УХВАЛА

25 квітня 2022 року

м. Київ

cправа № 910/19208/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Волковицька Н. О. - головуючий, Могил С. К., Случ О. В.,

розглянувши матеріали касаційної скарги Національного агентства з питань запобігання корупції

на рішення Господарського суду міста Києва від 01.09.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 30.11.2021 у справі

за позовом Національного агентства з питань запобігання корупції

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Алтаюр"

про стягнення 420 829,08 грн,

ВСТАНОВИВ:

13.01.2022 до Касаційного господарського суду надійшла касаційна скарга Національного агентства з питань запобігання корупції на рішення Господарського суду міста Києва від 01.09.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 30.11.2021 у справі № 910/19208/20.

Ухвалою Касаційного господарського суду від 07.02.2022 вищевказана касаційна скарга була залишена без руху на підставі частини другої статті 292 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) із наданням скаржникові строку, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали, для усунення зазначених в ній недоліків, шляхом надання суду відповідної заяви з чітким зазначенням підстав касаційного оскарження судових рішень у цій справі з одночасним їх обґрунтуванням з урахуванням вимог процесуального закону, у тому числі щодо питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, що є підставою для оскарження судового рішення у справі, з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

На виконання вимог вказаної ухвали скаржник 21.02.2022 подав до суду заяву про усунення недоліків касаційної скарги у справі № 910/19208/20, у якій вказано обґрунтування підстави подання касаційної скарги, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, а також того, що відсутність висновку Верховного Суду щодо визначення переліку дій, з якими пов`язується переривання строку позовної давності, скаржником ототожнюється з питанням права, яке має фундаментальне значення для формування правозастосовчої практики.

За результатами перевірки матеріалів поданої касаційної скарги Верховний Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі № 910/19208/20 і в обґрунтування цієї відмови зазначає про таке.

За змістом пункту 1 частини першої статті 293 ГПК України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Предметом позову у цій справі є стягнення 420 829,08 грн, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102,00 грн х 500 = 1 051 000,00 грн), а тому у розумінні ГПК України оскаржувані рішення у справі № 910/19208/20 не підлягають касаційному оскарженню.

Разом із цим у тексті касаційної скарги та заяві про усунення її недоліків зазначено, що судові рішення у цій справі оскаржуються з підстави, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, а також передбаченої підпунктом "а" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України, оскільки скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики. На думку заявника вказане ним питання права щодо правового інституту переривання строку позовної давності шляхом вчинення особою інших дій, крім пред`явлення позову до боржника, ототожнюється з іншою зазначеною ним підставою оскарження щодо застосування частини першої статті 264 Цивільного кодексу України за відсутності висновку Верховного Суду щодо її застосування у подібних правовідносинах.

Колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду вважає, що наведені скаржником у касаційній скарзі доводи та аналіз судових рішень у цій справі не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки зі змісту касаційної скарги убачається, що скаржник спонукає касаційний суд лише до аналізу наявних у справі доказів, яким вже було надано оцінку господарськими судами попередніх інстанцій та повторне встановлення обставин справи.

Водночас з огляду на зміст касаційної скарги, наведені скаржником у ній доводи, у контексті прийнятих у даній справі судових рішень, зводяться до заперечення встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи з одночасним тлумаченням стороною власного їх викладення, і в цілому до заперечення результату розгляду справи судом.

Зазначене заявником у скарзі питання права щодо застосування частини першої статті 264 Цивільного кодексу України в частині переліку обставин, з якими слід пов`язувати переривання строку позовної давності, або визначення їх ознак, не свідчить про фундаментальність його значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки вказані обставини встановлюються судами у кожному конкретному випадку.

Твердження заявника, що справа стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики є безпідставними, оскільки у поданій касаційній скарзі відсутні посилання на конкретні справи або їх кількісні показники, які б свідчили про те, що судами сформульовано різну правову позицію при вирішенні справ з аналогічними обставинами справи.

Право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, спрямовані на недопущення безладного перебігу судового процесу (за змістом рішення Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").

Також слід зауважити, що у рішенні Європейського суду з прав людини від 23.10.1996 "Справа "Леваж Престасьон Сервіс проти Франції" (Levages Prestations Services v. France, заява № 21920/93, пункт 48) вказано, що зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, роль якого обмежено перевіркою правильності застосування норм закону, процесуальні процедури у такому суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється після його розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

В контексті викладеного Суд вважає за необхідне зазначити, що Рекомендацією № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07.02.1995 державам-членам рекомендовано вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини "с" статті 7 Рекомендації, скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися щодо тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу.

Використання оціночних чинників, зокрема, таких понять, як: "суспільний інтерес", "значення для формування єдиної правозастосовчої практики", "малозначні справи" тощо не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже виходячи з високого статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".

Розглянувши наведені скаржником доводи в обґрунтування наявності правових підстав для розгляду цієї справи у касаційному порядку, Суд вважає їх необґрунтованими.

Подана касаційна скарга фактично зводиться до спроби переконати суд у необхідності втрутитися у зміст рішення, ухваленого судом попередньої інстанції, однак Верховний Суд не може ставити під сумнів законність рішень судів попередніх інстанцій тільки через те, що такі рішення оскаржено і скаржник вважає їх незаконними, а тому підстав для відкриття касаційного провадження у цій справі за касаційною скаргою Національного агентства з питань запобігання корупції немає.

З урахуванням вказаного суд касаційної інстанції дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Національного агентства з питань запобігання корупції на рішення Господарського суду міста Києва від 01.09.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 30.11.2021 у справі № 910/19208/20, оскільки цю скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

За таких обставин, керуючись статтями 12, 163, 234, 287, 293 ГПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Національного агентства з питань запобігання корупції на рішення Господарського суду міста Києва від 01.09.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 30.11.2021 у справі № 910/19208/20.

2. Матеріали касаційної скарги з додатками на 36 (тридцяти шести) аркушах, у тому числі платіжне доручення від 02.12.2021 № 1657, повернути скаржникові.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий Н. О. Волковицька

Судді С. К. Могил

О. В. Случ