ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" лютого 2022 р. Справа№ 910/9732/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Чорногуза М.Г.

Агрикової О.В.

при секретарі судового засідання Линник А.М.

розглянувши матеріали апеляційної скарги ОСОБА_1

на рішення Господарського суду міста Києва від 28.10.2021

у справі № 910/9732/20 (суддя Привалов А.І.)

за позовом ОСОБА_1

до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській, Чернігівській областях

про визнання дій суб`єкта владних повноважень щодо проведення перевірок незаконними

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1

від відповідача: Котовський В.М. - представник відповідно до витягу з ЄДР

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській, Чернігівській областях (далі - РВ ФДМУ, відповідач) про визнання дій суб`єкта владних повноважень щодо проведення перевірок незаконними, відповідно до якої просить суд:

- визнати незаконними дії Регіонального відділення Фонду державного майна України у Київській області щодо здійснення перевірок від 23.01.2014 до договорів купівлі-продажу державного майна № 2-НБ-ЗД; № 3-НБ-ЗД; № 4-НБ-ЗД; № 5-НБ-ЗД;

- визнати незаконними дії Регіонального відділення Фонду державного майна України у Київській області щодо здійснення перевірок від 25.11.2016 до договорів купівлі-продажу державного майна № 2-НБ-ЗД; № 3-НБ-ЗД; № 4-НБ-ЗД; № 5-НБ-ЗД;

- визнати поточні перевірки Регіонального відділення Фонду державного майна України у Київській області від 23.01.2014 до договорів купівлі-продажу державного майна № 2-НБ-ЗД; № 3-НБ-ЗД; № 4-НБ-ЗД; № 5-НБ-ЗД протиправними;

- визнати поточні перевірки Регіонального відділення Фонду державного майна України у Київській області від 25.11.2016 до договорів купівлі-продажу державного майна № 2-НБ-ЗД; № 3-НБ-ЗД; № 4-НБ-ЗД; № 5-НБ-ЗД протиправними;

- визнати незаконними та скасувати акти поточних перевірок Регіонального відділення Фонду державного майна України у Київській області від 23.01.2014 до договорів купівлі-продажу державного майна № 2-НБ-ЗД; № 3-НБ-ЗД; № 4-НБ-ЗД; № 5-НБ-ЗД;

- визнати незаконними та скасувати акти поточних перевірок Регіонального відділення Фонду державного майна України у Київській області від 25.11.2016 до договорів купівлі-продажу державного майна № 2-НБ-ЗД; № 3-НБ-ЗД; № 4-НБ-ЗД; № 5-НБ-ЗД.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 08.01.2003 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України у Київській області та громадянином України ОСОБА_1 було укладено договори купівлі-продажу № 2-НБ-ЗД та № 3-НБ-ЗД об`єкта незавершеного будівництва, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , та договори купівлі-продажу № 4-НБ-ЗД та № 5-НБ-ЗД об`єкта незавершеного будівництва, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 .

В подальшому, 23.04.2010 сторонами були укладені додаткові договори, відповідно до яких внесено зміни до п. 5.1.6. договорів та зобов`язано покупця у термін до 31.12.2011 підготувати документи і здійснити відповідні дії щодо переоформлення права забудовника на об`єкти приватизації, добудувати та ввести об`єкти в експлуатацію до 31.12.2013 з можливою зміною первісного призначення.

23.01.2014 та 25.11.2016 Регіональним відділенням Фонду державного майна України у Київській області були складені акти за наслідками проведених перевірок щодо здійснення контролю за виконанням позивачем умов договорів купівлі-продажу державного майна № 2-НБ-ЗД, № 3-НБ-ЗД, № 4-НБ-ЗД та № 5-НБ-ЗД. Водночас Регіональним відділенням Фонду державного майна України у Київській області були складені акти про недопущення до перевірки та (або) ненадання документів.

