» 20.05.2020 року суб`єктом оціночної діяльності Рябчуком А.В. (кваліфікаційне свідоцтво оцінювача МФ № 6735 від 14.02.2009 року, свідоцтво про реєстрацію в державному реєстрі оцінювачів № 7358 від 13.03.2010 року, сертифікат суб`єкта оціночної діяльності № 671/19 від 28.08.2019 року) складений Звіт № 3662 про оцінку вартості (розміру) збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу, копія якого наявна в матеріалах справи.

Згідно з висновками, викладеними у вказаному звіті, вартість матеріального збитку, завданого внаслідок пошкодження майна - транспортного засобу TOYOTA PRIUS, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , становить 36 574,91 грн. в т.ч. ПДВ на запасні частини та матеріали фарбування, без урахуванням ПДВ - 32 309,92 грн.

Позивач 07.05.2020 року відповідно до ст. ст. 35, 41.1 ст. 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» звернувся до відповідача з Заявою про відшкодування оціненої шкоди, заподіяної в результаті ДТП, що сталася 23.12.2019 року в м. Києві, шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок Фізичної особи - підприємця Матвійчука Г.В.

Окрім цього, позивачем на підтвердження розміру завданої матеріальної шкоди надано копії рахунку № РХ 1290 від 15.05.2020 року, наряд - замовлення № ЗН 1407 від 15.05.2020 року на надання послуг з технічного обслуговування і ремонту та акт про виконання робіт № АК 1407 від 18.06.2020 року, згідно яких вартість виконаних ФОП Матвійчуком Г.В. робіт (послуг) та використаних запчастин під час відновлювального ремонту транспортного засобу TOYOTA PRIUS, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , становить 66021,00 грн. (без ПДВ).

Відповідно до п. 36.1. ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеним лімітом.

Як свідчать матеріали справи, у зв`язку зі зверненням позивача до відповідача з повідомленням про ДТП від 14.01.2020 року та заявою про відшкодування оціненої шкоди від 07.05.2020 року, копії яких наявні в матеріалах справи, останнім згідно умов Договору страхування (Полісу АО № 3354891) було визнано вищезазначену дорожньо-транспортну пригоду від 23.12.2019 року страховим випадком та прийнято рішення про виплату страхового відшкодування, про що складено відповідний страховий акт № ДКЦВ -19366 від 15.06.2020 року та розрахунок суми страхового відшкодування від 15.06.2020 року, копії яких наявні в матеріалах справи, та згідно яких вартість матеріального збитку, завданого майну позивача - автомобілю TOYOTA PRIUS, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , склала 32309,92 грн., та становить вартість відновлювального ремонту без ПДВ.

В подальшому відповідачем у відповідності до вказаного страхового акта № ДКЦВ -19366 від 15.06.2020 року здійснено виплату страхового відшкодування на рахунок СТО - ФОП Матвійчука Г.В. в розмірі 32309,92 грн., що підтверджується копією платіжного доручення № 15343 від 17.06.2020 року із зазначенням призначення платежу: "страхове відшкодування АО-3354891 від 07.11.2019, стр. акт ДКЦВ-19366 від 15.06.2020;…без ПДВ".

Заперечень щодо факту здійсненої відповідачем виплати страхового відшкодування за Полісом АО№ 3025660 у зазначеному вище розмірі сторонами суду не надано.

За таких обставин суд приходить до висновку, що матеріалами справи підтверджується виконання Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Українська страхова група» умов Договору страхування (Полісу АО № 3354891), а саме виплати страхового відшкодування в розмірі 32309,92 грн. у зв`язку із настанням страхового випадку 23.12.2019 року у межах страхових сум, зазначених у страховому Полісі, тобто відшкодування у встановленому Законом порядку шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди майну позивача шляхом перерахування вартості ремонту автомобілю TOYOTA PRIUS, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , на розрахунковий рахунок СТО, якою здійснювався відновлювальний ремонт пошкодженого транспортного засобу.

