УХВАЛА

22 лютого 2022 року

м. Київ

cправа № 922/1178/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Чумака Ю. Я. - головуючого, Дроботової Т. Б., Багай Н. О.,

секретар судового засідання - Лелюх Є. П.,

за участю представників:

позивача - не з`явилися,

відповідача - не з`явилися,

розглянувши касаційну скаргу Спілки споживчих товариств "Кооперація Харківщини" на постанову Східного апеляційного господарського суду від 07.12.2021 (головуючий - Крестьянінов О. О., судді Тарасова І. В., Фоміна В. О.) у справі

за позовом Харківської міської ради

до Спілки споживчих товариств "Кооперація Харківщини"

про зобов`язання вчинити певні дії.

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2021 року Харківська міська рада (далі - Харківська міськрада, Міськрада) звернулася до Господарського суду Харківської області з позовом до Спілки споживчих товариств "Кооперація Харківщини" (далі - ССТ "Кооперація Харківщини", Спілка, забудовник) з позовом про зобов`язання Спілки знести самочинно збудовану надбудову над першим поверхом нежитлової будівлі гаража літ. "З-1" (орієнтовною площею 105 м2) за адресою: м. Харків, Нетіченська набережна, 14 (далі - спірна надбудова), привівши вказану будівлю до попереднього стану відповідно до поверхового плану та експлікації на нежитлову будівлю літ. "З-1" станом на 21.10.2014 з матеріалів інвентаризаційної справи № 46562, що знаходиться у Комунального підприємства "Харківське міське бюро технічної інвентаризації" Харківської міськради, з посиланням на положення статей 16, 319, 375 та частини 4 статті 376 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статей 80, 83, 152 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), статей 26, 29, 31, 34 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", статей 10, 16, 40 Закону України "Про благоустрій населених пунктів".

Позовна заява обґрунтовується тим, що: 1) реконструкція нежитлової будівлі літ. "З-1" по Нетіченський набережній, 14 у м. Харків шляхом будівництва спірної надбудови є самочинним будівництвом, оскільки здійснена на земельній ділянці комунальної власності, яка не відведена та не надана Спілці у власність або користування у встановленому законом порядку, та без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи і без належним чином затвердженого проекту; 2) оскільки земельна ділянка, на якій розміщена нежитлова будівля літ. "З-1" перебуває у комунальній власності, то здійснення будь-яких будівельних робіт на ній є порушенням права власності територіальної громади міста Харкова на землю; 3) самочинна зміна (реконструкція) фасаду нежитлової будівлі літ. "З-1" шляхом влаштування надбудови над першим поверхом будівлі (орієнтовною площею 105 м2) та оздоблення ззовні металевим профлистом надбудови без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, та без належним чином затвердженого проекту ставить під загрозу надійність і безпечність експлуатації нежитлової будівлі літ. "З-1" по Нетіченській набережній, 14 у м. Харкові, тому вказана будівля підлягає приведенню до попереднього стану шляхом знесення відповідної надбудови.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 08.07.2021 (суддя Суслова В. В.) у задоволенні позову відмовлено.

Рішення аргументоване тим, що реконструкція нежитлової будівлі літ. "З-1" по Нетіченській набережній, 14 у м. Харкові шляхом будівництва надбудови є самочинним будівництвом, проте, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження того, що: 1) земельна ділянка, на якій розміщена вказана нежитлова будівля, є сформованою як об`єкт цивільних прав; 2) земельна ділянка перебуває у комунальній власності та на вказану земельну ділянку було проведено державну реєстрацію права власності саме за Харківською міськрадою, а також сформовано та зареєстровано зазначену земельну ділянку в Державному земельному кадастрі, то позивач не довів порушення своїх прав власника земельної ділянки, на якій проведено самочинне будівництво.

Постановою Східного апеляційного господарського суду від 07.12.2021 скасовано рішення Господарського суду Харківської області від 08.07.2021 та ухвалено нове рішення про задоволення позову.