Позивач вважає дії Регіонального відділення Фонду державного майна України у Київській області щодо здійснення вищевказаних перевірок протиправними, оскільки вони здійснені з порушенням вимог чинного законодавства України, внаслідок чого було порушено права позивача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.07.2020 у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях про визнання дій суб`єкта владних повноважень щодо проведення перевірок незаконними відмовлено на підставі пункту 1 частини 1 статті 175 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку із тим, що даний спір підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 07.10.2020 у справі № 910/9732/20 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду міста Києва від 17.07.2020 у справі № 910/9732/20 задоволено; ухвалу Господарського суду міста Києва від 17.07.2020 у справі № 910/9732/20 скасовано; матеріали справи № 910/9732/20 направлено до Господарського суду міста Києва для продовження розгляду зі стадії прийняття позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.11.2020 у справі № 910/9732/20 позовну заяву ОСОБА_1 до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях про визнання дій суб`єкта владних повноважень щодо проведення перевірок незаконними повернуто на підставі пункту 2 частини 5 статті 174 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку із порушенням правил об`єднання позовних вимог.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 24.05.2021 у справі № 910/9732/20 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено; ухвалу Господарського суду міста Києва від 10.11.2020 у справі № 910/9732/20 скасовано; матеріали справи № 910/9732/20 направлено до Господарського суду міста Києва для вирішення питання про відкриття провадження.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.07.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/9732/20; розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначено на 19.08.2021.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.10.2021 у справі № 910/9732/20 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Судове рішення обґрунтоване тим, що заявлені позивачем вимоги не призводять до поновлення порушеного права позивача. Зважаючи на зміст позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що фактично такі вимоги не відповідають встановленим законом способам захисту прав, а спрямовані на встановлення судом певних юридичних фактів, що не віднесено до компетенції господарського суду, який, як орган державної влади, зобов`язаний діяти у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України. Закон не передбачає такий спосіб захисту цивільних прав або інтересів як визнання протиправними дій суб`єкта цивільних правовідносин, адже задоволення цієї вимоги не призводить до захисту прав, а лише може бути використане для захисту інших прав або інтересів, зокрема у інших судових процесах. Відтак, суд дійшов висновку, що встановлення певних обставин є неналежним способом захисту права та охоронюваного законом інтересу, оскільки, розглядаючи таку вимогу, суд не здійснює захисту прав та законних інтересів учасників господарських відносин.

Не погодившись із вищезазначеним рішенням, ОСОБА_1 звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове про задоволення позовних вимог повністю.

Вимоги та доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що рішення Господарського суду міста Києва від 28.10.2021 у справі № 910/9732/20 є незаконним та необґрунтованим, прийнято з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права.

Апелянт вважає, що обраний ним спосіб захисту - визнання дій відповідача незаконними - є належним способом захисту. Позивач не погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що заявлені позивачем позовні вимоги не призводять до поновлення порушеного права позивача. Також позивач не погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги спрямовані на встановлення юридичних фактів, а між сторонами відсутній спір про право, зазначаючи, що права скаржника були порушені, у зв`язку із порушенням відповідачем порядку проведення перевірок, а складенні за результатом перевірок акти містять неправдиві відомості. Водночас позивач вважає, що проведення відповідачем перевірок здійснено з перевищенням повноважень.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.11.2021 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 28.10.2021 у справі №910/9732/20 залишено без руху; встановлено позивачу строк для усунення недоліків апеляційної скарги.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.12.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 28.10.2021 у справі № 910/9732/20; розгляд апеляційної скарги призначено на 12.01.2022; Регіональному відділенню Фонду державного майна України по Київській, Черкаській, Чернігівській областях встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу; з Господарського суду міста Києва витребувано матеріали справи № 910/9732/20 за позовом ОСОБА_1 до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській, Чернігівській областях про визнання дій суб`єкта владних повноважень щодо проведення перевірок незаконними.

Відповідач скористався правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), на подання відзиву на апеляційну скаргу, та 22.12.2021 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду подав відзив.

Відзив на апеляційну скаргу обґрунтований тим, що у зв`язку із розірванням договорів купівлі-продажу, на підставі яких проводились перевірки та складались оскаржувані акти, у позивача відсутнє порушене право; обраний позивачем спосіб захисту не є ефективним, оскільки не відновлює правове становище позивача.

30.12.2021 в системі "Електронний суд" Північного апеляційного господарського суду зареєстровано пояснення на відзив на апеляційну скаргу від скаржника.