Проте, за твердженням позивача, вартість ремонту транспортного засобу, а відповідно й розмір страхового відшкодування становить 66021,00 грн., тобто здійснена відповідачем виплата страхового відшкодування в сумі 32309,92 грн. не покриває повну вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу TOYOTA PRIUS, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , у зв`язку з чим позивач звертався до відповідача з відповідними заявами від 30.06.2020 року та 12.11.2020 року.

Окрім цього позивачем було надано Висновок експертного дослідження № ЕД-19-20/21719-Ав від 04.11.2020 року, складений Державним науково - дослідним експертно - криміналістичним центром МВС на замовлення Управління патрульної поліції у місті Києві, згідно якого вартість матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу TOYOTA PRIUS, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , становить 71 908,50 грн. з урахуванням ПДВ на матеріали та запасні частини та 42 072,81 грн. без ПДВ.

Оскільки за результатами розгляду вищевказаних заяв відповідачем було відмовлено в їх задоволенні з посиланням на відсутність підстав для перегляду розміру матеріального збитку, зазначені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з позовними вимогами про стягнення решти страхового відшкодування в розмірі 33711,08 грн. з відповідача як страхувальника особи, винної в ДТП, яка сталася 23.12.2019 року.

За приписами статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

У відповідності до ст. 124, п. п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. ст. 2, 7, 13 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства, зокрема, є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд наголошує, що відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином обов`язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 74 ГПК України, покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Доказів визнання недійсними чи розірвання Договору страхування (Полісу АО № 3354891) та/або його окремих положень суду не надано.

Як встановлено судом, заперечуючи у наданому відзиві проти позовних вимог відповідач стверджує, що ним в повному обсязі здійснено відшкодування позивачеві шкоди, завданої внаслідок пошкодження під час ДТП 23.12.2019 року транспортного засобу TOYOTA PRIUS, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 . При цьому відповідач зазначає, що позивачем безпідставно включено до складу страхового відшкодування роботи щодо усунення пошкоджень, які не пов`язані з ДТП 23.12.2019 року, зокрема, заміна вітрового скла, а також безпідставно включено ПДВ та не враховано коефіцієнт зносу.

Суд зазначає, що згідно з положеннями статті 1166 ЦК України майнова шкода відшкодовується в повному обсязі.

Статтею 1192 ЦК України визначено, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Системне тлумачення наведених вище положень чинного законодавства дає підстави вважати, що в разі пошкодження майна розмір завданої шкоди, що підлягає відшкодуванню страховиком, визначається виходячи з оцінки вартості витрат, які несе власник пошкодженого майна при здійсненні його відновлювального ремонту.

Водночас, норми спеціального закону - Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" - передбачають, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункту 22.1 ст. 22 Закону).

Незгода учасників страхових та деліктних правовідносин з розміром заподіяної шкоди і відповідно страховим відшкодуванням може реалізовуватися шляхом подання відповідних доказів при розгляді справи та завдяки принципу змагальності сторін.

Статтею 28 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" встановлено, що шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті дорожньо-транспортної пригоди; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Суд зазначає, що спеціальні норми Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" обмежують розмір шкоди (збитків), яка підлягає відшкодуванню страховиком особи, яка завдала цю шкоду, і яка застрахувала свою цивільну відповідальність, зокрема: межами ліміту відповідальності (пункт 22.1 статті 22); вартістю відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством (стаття 29); відповідно до пунктів 32.4, 32.7 статті 32 страховик або МТСБУ не відшкодовує шкоду, заподіяну майну, яке знаходилося у забезпеченому транспортному засобі, який спричинив ДТП; шкоду, пов`язану із втратою товарного вигляду транспортного засобу; згідно з пунктом 12.1 статті 12 страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Так, відповідно до статті 29 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Суд звертає увагу на те, що згідно з пунктом 1.6. Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України №142/5/2092 від 24.11.2003, відновлювальний ремонт - це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності колісних транспортних засобів чи його складника (-ів) та відновлення їхніх ресурсів, а вартість відновлювального ремонту дорожнього транспортного засобу, відповідно до пункту 2.3. Методики, це грошові витрати, необхідні для відновлення пошкодженого, розукомплектованого колісного транспортного засобу.

