ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.04.2022 Справа № 914/2667/21

За позовом: Державної екологічної інспекції у Львівській області, м.Львів,

до відповідача: Державного підприємства «Дашавський завод композиційних матеріалів», смт.Дашава Стрийського району Львівської області,

за участю третьої особи 1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Стрийської міської ради, м.Стрий Львівської області,

за участю третьої особи 2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Регіонального відділення фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях,

про стягнення 1'236'166,07 грн збитків,

Суддя Яворський Б.І.,

при секретарі Муравець О.М.

Представники cторін:

від позивача: не з`явився,

від відповідача: Цап В.А., Гнитка Т.В.,

від третьої особи 1: Кобко Т.В.,

від третьої особи 1: не з`явився.

Відводів складу суду сторонами не заявлялося.

Відповідно до ст.222 ГПК України фіксування судового процесу здійснюється з допомогою звукозаписувального технічного засобу - програмно-апаратного комплексу Акорд.

Суть спору: На розгляд Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Державної екологічної інспекції у Львівській області до Державного підприємства «Дашавський завод композиційних матеріалів» про стягнення 1'236'166,07 грн. збитків завданих державі, внаслідок порушення вимог природоохоронного законодавства, зокрема, перевіркою встановлено, що ДП «ДЗКМ» не є землекористувачем земельної ділянки і здійснює забір підземних вод за відсутності спеціального дозволу на користування надрами.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 03 вересня 2021 року справу № 914/2667/21 передано на розгляд судді Яворському Б.І.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 08.09.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 07.10.2021, надано відповідачу строк на подання відзиву-протягом 15 днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження у справі.

06.10.2021 відповідач подав відзив на позовну заяву (вх.№22) з обгрунтуванням своєї правової позиції, у якому зазначає, що позивач не надав належних доказів згідно Методики, які б підтверджували фактичний об`єм води, що, на думку позивача, використана самовільно у період 01.01.2012-21.02.2018. Завод є постійним землекористувачем земельної ділянки площею 0,24 га, на якій знаходиться його нерухоме майно - насосна станція І підйому з каптажем для відбору поверхневої джерельної води, побудована у 50-60 роках минулого століття, обсяг видобування води не перевищує 300м.куб. на добу, про що надано копії паспорту водозабірної споруди, дозволи на спеціальне водокористування з 2012 по 2021 р.р. та висновки, що фактичний відбір води не перевищує 300м.куб. на добу. Жодного самовільного зайняття земельної ділянки чи незаконного зведення на ній нерухомості не було, тому відповідач не зобов`язаний отримувати спеціального дозволу на використання надр, окрім тих, які отримував упродовж 2012-2021 років (дозволи на спец водокористування) та сплачував рентну плату. У відзиві відповідач також зазначив, що очікує понести витрати на надання правничої допомоги у розмірі 50'000,00 грн. Крім того, відповідач подав заяву про застосування строків позовної давності (вх.№23477/21).

У підготовчому засіданні 07.10.2021 судом оголошено перерву до 28.10.2021, відомості про що внесено до протоколу судового засідання.

21.10.2021 Стрийською міською радою подано заяву про її вступ у справу в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача (вх. №4247/21), з підстав того, що завод з 1950 року надає послуги з водопостачання та водовідведення населенню с. Загірне, яке внаслідок проведення адміністративно-територіальної реформи увійшло до Стрийської територіальної громади Стрийського району Львівської області. У випадку зупинення водопостачання с. Загірне виникнуть негативні екологічні та соціальні наслідки, що вплинуть на права та обов`язки Стрийської міської ради, яка представляє інтереси усієї територіальної громади.

Ухвалою суду від 28.10.2021 залучено Стрийську міську раду до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, продовжено строк підготовчого провадження у справі на тридцять днів та відкладено підготовче засідання на 18.11.2021.

10.11.2021 третя особа подала суду письмові пояснення по суті спору (вх. №26556/21), просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

У підготовчому засіданні від 18.11.2021 оголошено перерву до 09.12.2021.