Пояснення на відзив на апеляційну скаргу обґрунтовані тим, що внаслідок дій відповідача щодо проведення перевірок між сторонами було розірвано ряд договорів купівлі-продажу, а отже, на думку позивача, в останнього наявне порушене право. Проведення відповідачем перевірок у 2014 та 2016 роках є перевищенням наданих йому повноважень щодо здійснення державного контролю за виконанням умов договорів. Позивач зазначає, що спірні акти перевірок не були предметом дослідження у справах про розірвання укладених сторонами договорів купівлі-продажу. Окремо скаржник зазначає, що суд не надав оцінки наданому позивачем доказу - акту від 31.08.2012 готовності до експлуатації об`єкта тимчасового зберігання насіння та трав, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.01.2022 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 28.10.2021 у справі №910/9732/20, призначену на 12.01.2022 о 16:00 год., прийнято до провадження колегією суддів у складі: головуючого - Мальченко А.О.; суддів - Чорногуза М.Г., Агрикової О.В.

У судовому засіданні 12.01.2022 розгляд справи відкладено на 23.02.2022.

04.02.2022 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суд від відповідача надійшли доповнення до відзиву на апеляційну скаргу.

Доповнення до відзиву на апеляційну скаргу обґрунтовані тим, що договори купівлі-продажу були розірвані у зв`язку із невиконанням позивачем зобов`язань за цими договорами. Водночас спірні акти перевірок є доказами, які лише частково підтверджують факт невиконання позивачем своїх зобов`язань за укладеними сторонами договорами купівлі-продажу. Також, на думку відповідача, зазначені вище договори купівлі-продажу розірванні рішеннями суду, які набрали законної сили, з огляду на що у позивача відсутнє порушене право.

У судове засідання 23.02.2022 з`явилися представники сторін та надали пояснення.

Представник позивача підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення суду скасувати та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечив, вказуючи на необґрунтованість наведених у ній доводів, а рішення Господарського суду міста Києва просив залишити без змін.

23.02.2022 у судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог частин 1, 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзив на неї, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 08.01.2003 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Київській області та громадянином України ОСОБА_1 укладено ряд договорів, а саме:

- договір купівлі-продажу № 2-НБ-ЗД об`єкта незавершеного будівництва - «корпус 2 Б», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

- договір купівлі-продажу № 3-НБ-ЗД об`єкта незавершеного будівництва - «корпус 2В», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

- договір купівлі-продажу № 4-НБ-ЗД об`єкта незавершеного будівництва - «База КБУ», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 );

- договір купівлі-продажу № 5-НБ-ЗД об`єкта незавершеного будівництва - «площадка РБЦ», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ).

23.04.2010 сторонами були укладені додаткові договори, якими внесено зміни до п. 5.1.6 договорів, відповідно до якого покупець був зобов`язаний в термін до 31.12.2011 підготувати документи та здійснити відповідні дії щодо переоформлення права забудовника на об`єкти приватизації, добудувати та ввести об`єкти в експлуатацію до 31.12.2013 з можливою зміною первісного призначення.

23.01.2014 та 25.11.2016 РВ ФДМУ були складені акти за наслідками проведених перевірок щодо здійснення контролю за виконанням позивачем умов договорів купівлі-продажу державного майна № 2-НБ-ЗД, № 3- НБ-ЗД, № 4-НБ-ЗД та № 5-НБ-ЗД.

Водночас РВ ФДМУ були складені акти про недопущення до перевірки та (або) ненадання документів.

У висновках актів перевірки встановлено, що умови договорів купівлі-продажу не виконано в повному обсязі.

Відповідно до частини 2 статті 26 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" на вимогу однієї із сторін договір купівлі-продажу може бути розірвано або визнано недійсним за рішенням суду в разі невиконання іншою стороною зобов`язань, передбачених договором купівлі-продажу, у визначені строки.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.07.2020 у справі № 910/22693/17 за позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях до ОСОБА_1 про розірвання договору купівлі-продажу та витребування майна позов задоволено частково; договір купівлі-продажу державного майна об`єкта незавершеного будівництва "корпус 2-Б" від 08.01.2003 № 2-НБ-ЗД, укладений між ОСОБА_1 та Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Київській області, розірвано; у громадянина України ОСОБА_1 витребувано об`єкт незавершеного будівництва - "корпус 2-Б", який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та передано його Регіональному відділенню Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях шляхом підписання акту приймання-передачі.