Постанова мотивована посиланням на положення статей 16, 268, 319, 375, 376, 391 ЦК України, статей 791, 152 ЗК України, статей 26, 29, 31, 34, 38 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", статей 4, 9 Закону України "Про архітектурну діяльність", пунктів 3, 4, 7 розділу II (Прикінцеві та перехідні положення) Закону України "Про внесенння змін до деякиих законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності" від 06.09.2012 № 5245-VI, статей 74, 75, 86, 269, 277 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), з урахуванням яких апеляційний господарський суд дійшли висновку про обґрунтованість позовних вимог власника земельної ділянки про зобов`язання відповідача знести спірну надбудову з приведенням нежитлової будівлі до попереднього стану з огляду на те, що надбудова над першим поверхом нежитлової будівлі літ. "З-1" (орієнтовною площею 105 м2), яка розташована за адресою: м. Харків, Нетіченська набережна, 14, є об`єктом самочинного будівництва. При цьому суд апеляційної інстанції зазначив, що самі по собі доводи відповідача про не сформованість земельної ділянки, а також відсутність даних про її державну реєстрацію не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову. Більше того, приналежність вказаної земельної ділянки територіальній громаді м. Харкова своїми діями підтверджував і сам відповідач, який стверджував, що звертався до Харківської міськради з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту щодо відведення земельної ділянки по Нетіченській набережній, 14 для експлуатації та обслуговування адміністративної будівлі та допоміжних споруд, який (дозвіл) Спілкою не було отримано.

Не погоджуючись з постановою суду апеляційної інстанції, ССТ "Кооперація Харківщини" звернулася з касаційною скаргою, в якій просить зазначену постанову скасувати, а рішення місцевого господарського суду залишити в силі.

Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24.01.2022 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ССТ "Кооперація Харківщини" на постанову Східного апеляційного господарського суду від 07.12.2021 у справі № 922/1178/21 та призначено розгляд справи у судовому засіданні на 22.02.2022.

Зазначена ухвала мотивована тим, що скаржник на обґрунтування наявності підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, посилається на неврахування судом апеляційної інстанції висновків щодо застосування норми щодо застосування статті 376 ЦК України, викладених у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.09.2021 № 910/10932/17, у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22.01.2020 у справі № 646/7646/16-ц, від 31.05.2021 у справі № 320/1889/17-ц, від 06.09.2021 у справі № 465/7206/18 та у постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17.07.2018 у справі № 820/3183/16, від 31.07.2018 у справі № 813/6426/14, від 06.03.2019 у справі № 814/2645/15, від 15.05.2019 у справі № 813/6423/14.

Судами попередніх інстанцій встановлено такі фактичні обставини:

Спілці належить на праві власності на підставі договору дарування від 25.03.2013 № 1057 нежитлова будівля літ. "З-1" загальною площею 103,9 м2 по Нетіченській набережній, 14 у м. Харкові;

з копій матеріалів інвентаризаційної справи № 46562, а також технічного паспорту вбачається, що належна відповідачу нежитлова будівля літ. "З-1", що розташована за адресою: м. Харків, Нетіченська набережна, №14, станом на 24.02.2014 була одноповерховою;

відповідно до статті 40 Закону України "Про благоустрій населених пунктів", розділу 8 Правил благоустрою території міста Харкова, затверджених рішенням Харківської міськради від 16.11.2011 № 504/11 (далі - Правила) на підставі направлення від 10.12.2020 № 250-Н для проведення перевірки благоустрою міста Харкова, інспектори з благоустрою сектору контролю за станом благоустрою у сфері житлово-комунального господарства Інспекції з благоустрою провели перевірку благоустрою міста Харкова, а саме фасаду нежитлової будівлі літ. "З-1" по Нетіченській набережній, 14;

інспекторами з благоустрою складено акт перевірки благоустрою м. Харкова від 28.12.2020 № 250-А про порушення пункту 1 частини 1 статті 16 Закону України "Про благоустрій населених пунктів" (на об`єктах благоустрою забороняється виконувати роботи без дозволу в разі, якщо обов`язковість його отримання передбачена законом), пункту 1 (підприємства, установи та організації у сфері благоустрою населених пунктів зобов`язані утримувати в належному стані об`єкти благоустрою (їх частини), що перебувають у їх власності або користуванні, а також визначену правилами благоустрою території населеного пункту прилеглу до цих об`єктів територію) та пункту 2 (утримувати в належному стані закріплені за ними на умовах договору з балансоутримувачем об`єкти благоустрою (їх частини) частини 2 статті 18 Закону України "Про благоустрій населених пунктів", пункту 5.7.1.1 Правил (на об`єктах благоустрою забороняється виконувати роботи без дозволу в разі, якщо обов`язковість його отримання передбачена законом), пункту 6.3.1 Правил (роботи по ремонту, реконструкції, реставрації фасадів об`єктів архітектури виконуються відповідно до паспорта опорядження фасаду, погодженого головним архітектором міста Харкова, а якщо об`єкт архітектури є пам`яткою культурної спадщини, - додатково погодженого відповідним органом охорони культурної спадщини) та видано припис з вимогою про усунення порушення державних стандартів, норм і правил у сфері благоустрою населених пунктів, Правил. Вимогу цього припису відповідачем не виконано;