18.11.2021 позивач подав пояснення (вх. №27541/21), а 29.11.2021 - відповідь на відзив (вх. №28534/21). Зазначає, що відповідач має право власності на насосну станцію з 27.05.2021 та право постійного користування земельною ділянкою з 09.09.2021, і на момент проведення перевірки 22-25.02.2021 відповідач не був власником нерухомих об`єктів та землекористувачем ділянки, тому нараховано збитки за самовільне користування підземними водами без спеціального дозволу на користування надрами. Розрахунки розміру відшкодування збитків самовільним використанням здійснювались на основі статистичної звітності (звітів за формою №2 ТП-водгосп (річна) за 2012-2018 р.р.) на підставі п.9.2 Методики.

06.12.2021 відповідач подав суду заперечення на відповідь на відзив (вх. N 29332/21), у якому зазначає, що Методикою наведено вичерпний перелік доказів, які підтверджує фактичний об`єм води, що використана самовільно, тому поданий позивачем розрахунок не може вважатися належним доказом на підтвердження доводів позивача. Землекористування відповідачем з 1950 року підтверджується рішенням №97 від 22.03.1968 виконавчого комітету Стрийської міської ради «Про затвердження санітарної охоронної зони господарсько-питтєвого водопостачання Дашавського сажового заводу, правонаступником якого є відповідач. Згідно витягу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що форма власності насосної станції - державна, тобто майно належить заводу на праві повного господарського відання, тому внесення інформації до реєстру не можна ототожнювати із набуттям права власності. Відповідач платив рентну плату як землекористувач земельної ділянки за дозволом на спецводокористування.

Підготовче засідання 09.12.2021 у даній справі не відбулося у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю судді Яворського Б.І. Ухвалою суду від 14.12.2021 підготовче засідання призначено на 20.01.2022.

10.12.2021 Регіональне відділення фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях подало заяву (вх. N 5084/21) про вступ у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача та вказує, що ДП "Дашавський ЗКМ" перебуває у процесі приватизації, і рішення у справі може суттєво вплинути на права регіонального відділення як органу приватизації, який виступає продавцем ЦМК відповідача і формує обсяг зобов`язань для потенційних покупців об`єкта.

24.12.2021 відповідач подав пояснення (вх.№31141/21).

Ухвалою від 14.12.2021 суд залучив Регіональне відділення фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях до участі у справі в якості третьої особи 2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача та призначив підготовче засідання на 20.01.2022. Подальший хід розгляду справи підготовчому провадженні викладено у відповідних ухвалах суду та протоколах судового засідання.

Протокольною ухвалою від 03.02.2022 Господарський суд Львівської області постановив закрити підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 24.02.2022, про що у порядку ст.ст. 120-121 ГПК України повідомив позивача та третю особу.

Судове засідання 24.02.2022 у даній справі не відбулося у зв`язку з введенням воєнного стану через військову агресію російської федерації проти України. Ухвалою суду від 09.03.2022 судове засідання призначено на 21.04.2022, участь сторін обов`язковою не визнавалася.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, з заявами та клопотаннями на адресу суду не звертався, хоча належним чином був повідомлений про дату та час розгляду справи у судовому засіданні, що підтверджується інформацієї з офіційного сайту АТ «Укрпошта» (штрих-кодовий індентифікатор 584), а також відповідними доказами інформування позивача засобами електронного зв`язку.

У судовому засіданні 21.04.2022 представники відповідача позовні вимоги заперечили з підстав, викладених у відзиві та поясненні.

Представник третьої особи 1 у судове засідання з`явилися, проти позову заперечив, просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Третя особа 2 участь повноважного представника у судове засідання не забезпечила, з заявами та клопотаннями на адресу суду не зверталася, належним чином була повідомлена про розгляд саправи, докази про що знаходяться в матеріалах справи.

Згідно пункту 1 ч. 3 ст.202 ГПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Частиною 1 ст.202 ГПК України визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Таким чином, оскільки участь сторін у судовому засіданні обов`язковою не визнавалася, відповідача було належним чином повідомлено про судове засідання на засадах відкритості та гласності судового процесу сторонам створено всі необхідні умови для можливості захисту їх прав та охоронюваних законом інтересів, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності позивача та третьої особи 2.

У судовому засіданні 21.04.2022 судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ.