Задовольняючи позовні вимоги частково, судом встановлено невиконання відповідачем п.п. 5.1.4, 5.1.5, 5.1.6 договору № 2-НБ-ЗД від 08.01.2003, у зв`язку з чим позивачем не було отримано очікуваного результату при укладенні договору: добудови та введення відповідачем в експлуатацію у визначений договором строк об`єкта незавершеного будівництва та забезпечення охорони навколишнього природного середовища під час добудови, що є істотним порушенням відповідачем умов договору купівлі-продажу державного майна об`єкта незавершеного будівництва.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 25.02.2021 у справі № 910/22693/17 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 07.07.2020 у справі №910/22693/17 залишено без задоволення; рішення Господарського суду міста Києва від 07.07.2020 у справі № 910/22693/17 залишено без змін.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.06.2017 у справі № 910/5716/17 за позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України у Київській області до ОСОБА_1 про розірвання договору купівлі-продажу № 3-НБ-ЗД від 08.01.2003 позов задоволено повністю; договір купівлі-продажу державного майна об`єкта незавершеного будівництва, що продано на аукціоні, № 3-НБ-ЗД від 08.01.2003, укладений між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Київській області та ОСОБА_1 , розірвано.

Задовольняючи позовні вимоги повністю, суд встановив, що відповідач не завершив будівництво спірного об`єкта нерухомості у визначені договором строки, а також не підготував та не здійснив відповідні дії щодо переоформлення права на добудову об`єкта, зокрема, не добудовано та не введено об`єкт в експлуатацію до 31.12.2013; не забезпечено виконання вимог екологічної безпеки, охорони навколишнього природного середовища під час добудови та подальшого введення в експлуатацію об`єкта; не повідомлено про неможливість завершення будівництва об`єкта в установлені терміни, що підтверджується актами поточної перевірки, складеними Регіональним відділенням Фонду державного майна України у Київській області, що є підставою для розірвання зазначеного договору купівлі-продажу державного майна об`єкта незавершеного будівництва, що продано на аукціоні, № 3-НБ-ЗД від 08.01.2003. Водночас суд зазначив, що до матеріалів справи не було додано належних та допустимих доказів на підтвердження виконання відповідачем умов договору купівлі-продажу державного майна - об`єкта незавершеного будівництва, що продано на аукціоні, № 3-НБ-ЗД від 08.01.2003. Також відповідачем не надано доказів у підтвердження неможливості завершення будівництва у встановлений договором строк. Доказів звернення до позивача із заявами про наявність перешкод у будівництві, матеріали справи також не містять.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 10.10.2017 у справі № 910/5716/17 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 06.06.2017 у справі № 910/5716/17 - без змін.

Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 31.01.2018 у справі № 910/5716/17 касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 06.06.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 10.10.2017 у справі за № 910/5716/17 - без змін.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 21.02.2018 у справі № 910/5719/17 за позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України у Київській області до ОСОБА_1 про розірвання договору апеляційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області на рішення Господарського суду міста Києва від 20.07.2017 у справі №910/5719/17 задоволено; рішення Господарського суду міста Києва від 20.07.2017 у справі №910/5719/17 скасовано та прийнято нове рішення; позов задоволено повністю; договір купівлі-продажу державного майна об`єкта незавершеного будівництва - «База КБУ», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ), від 08.01.2003 № 4-НБ-ЗД, укладений між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Київській області та ОСОБА_1 , розірвано.

