ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" травня 2022 р. Справа № 921/813/21

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого (судді-доповідача) Якімець Г.Г.

Суддів: Бойко С.М.

Бонк Т.Б.

розглянувши у письмовому провадженні матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальності Агробізнес, б/н від 18 лютого 2022 року

на рішення Господарського суду Тернопільської області від 20 січня 2022 року (підписане 25.01.2022), суддя Охотницька Н.В.

у справі №921/813/21

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Деражнянське хлібоприймальне підприємство, м. Деражня, Хмельницька область

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальності Агробізнес, с. Токи, Підволочиський район, Тернопільська область

про стягнення заборгованості в сумі 114 730,62 грн.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції

13.12.2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю Деражнянське хлібоприймальне підприємство звернулось до Господарського суду Тернопільської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Агробізнес про стягнення основного боргу в розмірі 98 280,00 грн., 3 % річних у розмірі 3 794,42 грн., інфляційних нарахувань в сумі 10 828,10 грн., пені в сумі 1 828,10 грн. та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 12 000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань згідно умов договору купівлі-продажу № 2201-1 від 22.01.2020 в частині розрахунків із позивачем, внаслідок чого виникла заборгованість в заявленій до стягнення сумі.

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 20.01.2022 року у справі №921/813/21 (суддя Н.В. Охотницька) позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агробізнес" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Деражнянське хлібоприймальне підприємство": 98 280,00 грн. основного боргу; - 3 194,86 грн. - 3% річних; - 9 669,70 грн. інфляційних нарахувань; - 2 199,17 грн. витрат по оплаті судового збору; - 11 625,60 грн. витрат на професійну правничу допомогу. В решті позову відмовлено (т. 1, а.с. 269-278).

Рішення суду мотивоване тим, що 22.01.2020 між Приватним акціонерним товариством "Деражнянське хлібоприймальне підприємство" (Продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Агробізнес" (Покупець) укладено договір купівлі-продажу № 2201-1, відповідно до умов якого Продавець зобов`язується передати, а Покупець прийняти і оплатити на умовах, викладених в договорі, повидло не стерилізоване та сік прямого віджиму, асортимент, кількість та ціна якого вказується у видаткових накладних на товар та є невід`ємною частиною цього договору. Позивачем було поставлено відповідачу товар на загальну суму 438 267,00 грн., відповідачем проведено часткову оплату в сумі 339 987,00 грн., що підтверджується первинними документами, які засвідчують здійснення усіх господарських операцій (поставку всього товару та здійснення часткової проплати), відтак суд дійшов висновку, що сума основного боргу в розмірі 98 280,00 грн. є документально підтверджена та підлягає до задоволення. Позивачем за несвоєчасну оплату товару нараховано відповідачу 3 794,42 грн. 3% річних та 10 828,10 грн. інфляційних нарахувань. Суд першої інстанції перевіривши представлений позивачем розрахунок 3% відсотків річних та інфляційних втрат в межах боргових періодів дійшов висновку, що до стягнення з відповідача підлягає 3 % річних в розмірі 3 194,86 грн. та інфляційних нарахувань в сумі 9 669,70 грн., в частині позовних вимог про стягнення 599,56 грн. - 3% річних та 1 158,40 грн. інфляційних нарахувань в позові слід відмовити. Щодо позовних вимог в частині стягнення пені в розмірі 1 828,10 грн., суд зазначив, що договором купівлі-продажу № 2201-1 від 22.01.2020 сторонами не обумовлено розмір та базу нарахування штрафних санкцій, а лише зазначено, що сторони несуть відповідальність визначену ним та чинним законодавством. Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача пені.

Щодо заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 12 000,00 грн., місцевий господарський суд, беручи до уваги ступінь складності даної справи, характер та обсяг наданих адвокатом послуг, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, вирішив покласти на відповідача пропорційно до задоволених позовних вимог відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в сумі 11 625,60 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