Державне підприємство «Дашавський завод композиційних матеріалів» є правонаступником Дашавського сажевого заводу. Так, указом начальника Головного управління Ради Міністрів Української ССР по нафтопереробній та нафтохімічній промисловості №250 від 25.12.1974 «Про перейменування сажевих заводів», на підставі указу міністра нафтопереробної та нафтохімічної промисловості СССР №928 від 03.12.1974, Дашавський сажевий завод перейменовано у Дашавський завод технічного вуглецю.

Згідно Статуту ДП «Дашавський завод композиційних матеріалів», затвердженого 25.11.1992, завод є державним підприємством, організованим на базі Дашавського заводу технічного вуглецю, являється його правонаступником і входить до обласної виробничо-комерційної фірми «Львівнафтопродукт» державної компанії «Укрнафтохім» на правах юридичної особи і знаходиться у підпорядкуванні власника - Фонду державного майна України і є заснованим на державній власності України (п.1.1 Статуту).

07 грудня 1992 року Державне підприємство «Дашавський завод композиційних матеріалів» як юридичну особу зареєстроване в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, номер запису. Згідно відомостей реєстру судом з`ясовано, що видами діяльності такого є: виробництво неметалевих мінеральних виробів, н.в.і.у (основний) та неспеціалізована оптова торгівля, роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами, забір, очищення та постачання води, каналізація, відведення й очищення стічних вод (інші види діяльності).

З матеріалів справи вбачається, що у 2007 році ДП «Західукргеологія» НАК «Надра України» Державному підприємству «Дашавський завод композиційних матеріалів» видано паспорт водозабірної споруди №1, з призначенням і відомчою належністю водозабору: господарсько-питне водопостачання, водовідбір: 90,0 м.куб./добу.

23 травня 2011 року відповідач отримав дозвіл на спеціальне водокористування №Укр-1014-11/Льв-ГДС з обсягом видобування води до 300 м.куб. на добу. (термін дії з 23.05.2011-04.10.2013). У подальшому дозвіл на забір води було продовжено до 19.03.2020 (дозвіл №Укр-160ДЕП-14/Лв-ГДС від 01.04.2014, №Укр-1180ДЕП-17/Льв від 03.04.2017 та №57/ЛВ/49д-20 від 19.03.2020). З наданого відповідачем гідрогеологічного висновку ДП «Західукргеологія» НАК «Надра України» вбачається, що видобування води відповідачем забезпечує питною водою смт.Дашава, села Загірне та потреби самого заводу і такий забір складає 218,5 м3/добу.

У період 22.02.2021-25.02.2021 року Державною екологічною інспекцією у Львівській області проведено планову перевірку дотримання вимог природоохоронного законодавства Державного підприємства «Дашавський завод композиційних матеріалів», про що складено Акт перевірки №130/04/154 від 25.02.2021.

Під час перевірки було встановлено, що ДП «Дашавський завод композиційних матеріалів» здійснено забір підземних вод з підземного каптажного джерела №1 (водозабірна споруда №1), розташованого в смт.Дашава, Стрийського району за відсутності спеціального дозволу на користування надрами у період: з 01.01.2012 по 31.12.2014 року в об`ємі 128 300,00м3; з 01.01.2015 по 21.02.2018 року в об`ємі 93725,06 м3; з 22.02.2018 по 21.02.2021 року в об`ємі 70940,00 м3. Відповідні дії є порушенням ст.ст. 16, 19, 21, 23 Кодексу України про Надра, оскільки ДП «Дашавський завод композиційних матеріалів» не є землевласником та не є землекористувачем земельної ділянки, на якій розміщена водозабірна споруда №1 в межах смт. Дашава Стрийського району, з якої здійснювався водозабір.