Задовольняючи апеляційну скаргу та постановляючи нове рішення про задоволення позову, Київський апеляційний господарський суд виходив з того, що відповідач ні у суді першої інстанції, ні в апеляційному господарському суді не надав доказів закінчення будівництва об`єкту незавершеного будівництва та введення його в експлуатацію. Колегією суддів апеляційної інстанції відхилено твердження відповідача про неможливість завершити будівництво у встановлені договором строки через відсутність документів на право користування земельною ділянкою, обов`язок отримання яких покладено, на думку відповідача, на Фонд державного майна України, адже укладаючи спірний договір № 4-НБ-ЗД від 08.01.2003, у п. 1.1 сторони погодили, що питання відведення, купівлі або дострокової оренди земельної ділянки вирішується відповідачем самостійно з місцевими органами влади в порядку, установленому чинним законодавством. Досліджуючи обставини справи на підставі поданих сторонами доказів в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про доведеність обставин, на які посилається позивач, а саме, що відповідач не завершив будівництво об`єкта нерухомості у визначений договором № 4-НБ-ЗД від 08.01.2003 строк, до 31.12.2013, не підготував та не здійснив відповідних дій щодо переоформлення права на добудову об`єкта, не забезпечив виконання вимог екологічної безпеки, охорони навколишнього природного середовища під час добудови та подальшого введення в експлуатацію об`єкта, не повідомив про неможливість завершення будівництва об`єкта в установлені терміни, тобто допустив істотне порушення умов договору № 4-НБ-ЗД від 08.01.2003.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.05.2017 у справі № 910/5717/17 за позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України у Київській області до ОСОБА_1 про розірвання договору купівлі-продажу позов задоволено повністю; договір купівлі - продажу державного майна - об`єкта незавершеного будівництва, який продано на аукціоні, «Площадка РБЦ», № 5-НБ-ЗД від 08.01.2003, укладений між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Київській області та громадянином України ОСОБА_1 , розірвано.

Задовольняючи позовні вимоги повністю, суд дійшов висновку, що відповідач, в порушення норм Цивільного кодексу України та умов договору, об`єкт продажу не добудував та не ввів в експлуатацію, не здійснив відповідні дії щодо переоформлення права забудовника на об`єкт приватизації, не забезпечив виконання вимог екологічної безпеки, охорони навколишнього природного середовища під час добудови, тобто не виконав свої зобов`язання належним чином, у зв`язку з чим судом встановлено неотримання позивачем очікуваного результату при укладенні договору, що є істотним порушенням відповідачем умов договору.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 24.10.2017 у справі № 910/5717/17 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 24.05.2017 у справі № 910/5717/17 залишено без задоволення; рішення Господарського суду міста Києва від 24.05.2017 у справі № 910/5717/17 залишено без змін.

Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 28.03.2018 у справі № 910/5717/17 касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення; постанову Київського апеляційного господарського суду від 24.10.2017 та рішення Господарського суду міста Києва від 24.05.2017 у справі № 910/5717/17 залишено без змін.

Отже, під час розгляду вищезазначених справ, судами досліджувались оскаржувані позивачем акти перевірок, які були прийняті як належні та допустимі докази.

У даній справі позивач вважає дії РВ ФДМУ щодо здійснення вищевказаних перевірок протиправними, оскільки вони здійснені з порушенням чинного законодавства України, внаслідок чого було порушено права позивача.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач зазначає, що відповідач не повідомив останнього про здійснення перевірок; відповідач не проводив перевірки безпосередньо на об`єктах приватизації (території є закритими, під постійним цілодобовим чергуванням, відомості в Журналі реєстрації відвідувачів та в Журналі перевірок відомості про представників відповідача та перевірки в дні перевірок відсутні), але при цьому відповідач склав акти, в яких вказав, що був присутній на об`єктах; внаслідок невиїзду співробітників відповідача на об`єкти перевірок, відповідач зробив хибні висновки, адже об`єкти незавершеного будівництва збудовані, хоча і не введені в експлуатацію; відповідач не надав позивачу примірників актів перевірки для підписання, надання своїх зауважень та заперечень.

Також, позивач вказує, що у додаткових договорах останній строк виконання зобов`язання був встановлений сторонами до 31.12.2013, а тому контроль щодо дотримання відповідачем цих зобов`язань не може перевищувати цей строк, у зв`язку із чим проведення відповідачем поточних перевірок у 2014 та 2016 роках є перевищенням наданих йому повноважень щодо здійснення державного контролю за виконанням умов договору.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з рішенням суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог, а доводи скаржника вважає безпідставними та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

Частиною 1 статті 16 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в частині 2 цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом.