таким чином, за результатами здійснення заходів самоврядного контролю у сфері благоустрою інспекторами з благоустрою встановлено факт порушення Правил, а саме: на огородженій земельній ділянці по Нетіченській набережній, 14 у м. Харкові, проведено роботи зі зміни (реконструкції) фасаду нежитлової будівлі літ. "З-1" шляхом влаштування надбудови над першим поверхом будівлі (орієнтовною площею 105 м2), ззовні надбудова оздоблена металевим профлистом без декларативно-дозвільних документів.

згідно з листом Департаменту містобудування та архітектури Харківської міськради від 12.02.2021 № 747/0/605-21 будь-які проекти рішень з питання надання земельної ділянки у власність або користування для розміщення, здійснення будівництва, збереження зазначених об`єктів по Нетіченській набережній, 14 на розгляд сесією Харківської міськради Департаментом не готувалися; містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва на вказану земельну ділянку Департаментом не готувались; будь-які рішення постійно діючої комісії з питань самочинного будівництва стосовно зазначеного об`єкта за вказаною адресою не приймалися; паспорт опорядження фасаду не реєструвався;

з листа Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту містобудування та архітектури Харківської міськради від 26.02.2021 № 202/0/250-21 вбачається, що в Реєстрі будівельної діяльності відсутня інформація щодо об`єкта будівництва по Нетіченській набережній, 14 у м. Харкові та будь-які документи дозвільного характеру не надходили.

Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України

Згідно з частиною 1 статті 300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи касаційної скарги, відзиву на неї, матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження у справі № 922/1178/21 з огляду на таке.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

Основним елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

При цьому право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").

У рішенні ЄСПЛ від 02.03.1987 у справі "Monnell and Morris v. the United Kingdom" (§ 56) зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них.

Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (такий правовий висновок викладено у пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц).

При цьому на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (такий правовий висновок наведено у пункті 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19).

За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частини 2 статті 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав (пункт "б" частини 3 статті 152 ЗК України).

Згідно з частинами 1, 2, 3, 4 статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Відповідно до частини 7 статті 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

З матеріалів справи вбачається, що правовими підставами позову Міськради визначено положення частин 1, 2, 4 статті 376, статті 391 ЦК України, статті 152 ЗК України, якими не передбачено іншого способу усунення перешкод власнику у користуванні земельною ділянкою комунальної власності, ніж знесення об`єкта самочинного будівництва (надбудови нежитлової будівлі гаражу), спорудженого на такій земельній ділянці, яку не було відведено забудовнику в користування для цілей будівництва.

Колегія суддів відхиляє помилкові доводи скаржника про те, що оскаржувану постанову ухвалено судом апеляційної інстанції без урахування висновку щодо застосування положень частин 4, 7 статті 376 ЦК України (знесення самочинного об`єкта нерухомості є крайньою мірою, яка передбачена законом, і є можливою лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності), викладеного у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.09.2021 № 910/10932/17, у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22.01.2020 у справі № 646/7646/16-ц, від 31.05.2021 у справі № 320/1889/17-ц, від 06.09.2021 у справі № 465/7206/18 та у постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17.07.2018 у справі № 820/3183/16, від 31.07.2018 у справі № 813/6426/14, від 06.03.2019 у справі № 814/2645/15, від 15.05.2019 у справі № 813/6423/14, оскільки у зазначених справах та справі, що розглядається (№ 922/1178/21), суди дійшли відповідних висновків не у зв`язку з неоднаковим застосуванням одних і тих самих норм матеріального права, а у зв`язку з наявністю різних обставин у цих справах, що формують зміст правовідносин, їх різної оцінки судами у кожному конкретному випадку та застосуванням норм цивільного законодавства з різним предметом правового регулювання.