ТзОВ «Агробізнес» подало апеляційну скаргу, в якій не погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині стягнення 9 669,70 грн. інфляційних нарахувань, вважає його в цій частині незаконним, водночас погоджується із відсутністю підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення пені та 599,56 грн. 3 % річних, в зв`язку з чим рішення в цій частині не оскаржується. Зокрема зазначає, що з врахуванням здійснених відповідачем оплат та періодів заборгованості, заявлених позивачем місяців індексації, арифметичний розрахунок втрат здійснений судом першої інстанції, згідно якого до стягнення підлягають 9 669,72 грн. інфляційних нарахувань невірний. Скаржник наводить власний розрахунок, згідно якого на думку скаржника складова боргу повинна була б становити 8 785,39 грн. Вказує, що неправильне вирішення спору в частині суми інфляційних втрат, призвело до неправильного вирішення питання розподілу судових витрат. Просить рішення Господарського суду Тернопільської області від 20.01.2022 у справі № 921/813/21 змінити, а саме: стягнути з ТзОВ «Агробізнес» - 98 280,00 грн. основного боргу, 3 194,86 грн. 3 % річних, 8 785,39 грн. інфляційних нарахувань, 2 181,7 грн. витрат по оплаті судового збору, 11 533,20 грн. витрат на професійну правничу допомогу. В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Позивач надіслав на адресу суду відзив на апеляційну скаргу, проте колегія суддів не надає правової оцінки даному відзиву, оскільки такий не містить підпису директора ТзОВ «Дережнянське ХПП» - П. Радченка.

Апеляційне провадження у справі

Згідно з ухвалами Західного апеляційного господарського суду від 03.03.2022 року, від 01.04.2022 року відкрито апеляційне провадження у справі № 921/813/21 та ухвалено здійснити перегляд рішення Господарського суду Тернопільської області від 20.01.2022 року у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи згідно з частиною 10 статті 270 Господарського процесуального кодексу України.

За вимогами частини тринадцятої статті 8 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи.

Розумність строків є одним із основоположних засад (принципів) господарського судочинства відповідно до п.10 ч.3 ст.2 ГПК України.

Поняття «розумного строку» не має чіткого визначення, проте, розумним вважається строк, який необхідний для вирішення справи у відповідності до вимог матеріального та процесуального законів.

При цьому, Європейський Суд з прав людини зазначає, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Європейського Суду з прав людини у справах Савенкова проти України, №4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, №№32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07 від 15.03.2012).

Колегія суддів зазначає, що справа розглянута апеляційним судом протягом «розумного строку», зважаючи на перебування у відпустці з 02 по 09 травня 2022 року (включно) члена колегії - судді Бойко С.М.

Обставини справи

22.01.2020 між Приватним акціонерним товариством "Деражнянське хлібоприймальне підприємство" (правонаступником якого є ТзОВ "Деражнянське хлібоприймальне підприємство") (Продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Агробізнес" (Покупець) укладено договір купівлі-продажу. Відповідно до п. 1.1 згідно умов цього договору Продавець зобов`язується передати, а Покупець прийняти і оплатити на умовах, викладених в договорі, повидло не стерилізоване та сік прямого віджиму, асортимент, кількість та ціна якого вказується у видаткових накладних на товар та є невід`ємною частиною цього договору (т. 1, а.с. 25).

Згідно із п. 1.3 договору, право власності на товар переходить до Покупця з моменту підписання видаткової накладної представниками сторін.

Ціна продукції є договірною ціною між Продавцем та Покупцем і вказується в накладних на товар, які є невід`ємною частиною договору (п. 2.1 договору).

Пунктами 2.3, 2.4 договору сторони погодили, що загальна вартість договору складається із вартості всіх партій товару згідно видаткових накладних по цьому договору, але не може бути більшою за 1 000 000,00 грн. Розрахунок за поставлений товар повинен бути проведений протягом 14 днів з моменту постачання партії товару.

Сторона, яка порушила зобов`язання відповідно до умов цього договору, повинна усунути ці порушення за власний рахунок (п. 4.3 договору).

У відповідності до п. 5.1 договору у випадку порушення своїх зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність визначену ним та чинним законодавством. Порушенням зобов`язання є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

На виконання умов даного договору та відповідно до накладних та товарно- транспортних накладних, позивач здійснив поставку товару відповідачу на загальну суму 438 267,00 грн. (т. 1, а.с. 98-165).

Відповідачем здійснено оплату за товар на загальну суму 339 987,00 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями платіжних доручень (т. 1, а.с. 80-96).

Також в матеріалах справи міститься акт звірки взаємних розрахунків за період з 01.01.2020 по 24.10.2021, згідно якого сума боргу складає 98 280,00 грн. (т. 1, а.с. 78-79).

Позивач надіслав на адресу відповідача претензію № 175 від 04.08.2021 про сплату заборгованості за поставлені товари (т. 1, а.с.181-182). Дана претензія відповідачем залишена без відповіді та задоволення.