Матеріально-правовий зміст захисту цивільних прав та інтересів полягає, насамперед, у з`ясуванні чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

Водночас необхідно виходити з положень статті 11 Цивільного кодексу України про підстави виникнення цивільних прав і обов`язків, відповідно до яких цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, передбачених актами цивільного законодавства, Конституцією України та міжнародними договорами України, а також із дій осіб, не передбачених цими актами, але які породжують цивільні права та обов`язки.

Положеннями частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У розумінні положень зазначеного Закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Процесуально-правовий зміст захисту права, закріпленого у статті 4 Господарського процесуального кодексу України, полягає у тому, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Отже, через зазначені положення Господарського процесуального кодексу України реалізується принцип доступності правосуддя. До господарського суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, дійшовши висновку про безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог (п. 74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.06.2019 у справі № 910/15651/17).

Положеннями статті 13 Конституції України та частини 1 статті 20 Господарського кодексу України закріплений обов`язок держави забезпечувати захист прав і законних інтересів усіх суб`єктів права власності і господарювання.

Наведені положення реалізуються, зокрема, у частині 2 статті 20 Господарського кодексу України, відповідно до якої кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача. Предмет позову кореспондує зі способами захисту права. Під способами захисту права слід розуміти заходи, прямо передбачені законом з метою припинення оспорювання або порушення суб`єктивних цивільних прав та усунення наслідків такого порушення.

Відповідно до положень частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Згідно з частиною 1 статті 20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема:

1) справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці;

2) справи у спорах щодо приватизації майна, крім спорів про приватизацію державного житлового фонду;

3) справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів;

4) справи у спорах, що виникають з правочинів щодо акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав в юридичній особі, крім правочинів у сімейних та спадкових правовідносинах;

5) справи у спорах щодо цінних паперів, в тому числі пов`язані з правами на цінні папери та правами, що виникають з них, емісією, розміщенням, обігом та погашенням цінних паперів, обліком прав на цінні папери, зобов`язаннями за цінними паперами, крім боргових цінних паперів, власником яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та векселів, що використовуються у податкових та митних правовідносинах;

6) справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці;

7) справи у спорах, що виникають з відносин, пов`язаних із захистом економічної конкуренції, обмеженням монополізму в господарській діяльності, захистом від недобросовісної конкуренції, в тому числі у спорах, пов`язаних з оскарженням рішень Антимонопольного комітету України, а також справи за заявами органів Антимонопольного комітету України з питань, віднесених законом до їх компетенції, крім спорів, які віднесені до юрисдикції Вищого суду з питань інтелектуальної власності;

8) справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України , а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених Податковим кодексом України ;

9) справи за заявами про затвердження планів санації боржника до відкриття провадження у справі про банкрутство;

10) справи у спорах щодо оскарження актів (рішень) суб`єктів господарювання та їх органів, посадових та службових осіб у сфері організації та здійснення господарської діяльності, крім актів (рішень) суб`єктів владних повноважень, прийнятих на виконання їхніх владних управлінських функцій, та спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем;

11) справи про оскарження рішень третейських судів та про видачу наказу на примусове виконання рішень третейських судів, утворених відповідно до Закону України "Про третейські суди" , якщо такі рішення ухвалені у спорах, зазначених у цій статті;

12) справи у спорах між юридичною особою та її посадовою особою (у тому числі посадовою особою, повноваження якої припинені) про відшкодування збитків, заподіяних юридичній особі діями (бездіяльністю) такої посадової особи, за позовом власника (учасника, акціонера) такої юридичної особи, поданим в її інтересах;

13) вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, визнання недійсними актів, що порушують права на майно (майнові права), якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав чи спору, що виник з корпоративних відносин, якщо цей спір підлягає розгляду в господарському суді і переданий на його розгляд разом з такими вимогами;

14) справи у спорах про захист ділової репутації, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем або самозайнятою особою;

15) інші справи у спорах між суб`єктами господарювання;

16) справи за заявами про видачу судового наказу, якщо заявником та боржником є юридична особа або фізична особа - підприємець;

17) справи, що виникають при укладанні, зміні, розірванні та виконанні договорів, укладених у рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійних договорів, крім спорів, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Отже, господарський суд розглядає справи, пов`язані з вирішенням спору про право, та в силу положень статей 237 , 238 Господарського процесуального кодексу України при вирішенні господарського спору по суті приймає рішення, у мотивувальній частині якого вказує, зокрема, встановлені ним обставини справи.