Винятком стосовно використання зазначених вимог є, зокрема, якщо складові частини кузова, кабіни, рами відновлювали ремонтом або вони мають корозійні руйнування чи пошкодження у вигляді деформації.

Таким чином, положеннями статті 29 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" визначено, що витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу, розраховуються у порядку, встановленому законодавством, з урахуванням зносу.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах по справі № 910/6094/17 від 02.05.2018 року, по справі № 910/5001/17 від 12.03.2018 року, по справі № 910/20199/17 від 01.06.2018 року, по справі № 910/22886/16 від 01.02.2018 року, по справі №910/171/17 від 02.10.2018 року.

Отже, виходячи з указаної норми, застосування коефіцієнту зносу на складові частини (деталі) пошкодженого автомобіля є обов`язковим.

Відновлювальний ремонт (або ремонт) - комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності колісних транспортних засобів (далі - КТЗ) чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення чи заміни складових частин (п. 1.6 Методики).

Відповідно до вимог п. 8.2 цієї Методики вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу транспортного засобу розраховується за формулою:

Сврз = С р + С м + С с х (1- Е з), де:

С р - вартість ремонтно-відновлювальних робіт, грн.;

С м - вартість необхідних для ремонту матеріалів, грн.;

С с - вартість нових складників, що підлягають заміні під час ремонту, грн.;

Е з - коефіцієнт фізичного зносу.

Згідно положень пунктів 7.38, 7.39 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України №142/5/2092 від 24.11.2003 (далі - Методика), значення коефіцієнту фізичного зносу (ЕЗ) приймається таким, що дорівнює нулю, строк експлуатації транспортних засобів яких не перевищує визначених п. 7.38 Методики строків (5 років - для легкових КТЗ виробництва країн СНД; 7 років - для інших легкових КТЗ; 3 роки - для вантажних КТЗ, причепів, напівпричепів та автобусів виробництва країн СНД; 4 роки - для інших вантажних КТЗ, причепів, напівпричепів та автобусів; 5 років - для мототехніки).

Розрахунок коефіцієнту зносу деталей транспортного засобу здійснюється згідно з Методикою товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24.11.2003 № 142/5/2092, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за № 1074/8395) (далі - Методика).

Згідно п. 2.4 Методики вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування КТЗ, з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).

Згідно з пунктом 1.6 Методики фізичний знос КТЗ (його складників) - утрата вартості КТЗ (його складників), яка зумовлена частковою або повною втратою первісних технічних та технологічних якостей КТЗ (його складників) порівняно з вартістю нового подібного КТЗ (його складників).

Як визначено пунктом 3.9 Методики фізичний знос обумовлюється погіршенням технічного стану КТЗ унаслідок експлуатаційного зносу його складників. Фізичний знос ураховується як втрата вартості КТЗ, що виникає в процесі його експлуатації.

Фізичний знос може розраховуватись у вигляді коефіцієнта фізичного зносу складників залежно від технічного стану КТЗ, який відображає взаємозв`язок умов експлуатації і технічного стану КТЗ з вартістю його складників. Фізичний знос може також визначатись шляхом урахування погіршення технічного стану КТЗ унаслідок отриманих і усунених пошкоджень залежно від вартості їх усунення.

Відновлювальний ремонт (або ремонт) - комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності КТЗ чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення чи заміни складових частин.

При цьому відповідно до розділу VIII Методики щодо визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику КТЗ, вартість матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників КТЗ та величини втрати товарної вартості.

Винятком стосовно використання зазначених вимог є: а) якщо КТЗ експлуатуються в інтенсивному режимі (фактичний пробіг щонайменше вдвічі більший за нормативний); б) якщо складові частини кузова, кабіни, рами відновлювали ремонтом або вони мають корозійні руйнування чи пошкодження у вигляді деформації; в) якщо КТЗ експлуатувалося в умовах, визначених у пункті 4 таблиці 4.1 додатка 4.