Так, на відміну від цієї справи, під час розгляду якої апеляційний суд виходив зі встановлених обставин спорудження Спілкою об`єкта самочинного будівництва шляхом здійснення незаконної надбудови нежитлової будівлі гаража, розташованої на земельній ділянці, яка є комунальною власністю Харківської міськради (позивача) та не надавалася забудовнику в користування, а також без дозволу на виконання будівельних робіт і без належним чином затвердженого проекту, в постанові від 28.09.2021 у справі № 910/10932/17 Верховний Суд визнав обґрунтованим висновок судів першої та апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позову про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки та повернення її Київській міській раді з приведенням у придатний для використання стан шляхом звільнення від будівель і споруд, оскільки: 1) судами встановлено, що відповідачем не були виконано та не виконувалися роботи з прибудови, а роботи виконано виключно з реконструкції власних нежитлових приміщень без зміни зовнішніх геометричних розмірів їхніх фундаментів у плані. Ці роботи дозволено згідно з частиною 4 статті 34 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" виконувати саме без документу, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою; 2) відповідачем було проведено реконструкцію об`єкта нерухомості та зареєстровано декларацію про готовність об`єкта до експлуатації від 26.08.2015 № КВ35 Державною архітектурно-будівельною інспекцією України як уповноваженим органом, що здійснює контроль за дотриманням суб`єктами містобудування вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, та реєстрація зазначеної декларації не скасовано та ніким не оспорюється, що спростовує твердження позивача про здійснення відповідачем самочинного будівництва.

Водночас постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22.01.2020 у справі № 646/7646/16-ц, від 31.05.2021 у справі № 320/1889/17-ц, від 06.09.2021 у справі № 465/7206/18 взагалі не містять висновку щодо застосування положень частини 4 статті 376 ЗК України, якими регулюються спірні правовідносини у справі № 922/1178/21. Так, залишаючи без змін судові рішення судів попередніх інстанцій про відмову в позові фізичних осіб - співвласників житлового будинку про знесення самочинно збудованого нерухомого майна (прибудови до сусіднього житлового будинку та сусіднього житлового багатоквартирного будинку) Верховний Суд у постановах від 31.05.2021 у справі № 320/1889/17-ц і від 06.09.2021 у справі № 465/7206/18 погодився з висновком судів про недоведеність порушення прав позивачів відповідачем, який проживає в іншому будинку, і що ті порушення будівельних норм, на які позивачі посилаються порушують саме їх права та є співмірними з тим способом захисту, який вони обрали, а встановлені висновками експертиз обставини щодо здійснення відповідачем будівництва з порушенням вимог законодавства не є підставою для задоволення вимог позивачів про знесення такого будівництва, оскільки цьому крайньому заходу передує виконання вимог частини 7 статті 376 ЦК України щодо можливості здійснення відповідної перебудови.

В свою чергу, скасовуючи постанову Харківського апеляційного суду від 20.12.2018 у справі № 646/7646/16-ц, якою було зобов`язано відповідача (фізичну особу) за його рахунок знести самочинно прибудовану надбудову до індивідуального житлового будинку, та передаючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, касаційна інстанція дійшла висновку, що апеляційний суд не дослідив: питання щодо можливості здійснення перебудови нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами; питання щодо наявності чи відсутності згоди відповідача щодо здійснення такої перебудови; порядок користування земельною ділянкою відповідно до рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 20.07.2015, чи розташована спірна будівля на частині, яка виділена у користування позивачці; висновок експертизи з питань чи вплинуло самочинне будівництво на стан будівлі, що належить позивачу та чи можливо знести самочинну побудову без шкоди для будинку позивача. Крім того, встановлюючи порушення прав позивача як співвласника майна, апеляційний суд не надав оцінку заявам співвласників (в тому числі й позивача) житлового будинку від 01.08.2008 та від 19.08.2011 щодо надання ними дозволу відповідачу на будівництво прибудови, а також не вказав, які саме права позивача порушив відповідач.