За результатами проведеної перевірки інспекцією проведено розрахунки розміру збитків, заподіяних державі внаслідок порушення законодавства про охорону та раціональне використання водних ресурсів, обумовлених самовільним використанням водних ресурсів при відсутності дозвільних документів ДП «Дашавський завод композиційних матеріалів» згідно Методики розрахунку розмірів відшкодування збитків, заподіяних державі внаслідок порушення законодавства про охорону та раціональне використання водних ресурсів від 20.07.2009 №389, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 14.08.2009 за №767/16783 (зі змінами внесеними згідно наказу Мінекології та природніх ресурсів України від 30.06.2011 №220, та №367 від 13.10.15). Загальна сума збитків у період з 01.01.2012 по 22.02.2021 року становить 1 236 166,07 грн (розрахунки несанкціонованого забору води було проведено на підставі інформації з статистичної звітності (звіти за формою №2ТП-водгосп за 2021, 2013, 2014 роки про використану воду у період з 01.01.2012 по 31.12.2014 року та 01.01.2015 по 21.02.2018)).

Інспекцією на адресу ДП «Дашавський завод композиційних матеріалів» було скеровано претензії на добровільне відшкодування збитків із відповідними розрахунками, однак добровільної сплати та заперечень на такі від відповідача не надходило.

Відповідач заперечуючи вимоги позивача зазначив, що здійснював забір води з каптажного джерела на законних підставах, без перевищення дозволених об`ємів, що підтверджується дозволами, звітами про використання води, відповідними податковими розрахунками з плати за користування надрами і квитанціями по сплаті рентної плати за користування надрами, платіжними дорученнями та виписками з банківського рахунку платника.

Судом також встановлено, що Дашавський сажевий завод 19.03.1968 звертався до Стрийського райвиконкому з листом №ОК-7-969 про відведення земельної ділянки для санітарної зони охорони господарсько-питтєвого водопостачання. 22 березня 1968 року рішенням виконавчого комітету Стрийської районної ради депутатів трудящих за №97 затверджено границі І-ої та ІІ-ої санітарно-охоронної зони господарсько-питтєвого водопостачання Дашавського сажевого заводу. З п.2 додатку №2 до рішення вбачається, що територія в границях І поясу входить в землекористування заводу.

Раніше, листом №15-6-1309 від 21.11.1979 Державним комітетом Української РСР по охороні природи Дашавському заводу технічного вуглецю було погоджено відведення земельної ділянки загальною площею 67,0 га, з них 2,0 га земель державноговодфонду (р.Стрий для будівництва нового заводу технічного вуглецю, очисних споруд, водозабору і під`їзних шляхів).

У матеріалах справи міститься довідка №435 від 20.08.2013 Дашавської селищної ради з інформацією, що водозабір (каптаж) Державного підприємства «Дашавський завод композиційних матеріалів» знаходиться на землях селищної ради; питання надання дозволу на відвід земельної ділянки для обслуговування каптажу вирішиться на черговому засіданні сесії в жовтні місяці 2013 року. Також є лист Стрийської міської ради №849/39 від 25.03.2021, яким рада підтвердила фактичне землекористування ДП «ДЗКМ» земельною ділянкою площею 0,48 га, як власником нерухомого майна водозабірної споруди каптажу з насосною станцією.

Виконавчий комітет Стрийської міської ради листом за №3.9/1615 від 28.05.2021 вказав, що ДП «ДЗКМ» з 2016 року зверталось з питанням оформлення земельної ділянки під нерухомим майном, однак таке перебуває на стадії вирішення у міській раді.

З матеріалів справи вбачається, що з 25.05.2021 насосна станція І підйому належить на праві власності відповідача (копію витягу з Державного реєстру долучено до матеріалів справи). До реєстрації такого права будівля насосної станції (разом з каптажною спорудою) перебувала на балансі ДП «ДЗКМ», про що свідчить витяг з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо державного майна, долученого до листа Фонду державного майна України №10-15-11618 від 24.05.2021.

Право постійного користування за ДП «ДЗКМ» земельною ділянкою з кадастровим номером :01:005:0013 площею 0,24га, підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №274400342 від 09.09.2021. Підстава: рішення Стрийської міської ради від 29.07.2021 (копія Витягу знаходиться у матеріалах справи).

ОЦІНКА СУДУ.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Пунктом 8 ст.16 ЦК України визначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Частиною 3 зазначеної статті унормовано, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Аналогічні норми містяться також в статті 20 ГК України, якою встановлено, що кожний суб`єкт господарювання має право на захист своїх прав і законних інтересів, зокрема шляхом відшкодування шкоди.