Тобто, встановлені господарським судом факти мають бути викладені саме в мотивувальній частині рішення.

Чинним законодавством України не наведено чіткого визначення юридичних фактів, однак із практики застосування термінів, слів та словосполучень у юриспруденції слідує, що юридичними фактами є передбачені законом конкретні обставини, які тягнуть правові наслідки у вигляді виникнення, зміни або припинення правовідносин.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції, з чим погоджується колегія суддів, дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача спрямовані на встановлення певних юридичних фактів. Водночас в даному випадку між сторонами відсутній спір про право.

Суд роз`яснює, що вимога про встановлення факту не може бути предметом спору і самостійно розглядатись в окремій справі. Встановлення факту може лише бути елементом оцінки фактичних обставин справи та обґрунтованості.

Тобто, вимоги позивача про встановлення юридичних фактів можуть бути досліджені та встановлені лише під час вирішення спору про право, відтак, зазначені вимоги не можуть виступати самостійним предметом спору і, відповідно, належним способом захисту.

Колегія суддів зазначає, що вимоги про визнання незаконними дій відповідача щодо здійснення перевірок та визнання вказаних перевірок протиправними є вимогами про встановлення юридичного факту. Вказані вимоги не є ефективними та не призведуть до поновлення порушеного права позивача.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу позивача, що захист майнового або немайнового права чи законного інтересу відбувається шляхом прийняття судом рішення про примусове виконання відповідачем певних дій або зобов`язання утриматись від їх вчинення.

Рішення суду є правозахисним актом, однак способи захисту повинні кореспондуватись з повноваженнями суду, оскільки відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, як вірно зазначено судом першої інстанції, фактично такі вимоги не відповідають встановленим законом способам захисту прав, а спрямовані на встановлення судом певних юридичних фактів, що не віднесено до компетенції господарського суду, який, як орган державної влади, зобов`язаний діяти у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Крім того, судом була взята до уваги правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 18.12.2019 по справі № 910/1389/19, згідно з якою оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам необхідно виходити з його ефективності. Це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Водночас позовні вимоги, що є предметом розгляду у цій справі, по своїй суті є вимогами про встановлення обставин та надання їм правової оцінки. Таким чином, звертаючись до суду з даними вимогами, позивач фактично просить установити певні обставини, які, за його твердженнями, відбулись у минулому, та надати їм відповідну правову оцінку.

Суд звертає увагу позивача, що Закон не передбачає такий спосіб захисту цивільних прав або інтересів як визнання протиправними дій суб`єкта цивільних правовідносин, адже задоволення цієї вимоги не призводить до захисту прав, а лише може бути використане для захисту інших прав або інтересів, зокрема у інших судових процесах.

Тому встановлення певних обставин є неналежним способом захисту права та охоронюваного законом інтересу, оскільки, розглядаючи таку вимогу, суд не здійснює захисту прав та законних інтересів учасників господарських відносин.

Водночас судом апеляційної інстанції відхиляються доводи позивача про те, що оскільки акти поточних перевірок стали підставою для розірвання спірних договорів купівлі-продажу, укладених сторонами, внаслідок чого позивач був позбавлений права власності, а тому, на думку апелянта, вказані акти можуть бути оскаржені до суду в рамках даної справи, що призведе до поновлення порушених права позивача, виходячи з наступного.

Предметом позову може бути матеріально-правова чи немайнова вимога позивача до відповідача, відносно якої суд повинен прийняти рішення.

Колегія суддів зазначає, вимоги позивача про визнання незаконними та скасування актів перевірки, у даному випадку, не можуть бути предметом позову, оскільки є обставинами, які виступають доказами у справі. Ці обставини не можуть бути самостійним предметом спору, оскільки є доводами, які підлягають дослідженню і оцінці при вирішенні спору про право.

Фактично, як вірно зазначено місцевим господарським судом, сформовані позивачем вимоги є засобом доказування для розгляду спору про право.