Згідно правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду від 06.02.2018 у справі №910/3867/16, від 01.02.2018 у справі № 910/22886/16, від 12.03.2018 у справі №910/5001/17 у разі, якщо для відновлення пошкодженого у ДТП транспортного засобу ремонт здійснюється методом заміни складових частин, що були пошкоджені, на нові, страховик за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності відшкодовує не повну вартість цих складових частин, а з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу складників аварійно пошкодженого транспортного засобу.

Частинами 3, 4 статті 13 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

У пункті 30 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи "Щодо якості судових рішень" міститься положення, згідно з яким дотримання принципів змагальності та рівності сторін є необхідними передумовами сприйняття судового рішення як належного сторонами, а також громадськістю.

Принцип змагальності необхідно розглядати як основоположний компонент концепції "справедливого судового розгляду" у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції, що також включає споріднені принципи рівності сторін у процесі та принцип ефективної участі.

Пункт 4 ст. 129 Конституції України змагальність сторін прямо пов`язує зі свободою в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Наразі, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за таким підходом сама концепція змагальності втрачає сенс.

Так, згідно Акту огляду транспортного засобу від 21.08.2020 року, якій містить підпис представника страхувальника, транспортний засіб TOYOTA PRIUS, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , мав пошкодження, що не пов`язані з ДТП: протитуманна фара передня ліва, бампер передній, вітрове скло, бампер задній з лівого боку, боковина задня ліва, та відповідно згідно змісту Акту огляду від 21.08.2020 року: бампер задній мав сліди ремонту, пошкоджено ЛФП + тріщини бампера переднього, диск колеса переднього правого та переднього лівого, протитуманна фара передня ліва, накладка лівого порогу, двері передні ліві, вітрове скло.

При цьому заперечень з боку позивача щодо порядку проведення та результатів здійснених оглядів пошкодженого транспортного засобу, а також отриманих відповідачем на їх підставі висновків суду не надано.

Враховуючи, що під час огляду забезпеченого транспортного засобу виявлено пошкодження, які є наслідками експлуатації автомобіля, а саме: пошкодження скла, деформація без ушкодження ЛФП, пошкодження корозією елементів кузову, ознаки фарбування кузова та кабіни, а також оскільки транспортний засіб TOYOTA PRIUS, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 є транспортним засобом спеціального призначення, а саме значиться як спеціалізований легковий оперативний - В автомобіль, що є фактором зниження вартості з урахуванням чинників експлуатації, визначеним в п. 4 Таблиці 4.1 Додатку № 4 до Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, суд вважає правомірним здійснення відповідачем розрахунку страхового відшкодування від 15.06.2020 року та згідно страхового акту № ДКЦВ-19366 від 15.06.2020 року із застосуванням коефіцієнту зносу 0,6350.

Окрім цього, як встановлено судом, до наданого позивачем висновку експертного дослідження № ЕД-19-20/21719-АВ від 04 листопада 2020 року було безпідставно включено заміну вітрового скла вартістю 13 935,70 грн. та роботи по його заміні вартістю 684,00 грн.

В свою чергу суд зазначає, що відповідно до ч. 36.6. ст. 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки, має бути компенсована сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування.

Згідно до статті 9 Закону України "Про страхування" франшиза - це частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.

В силу ст. 12 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи. Розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від ліміту відповідальності страховика, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих.

Оскільки згідно із даними Полісу АО № 3354891 франшиза становить 0,00 грн., отже розмір страхового відшкодування, яке підлягало відшкодуванню відповідачем, враховуючи розмір завданого майну позивача матеріального збитку та в межах ліміту відповідальності страховика за даним Полісом за спірним страховим випадком та суми фактичних затрат (тобто, не більше суми фактичних затрат), правомірно не зменшувався на розмір визначеної франшизи.

Також суд зазначає, що відповідно до п. 36.2 ст. 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту.