Застосування цього способу захисту визначається положенням ст.22 ЦК України і проводиться як у договірних зобов`язаннях (ст.611 ЦК України), так і в позадоговірних зобов`язаннях (гл.82 ЦК України), якщо порушенням цивільного права особи їй завдано майнову шкоду.

Статтею 73 ГПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Згідно з ст. 74 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доказування і подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приписами ст.ст. 76, 77 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст.13 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права масності Українського народу. Від імені українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Приписами ч.1 ст.149, ст.151 ГК України передбачено, що суб`єкти господарювання використовують у господарській діяльності природні ресурси в порядку спеціального або загального природокористування відповідно до цього Кодексу та інших законів. Суб`єктам господарювання для здійснення господарської діяльності надаються в користування на підставі спеціальних дозволів (рішень) уповноважених державою органів земля та інші природні ресурси (в тому числі за плату або на інших умовах). Порядок надання у користування природних ресурсів громадянам і юридичним особам для здійснення господарської діяльності встановлюється земельним, водним, лісовим та іншим спеціальним законодавством.

Відносини у галузі охорони навколишнього природного середовища в Україні регулюються Законом України «Про охорону навколишнього природного середовища», а також земельним, водним, лісовим законодавством, законодавством про надра, про охорону атмосферного повітря, про охорону і використання рослинного і тваринного світу та іншим спеціальним законодавством (ст.2 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища»).

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст.38 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», використання природних ресурсів в Україні здійснюється в порядку загального і спеціального використання природних ресурсів. В порядку спеціального використання природних ресурсів громадянам, підприємствам, установам і організаціям надаються у володіння, користування або оренду природні ресурси на підставі спеціальних дозволів, зареєстрованих у встановленому порядку, за плату для здійснення виробничої та іншої діяльності, а у випадках, передбачених законодавством України, - на пільгових умовах.

Статтею 2 Водного кодексу України визначено, що завданням водного законодавства є регулювання правових відносин з метою забезпечення збереження, науково обґрунтованого, раціонального використання вод для потреб населення і галузей економіки, відтворення водних ресурсів, охорони вод від забруднення, засмічення та вичерпання, запобігання шкідливим діям вод та ліквідації їх наслідків, поліпшення стану водних об`єктів, а також охорони прав підприємств, установ, організацій і громадян на водокористування.

Усі води (водні об`єкти) на території України становлять її водний фонд (ст.3 Водного кодексу України).

Відповідно до ст.1 Водного кодексу України, водокористуванням є використання вод (водних об`єктів) для задоволення потреб населення, промисловості, сільського господарства, транспорту та інших галузей господарства, включаючи право на забір води, скидання стічних вод та інші види використання вод (водних об`єктів); використання води - процес вилучення води для використання у виробництві з метою отримання продукції та для господарсько-питних потреб населення, а також без її вилучення для потреб гідроенергетики, рибництва, водного, повітряного транспорту та інших потреб.

Згідно з ст. 46 Водного кодексу України, водокористування може бути загальним або спеціальним.

Спеціальне водокористування це забір води з водних об`єктів із застосуванням споруд або технічних пристроїв, використання води та скидання забруднюючих речовин у водні об`єкти, включаючи забір води та скидання забруднюючих речовин із зворотними водами із застосуванням каналів. Спеціальне водокористування здійснюється юридичними та фізичними особами насамперед для задоволення питних потреб населення, а також для господарсько-побутових, лікувальних, оздоровчих, сільськогосподарських, промислових, транспортних, енергетичних, рибогосподарських та інших державних і громадських потреб (ст.48 Водного кодексу України).

Відповідно до ст.49 Водного кодексу України, спеціальне водокористування здійснюється на підставі дозволу. Дозвіл на спеціальне водокористування видається: органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища, обласними, Київською та Севастопольською міськими радами за погодженням із Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською, Севастопольською міськими державними адміністраціями - у разі використання води водних об`єктів місцевого значення.