Більше того, спірні акти були доказами у справах про розірвання договорів купівлі-продажу, які були оцінені судами в сукупності з іншими доказами. Водночас ОСОБА_1 при розгляді спорів у справах про розірвання договорів не спростовано, що спірні акти містять неправдиві відомості, або є неналежними доказами.

Як встановлено судом вище, акти поточних перевірок були одними з належних та допустимих доказів, покладених в основу при прийнятті рішень у справах № № 910/22693/17; 910/5716/17; 910/5719/17; 910/5717/17. Як вбачається зі змісту рішень, прийнятих у наведених вище справах, суди дійшли висновку про те, що відповідач не завершив будівництво спірного об`єкта нерухомості у визначені договором строки, а також не підготував та не здійснив відповідні дії щодо переоформлення права на добудову об`єкта, зокрема, не добудовано та не введено об`єкт в експлуатацію до 31.12.2013; не забезпечено виконання вимог екологічної безпеки, охорони навколишнього природного середовища під час добудови та подальшого введення в експлуатацію об`єкта, не повідомлено про неможливість завершення будівництва об`єкта в установлені терміни. Вказане підтверджувалося, зокрема, актами поточних перевірок. Водночас, як вбачається зі змісту рішень, судами встановлено, що ОСОБА_1 до матеріалів справи не було додано належних та допустимих доказів на підтвердження виконання відповідачем умов договорів купівлі-продажу державного майна об`єкта незавершеного будівництва. Також відповідачем не надано доказів у підтвердження неможливості завершення будівництва у встановлений договором строк.

Відтак, доводи апелянта про те, що внаслідок здійснення відповідачем дій щодо проведення перевірок, між сторонами було розірвано ряд договорів, відхиляються судом апеляційної інстанції, оскільки підставою для розірвання договорів купівлі-продажу було не здійснення відповідачем перевірок, за результатами яких складено спірні акти, а не виконання позивачем умов вказаних договорів, що встановлено рішеннями суду, які набрали законної сили.

В апеляційній скарзі позивач наголошує на тому, що його права були порушені, оскільки перевірки були здійснені з порушенням Порядку № 631, акти перевірок та акти недопущення до перевірки містять неправдиві відомості, а також зазначає про перевищення відповідачем повноважень щодо здійснення державного контролю за виконанням умов договору. Крім того, у поясненнях на відзив на апеляційну скаргу апелянт зазначив, що суд першої інстанції не надав оцінки доказу - акту готовності об`єкта до експлуатації від 31.08.2012.

Колегія суддів відхиляє доводи позивача в цій частині з огляду на встановлення судом першої інстанції, з чим погоджується суд апеляційної інстанції, обрання позивачем неналежного способу захисту, який не призведе до поновлення порушеного права позивача, а також відсутності спору про право.

Зазначене є самостійною підставою для відмови у позові, відтак, обставини проведення відповідачем перевірки, за результатами якої складено акти поточних перевірок, які є предметом позову у даній справі, не досліджувалися судом.

Господарський суд, дійшовши висновку про те, що предмет позову не відповідає встановленим законом або договором способам захисту прав, повинен відмовити в позові, а не припиняти провадження (п. 4.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції № 18 від 26.12.2011 ; аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13.07.2004 по справі № 10/732).

З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що заявлені позивачем вимоги задоволенню не підлягають.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частин 1, 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Разом з тим, саме позивач повинен довести обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог та які підтверджують факт порушення/невизнання його права відповідачем.

Відповідно до частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з частиною 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Частиною 1 статті 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, інші доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Згідно зі статтею 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищезазначене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 28.10.2021 у справі № 910/9732/20 прийняте відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для їх скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга ОСОБА_1 має бути залишена без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні, на підставі статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на апелянта.

Керуючись статтями 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 28.10.2021 у справі № 910/9732/20 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 28.10.2021 у справі № 910/9732/20 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/9732/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 288, 289 ГПК України.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, введення воєнного стану в Україні Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року (затвердженого Законом № 2102-IX від 24.02.2022), повний текст постанови прийнято та підписано 04.05.2022.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді М.Г. Чорногуз

О.В. Агрикова