У відповідності до ч.ч. 1,2 ст. 14 Цивільного кодексу України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

Таким чином, у разі, якщо страхові суми не перераховуються безпосередньо потерпілому (позивачу), а спрямовуються на придбання у платника податку на додану вартість послуг по ремонту, заміщенню, відтворенню застрахованого об`єкта чи товарно-матеріальних цінностей, які мають бути використані в процесі його ремонту (запчастини та інші витратні матеріали тощо), то розрахунок суми виплат на таке придбання здійснюється з урахуванням сум податку на додану вартість, які включаються до вартості й виділяються окремим рядком у розрахункових документах.

Відтак, в силу приписів ч.2 ст. 14 Цивільного кодексу України страховик не може бути примушений до виплати ПДВ у складі суми страхового відшкодування за винятком випадку, коли сума ПДВ нарахована та сплачена на користь виконавця послуг з ремонту пошкодженого транспортного засобу, який (виконавець), в свою чергу, має бути платником ПДВ.

Наведене випливає також з приписів ч.2 ст. 1192 Цивільного кодексу України, згідно якого розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

При цьому, сам по собі звіт суб`єкта оціночної діяльності щодо визначення вартості матеріального збитку не є підставою для виникнення податкових зобов`язань, пов`язаних з наданням послуг щодо проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна. Зазначені зобов`язання виникають лише внаслідок фактичного надання послуги з проведення такого ремонту за умови, що виконавець цієї послуги є платником ПДВ.

Отже, зважаючи на вищевикладене та враховуючи те, що ремонтні роботи проводились Фізичною особою - підприємцем Матвійчуком Геннадієм Васильовичем, який згідно наданого позивачем витягу з реєстру платників єдиного податку перебуває на 3 групі оподаткування без реєстрації ПДВ, а також додатково приймаючи до уваги відсутність в матеріалах справи доказів фактичної оплати проведеного ремонту пошкодженого транспортного засобу TOYOTA PRIUS, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 на суму 66021,00 грн. та сплати в складі такої оплати ПДВ, за висновками суду підстави для відшкодування суми ПДВ в складі страхової виплати відсутні.

Таким чином у справі, що розглядається, у відповідача у зв`язку з настанням страхового випадку - ДТП 23.12.2019 року виник обов`язок відшкодувати позивачеві шкоди в межах ліміту його відповідальності за страховим випадком за Полісом АО № 3354891 виходячи з вартості відновлювального ремонту застрахованого автомобіля з урахуванням коефіцієнту зносу деталей за мінусом ПДВ, та оскільки матеріали справи свідчать про той факт, що ПАТ «СК «Українська страхова група» виконало свої зобов`язання перед Департаментом патрульної поліції в повному обсязі шляхом сплати страхового відшкодування в розмірі 32 309,92 грн. відповідно до ст.ст. 29, 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», враховуючи відсутність належних та допустимих доказів наявності збитків у розмірі, що перевищує зазначену суму, за висновками суду правові підстави для задоволення позовних вимог у даній справі відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права (ч. 1 ст. 6 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. рішення від 21 січня 1999 року в справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22 лютого 2007 року в справі "Красуля проти Росії", від 5 травня 2011 року в справі "Ільяді проти Росії", від 28 жовтня 2010 року в справі "Трофимчук проти України", від 9 грудня 1994 року в справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 1 липня 2003 року в справі "Суомінен проти Фінляндії", від 7 червня 2008 року в справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Відповідно до п. 58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 р. у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

При цьому суд наголошує, що усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині рішення, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду та не суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

У відповідності до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 року № 6 "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

З огляду на вищевикладене, враховуючи те, що позивач не довів в розумінні ст. 74 Господарського процесуального кодексу України ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, суд вважає за необхідне відмовити позивачеві в задоволенні позову з огляду на його необґрунтованість та недоведеність.

Відповідно до частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються судом на позивача .

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 73-80, 86, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно частини 2 статті 256 Господарського процесуального кодексу України учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено та підписано 11 травня 2022 року.

Суддя А.М. Селівон