Наведені обставини слугували підставою звернення позивача з позовом про стягнення основного боргу в розмірі 98 280,00 грн., 3 % річних у розмірі 3 794,42 грн., інфляційних нарахувань в сумі 10 828,10 грн., пені в сумі 1 828,10 грн. та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 12 000,00 грн.

Норми права та мотиви, якими керується суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та висновки суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно з частиною 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з врахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 Цивільного кодексу України).

Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ст. 638 ЦК України).

Як встановлено судом, між Приватним акціонерним товариством "Деражнянське хлібоприймальне підприємство" (правонаступником якого є ТзОВ "Деражнянське хлібоприймальне підприємство") (Продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Агробізнес" (Покупець) укладено договір купівлі-продажу від 22.01.2020, відповідно до умов якого Продавець зобов`язується передати, а Покупець прийняти і оплатити на умовах, викладених в договорі, повидло не стерилізоване та сік прямого віджиму, асортимент, кількість та ціна якого вказується у видаткових накладних на товар та є невід`ємною частиною цього договору.

Особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання визначаються Господарським кодексом України. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Відповідно до положень статті 67 Господарського кодексу України відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов`язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

Стаття 265 Господарського кодексу України передбачає, що матеріально-технічне постачання та збут продукції виробничо-технічного призначення і виробів народного споживання як власного виробництва, так і придбаних у інших суб`єктів господарювання, здійснюються суб`єктами господарювання шляхом поставки, а у випадках, передбачених цим Кодексом, також на основі договорів купівлі-продажу.

Згідно із частиною 1 статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у обумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч.ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України).

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як визначено ч.ч. 1, 2 ст.692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Так, у п. 2.4 договору сторони визначили, що розрахунок за поставлений товар повинен бути проведений протягом 14 днів з моменту постачання партії товару.

Згідно статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За приписами ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

У відповідності до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 610 Цивільного кодексу України унормовано, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій та підтверджено матеріалами даної господарської справи, ТзОВ «Деражнянське хлібоприймальне підприємство» на виконання умов укладеного між сторонами договору купівлі-продажу № 2201-1 від 22.01.2020 поставило, а ТзОВ «Агробізнес» прийняло товар загальною вартістю 438 267,00 грн., що підтверджується копіями накладних та товарно-транспортних накладних.

Водночас, відповідач з порушенням встановленого договором строку оплати товару, розрахувався лише за частину поставленого позивачем товару в розмірі 339 987,00 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями платіжних доручень, а отже частково виконав свої грошові зобов`язання згідно договору купівлі-продажу.

Враховуючи те, що матеріалами справи підтверджено факт неналежного виконання відповідачем зобов`язань по оплаті вартості отриманого товару за договором купівлі-продажу № 2201-1 від 22.01.2020, колегія суддів вважає підставним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача 98 280,00 грн. основного боргу.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача пені за порушення виконання зобов`язання щодо розрахунку за поставлений товар в розмірі 1 828,10 грн, колегія суддів враховує таке.

Учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором (ч. 1 ст. 216 ГК України).

Згідно з ч. 2 ст. 217 ГК України у сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

В силу п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Законом щодо окремих видів зобов`язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається (ч. 1 ст. 231 ГК України).

У відповідності до ч.ч. 2, 3 ст. 231 ГК України у разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення умов зобов`язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг); за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості. Законом може бути визначений розмір штрафних санкцій також за інші порушення окремих видів господарських зобов`язань, зазначених у частині другій цієї статті.

За змістом положень частини 4 названої статті у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

З аналізу вищенаведених норм права вбачається, що розмір пені за порушення грошових зобов`язань встановлюється в договорі за згодою сторін. У тому випадку, коли правочин не містить в собі умов щодо розміру та бази нарахування пені, або містить умову про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, сума пені може бути стягнута лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Як зазначалось вище, п. 5.1 договору купівлі-продажу № 2201-1 від 22.01.2020 сторони погодили, що у випадку порушення своїх зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність визначену ним та чинним законодавством. Порушенням зобов`язання є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання із порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Таким чином, в спірному договорі сторонами не обумовлено розмір та базу нарахування штрафних санкцій, а лише зазначено, що сторони несуть відповідальність визначену ним та чинним законодавством.

Відтак, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача пені в розмірі 1 828,10 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України).

Господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

У зв`язку з несвоєчасним виконанням ТзОВ «Агробізнес» зобов`язання із оплати вартості поставленого ТзОВ «Деражнянське хлібоприймальне підприємство» товару позивачем згідно поданого розрахунку нараховано відповідачу 3% річних в розмірі 3 794,42 грн.

Місцевий господарський суд перевіривши підстави, строки та правильність нарахування 3% річних, в межах боргових періодів, дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 3 % річних підлягають до задоволення частково в розмірі 3 194,86 грн., в частині позовних вимог про стягнення 599,56 грн. 3 % річних слід відмовити.

Суд апеляційної інстанції перевіривши правильність здійсненого судом першої інстанції розрахунку суми 3 % річних вважає його арифметично вірним.

Отже, суд першої інстанції законно і обгрунтовано прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог в цій частині та стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних в розмірі 3 194,86 грн.

При цьому, колегія суддів зауважує, що рішення суду першої інстанції в частині заявлених позовних вимог про стягнення основного боргу, пені та 3 % річних скаржником не оскаржується.

Згідно із ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Скаржник не погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині стягнення 9 669,70 грн. інфляційних нарахувань, вважає його в цій частині незаконним

Щодо інфляційних нарахувань в розмірі 10 828,10 грн., у зв`язку з протермінуванням оплати вартості поставленого товару, колегія суддів враховує таке.

В силу вищенаведених норм чинного законодавства України внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 Цивільного кодексу України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Відтак, враховуючи положення ч. 2 ст. 625 зазначеного Кодексу, нарахування інфляційних втрат на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

Місцевий господарський суд перевіривши проведені розрахунки суми інфляційних нарахувань в межах заявлено періоду встановив правомірність до стягнення з відповідача 9 669,70 грн. інфляційних нарахувань, в частині позовних вимог про стягнення 1 158,40 грн. інфляційних нарахувань відмовив.

Суд апеляційної інстанції перевіривши правильність здійсненого судом першої інстанції розрахунку суми інфляційних нарахувань вважає його арифметично вірними.

Таким чином, місцевий господарський суд підставно дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог в цій частині та стягнення з відповідача на користь позивача 9 669,70 грн. інфляційних нарахувань.

Також, колегія суддів вважає підставним та обґрунтованим висновок місцевого господарського суду щодо покладення на відповідача пропорційно до задоволених позовних вимог відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в сумі 11 625,60 грн., враховуючи складність даної справи (малозначність спору, що не потребує вивчення великого обсягу фактичних обставин справи та аналізу значного обсягу судової практики), характер та обсяг наданих адвокатом послуг (включаючи підготовку справи до розгляду та подання позову до суду) та беручи до уваги те, що розгляд справи здійснювався місцевим господарським судом за правилами спрощеного позовного провадження, із врахуванням ціни заявленого позову (114 730,62 грн.).

Підсумовуючи все вищевказане, колегія суддів зазначає, що доводи скаржника не знайшли свого підтвердження в ході розгляду апеляційної скарги. Ці доводи не спростовують фактів, покладених в основу рішення Господарського суду Тернопільської області від 20.01.2022 у справі №921/813/21.

За приписами статті 76 Господарського процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).

Таким чином, у господарському процесі обов`язок сторін довести ті обставини, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог чи заперечень, коригується (співвідноситься) з правом суду прийняти чи не прийняти докази в контексті їхнього значення для справи, що і є предметом оцінки господарського суду.

Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та органів, що вирішують спори, має бути належним чином викладено підстави, на яких вони ґрунтуються. Обсяг цього обов`язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Згідно з ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив обставини, що мають значення для справи, надав належну оцінку дослідженим доказам, прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального і процесуального права, тому його необхідно залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Судові витрати

З огляду на те, що суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на скаржника відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 2, 8, 86, 269, 270, 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальності Агробізнес, б/н від 18 лютого 2022 року залишити без задоволення, рішення Господарського суду Тернопільської області від 20.01.2022 року у справі № 921/813/21 без змін.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на скаржника.

Справу повернути в Господарський суд Тернопільської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Строки та порядок оскарження постанов (ухвал) апеляційного господарського суду визначені в § 1 глави 2 Розділу IV ГПК України.

Веб-адреса судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень: http//reyestr.court.gov.ua.

Головуючий (суддя-доповідач) Якімець Г.Г.

Суддя Бойко С.М.

Суддя Бонк Т.Б.