Що стосується посилань скаржника на обґрунтування своїх заперечень на постанови Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17.07.2018 у справі № 820/3183/16, від 31.07.2018 у справі № 813/6426/14, від 06.03.2019 у справі № 814/2645/15, від 15.05.2019 у справі № 813/6423/14 (зі спорів про знесення об`єктів самочинного будівництва), позивачем в яких є Державна архітектурно-будівельна інспекція України (далі - ДАБІ) як уповноважений орган державного архітектурно-будівельного контролю у сфері містобудівної діяльності, то погоджуючись з судовими рішеннями суду апеляційної інстанції про відмову в позові (справи №№ 820/3183/16, 813/6426/14, 813/6423/14) або скасовуючи судові рішення судів попередніх інстанцій та ухвалюючи нове рішення про відмову в позові (справа № 814/2645/15), Верховний Суд, виходячи зі встановлених судами обставин відсутності попереднього прийняття судового рішення щодо проведення перебудови об`єкта самочинного будівництва, дійшов висновку про те, що відповідно до вимог частини 7 статті 376 ЦК України для задоволення позову про знесення самочинно збудованого нерухомого майна необхідною передумовою є наявність таких фактів як неможливість перебудови об`єкта або відмова особи, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови.

Таким чином, під час розгляду зазначених справ зі спорів (за участю ДАБІ як позивача), що виникли з публічно-правових відносин та віднесених до адміністративної юрисдикції, Верховний Суд сформулював висновок про необхідність послідовного застосування норми частини 7 статті 376 ЦК України та норми частини 4 цієї ж статті в разі істотного відхилення відповідача від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення ним будівельних норм і правил, зокрема шляхом невиконання приписів ДАБІ про усунення допущених порушень законодавства в сфері містобудування.

Натомість, як зазначено вище, спірні приватноправові (земельні) відносини, які виникли між Харківською міськрадою як власником земельної ділянки та Спілкою як забудовником вказаної земельної ділянки, регулюються саме нормою частини 4 статті 376 ЦК України, яка (норма) є правовою підставою позову Міськради в цій справі, заявленого з метою відновлення порушених прав Харківської міськради як власника землі, а не у зв`язку з істотним відхиленням забудовника від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотним порушенням ним будівельних норм і правил, зокрема шляхом невиконання приписів ДАБІ про усунення порушень законодавства в сфері містобудування.

Відтак правовий висновок Верховного Суду в зазначених вище постановах в адміністративних і цивільних справах не доводить неоднакового застосування судом однієї і тієї самої норми матеріального права (частини 4 статті 376 ЦК України), що унеможливлює подібність правовідносин у наведених справах зі спірними правовідносинами в цій господарській справі.

Таким чином, у цій справі та інших справах, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, суди виходили з різних фактичних обставин, встановлених у кожній справі окремо на підставі доказів, наданих учасниками справ на підтвердження їх вимог і заперечень, та яким була надана оцінка згідно з вимогами процесуального закону, а також з неоднакового матеріально-правового регулювання спірних правовідносин.

Отже, після відкриття касаційного провадження у справі № 922/1178/21 касаційна інстанція встановила, що висновки щодо застосування норм права (частин 4, 7 статті 376 ЦК України), які викладено у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.09.2021 № 910/10932/17, у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22.01.2020 у справі № 646/7646/16-ц, від 31.05.2021 у справі № 320/1889/17-ц, від 06.09.2021 у справі № 465/7206/18, у постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17.07.2018 у справі № 820/3183/16, від 31.07.2018 у справі № 813/6426/14, від 06.03.2019 у справі № 814/2645/15, від 15.05.2019 у справі № 813/6423/14, та на які послався скаржник у поданій касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у справі № 922/1178/21.

З огляду на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, не отримала свого підтвердження після відкриття касаційного провадження, а будь-які інші підстави касаційного оскарження відповідачем не зазначалися у поданій касаційній скарзі, колегія суддів на підставі пункту 5 частини 1 статті 296 цього Кодексу дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ССТ "Кооперація Харківщини" на постанову Східного апеляційного господарського суду від 07.12.2021 у справі № 922/1178/21.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою Спілки споживчих товариств "Кооперація Харківщини" на постанову Східного апеляційного господарського суду від 07.12.2021 у справі № 922/1178/21 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий Ю. Я. Чумак

Судді Т.Б. Дроботова

Н. О. Багай