Статтею 44 Водного кодексу України визначено обов`язки землекористувачів, зокрема, здійснювати спеціальне водокористування лише за наявності дозволу.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Кодексу України про надра, надра надаються у користування підприємствам, установам, організаціям і громадянам лише за наявності у них спеціального дозволу на користування ділянкою надр. Право на користування надрами засвідчується актом про надання гірничого відводу. Разом із тим, Кодексом України про надра визначено випадки, за яких господарюючі суб`єкти мають право видобувати підземні води без спеціального дозволу (стаття 21 Кодексу України про надра).

Так, за приписами ст. 23 Кодексу України про надра землевласники і землекористувачі в межах наданих їм земельних ділянок мають право без спеціальних дозволів та гірничого відводу видобувати корисні копалини місцевого значення і торф загальною глибиною розробки до двох метрів, а також підземні води (крім мінеральних) для всіх потреб, крім виробництва фасованої питної води, за умови, що обсяг видобування підземних вод із кожного з водозаборів не перевищує 300 кубічних метрів на добу.

Таким чином, видобувати підземні води без спеціальних дозволів в обсязі, що не перевищує 300 кубічних метрів на добу, мають право суб`єкти господарювання, які є землевласниками або землекористувачами.

Як встановлено судом, відповідач здійснює водопостачання населених пунктів та особисте водовикористання за відповідними дозволами, і упродовж тривалого часу звертався до компетентних органів з питанням юридичного оформлення земельної ділянки під нерухомим майном. Зокрема, враховуючи тривалий процес оформлення дозвільних документів, ще рішеннями виконавчого комітету Стрийської районної ради депутатів трудящих від 22.03.1968 та Державним комітетом Української РСР по охороні природи від 21.11.1979 погоджено надання земельної ділянки у користування заводу, а листом Стрийської міської ради №849/39 від 25.03.2021, підтверджено фактичне землекористування ДП «ДЗКМ» земельною ділянкою площею 0,48 га, як власником нерухомого майна водозабірної споруди каптажу з насосною станцією.

Як уже відзначалося, виконавчий комітет Стрийської міської ради листом за №3.9/1615 від 28.05.2021 вказав, що ДП «ДЗКМ» з 2016 року постійно зверталось з питанням оформлення земельної ділянки під нерухомим майном, однак таке перебуває на стадії вирішення у міській раді. І лише 29.07.2021 Стрийською міською радою було прийнято таке рішення.

Водночас, суд звертає увагу на принцип «належного урядування», про особливу важливість якого підкреслив Європейський суд з прав людини у рішенні від 20.10.2011р. у справі «Рисовський проти України». Вказаний принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Беєлер проти Італії», «Онер`їлдіз проти Туреччини», «Megadat.com S.r.l. проти Молдови», «Москаль проти Польщі»). Відтак, завчасне вчинення відповідачем дій з метою отримання дозволу на спеціальне користування надрами та прісною водою, відсутність такого дозволу у спірний період не залежало від відповідача, а, з метою дотримання «належного самоврядування», покладалися, в тому числі, на державу та третіх осіб.

З огляду на викладене. відповідач є добросовісним учасником у правовідносинах з державою, ним було вжито усіх можливих заходів щодо реєстрації за ДП «ДЗКМ» права постійного користування земельною ділянкою, на якій знаходиться нерухоме майно і якою він добросовісно та відкрито користується з часу початку функціонування заводу, і ним не було допущено порушення вимог законодавства. Отже, вина відповідача відсутня, як і відсутня і його протиправна поведінка.

За змістом частини першої статті 69 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» шкода, заподіяна внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, підлягає компенсації в повному обсязі.

Збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ кредитора, яке пов`язане з утиском його інтересів як учасника певних суспільних відносин і яке виражається у зроблених ним витратах, у втраті або пошкодженні його майна, у втраті доходів, які він повинен був отримати (позиція Верховного Суду, викладена в постанові від 25.06.2019 у справі №910/422/18).

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є одним із видів цивільно-правової або господарсько-правової відповідальності, для застосування якої необхідна наявність всіх елементів складу правопорушення, а саме: протиправної поведінки (дії чи бездіяльності особи); шкідливого результату такої поведінки - збитків; причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою та збитками; вини особи, яка заподіяла шкоду. У разі відсутності хоча б одного з елементів відповідальність у вигляді відшкодування збитків не наступає. При цьому, на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. Вина боржника у порушенні зобов`язання презюмується та не підлягає доведенню кредитором, тобто саме відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків (позиція Верховного Суду, викладена в постанові від 10.07.2019р. у справі №912/2391/16).

Відшкодування шкоди, заподіяної порушенням природоохоронного законодавства, за своєю правовою природою є відшкодування позадоговірної шкоди, тобто деліктною відповідальністю.

Загальні положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної шкоди передбачено статтею 1166 Цивільного кодексу України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Наведена стаття унормовує загальні підстави для відшкодування шкоди в рамках позадоговірних (деліктних) зобов`язань.

Підставою деліктної відповідальності є протиправне шкідливе винне діяння особи, яка завдала шкоду. Для відшкодування завданої шкоди необхідно довести такі факти як: протиправна поведінка боржника, збитки, причинний зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вина.

Наявність всіх зазначених елементів складу цивільного правопорушення є обов`язковим для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

У деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди, протиправність (незаконність) поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. В свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях (діях його працівників) відсутня вина у заподіянні шкоди.

У даному випадку відповідач у порядку, передбаченому законодавством, звертався до уповноважених органів для погодження документів, необхідних для реєстрації раніше відведеної заводу земельної ділянки, якою він користується більше 50 років і на якій знаходяться будівлі заводу. Затримка в оформленні такої документації відбулась не з вини відповідача.

Суд додатково зазначає, що одним із видів діяльності ДП «ДЗКМ» є забір, очищення та постачання води, каналізація, відведення й очищення стічних вод, тобто задоволення потреб споживачів у водопостачанні та водовідведенні. Також, суд звертає увагу, що відповідач отримував дозволи на спец водокористування та звітував про обсяги водовикористання. Саме вказані показники використано позивачем для розрахунку суми збитків, стягнення яких є предметом спору. Перевищення обсягу використання (ліміту) Державною екологічною інспекцією у Львівській області за результатами перевірки не виявлено. Відповідач вчасно провів оплату за використану воду, протилежного суду не наведено. Вказане додатково свідчить про відсутність протиправності у діях відповідача.

Крім того, за спірний період відповідачем в повному обсязі здійснено оплату податків та зборів, в тому числі, рентної плати за спеціальне використання води (збору) за весь обсяг водокористування. Зазначене підтверджується долученими до матеріалів справи документами. Водночас, в матеріалах справи відсутні докази та позивачем не доведено, що відсутність юридично оформленого документа про постійне користування земельною ділянкою призвело до втрати (знищення або пошкодження державного майна, власності), або ж до витрат, які держава зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) чи неотриманні державою доходів, як суб`єктом цивільних відносин.

Не доведено і розміру збитків, адже заявлені збитки, нараховані позивачем на підставі довідки №76 від 22.02.2021 та статистичної звітності форми №2ТП-водгосп.

Враховуючи вищевказане, судом встановлено відсутність у діяннях відповідача в сукупності всіх ознак, що становлять юридичний склад цивільного правопорушення, а, отже, відсутні підстави для відшкодування збитків та задоволення позову.

Щодо заяви відповідача про застосування наслідків спливу строків позовної давності суд відзначає наступне.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі, коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення (п. 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» № 10 від 29.05.2013 р.).

Оскільки позовні вимоги є необґрунтованими, відсутні підстави для застосування наслідків спливу строку позовної давності.

Щодо інших аргументів сторін, суд зазначає, що вони були досліджені у судовому засіданні та не наводяться у рішенні, позаяк не покладаються судом в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обгрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», рішення від 10.02.2010). Крім того, аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 127/3429/16-ц.

СУДОВІ ВИТРАТИ

Сплата позивачем судового збору за подання до суду позовної заяви підтверджується платіжним дорученням № 418 від 01.09.2021 на суму 18'542,50 грн.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір у справі покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд відмовляє у задоволенні позову, судовий збір покладається на позивача.

Керуючись статтями 2, 3, 12, 13, 42, 73-80, 123, 129, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду у порядку та строки, передбачені ст.ст. 256, 257 ГПК України.

Повний текст рішення виготовлено 02.05.2022.

Суддя Яворський Б.І.