ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЖИТОМИРСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________
_______________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" лютого 2022 р. м. Житомир Справа № 906/779/21

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Шніт А.В.

секретар судового засідання Трохимчук І.Р.

за участю представників сторін:

прокурор: Степаницька О.М., посвідчення №058863 від 21.12.2020;

від позивачів: не з`явились;

від відповідача 1: не з`явився;

від відповідача 2: Кравчук В.І., довіреність №96 від 26.08.2021;

від відповідача 3: Шолодько М.М., довіреність від 25.01.2022;

від третьої особи: не з`явився;

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Керівника Бердичівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі

1) Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Рівненській та Житомирській областях

2) Міністерства освіти та науки України

до 1) Червоненської селищної ради в особі виконавчого комітету Червоненської селищної ради

2) Релігійної організації "Свято-Різдва Христового жіночий монастир Житомирської єпархії Української православної церкви"

3) Житомирської єпархії Української православної церкви

за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача - Комунального підприємства "Бердичівське міжміське бюро технічної інвентаризації" Житомирської обласної ради

про визнання недійсною угоди, визнання незаконними та скасування рішення виконавчого комітету, визнання недійсними та скасування свідоцтва про право приватної власності, скасування державної реєстрації та припинення права приватної власності, витребування майна

В судовому засіданні 25.01.2022 оголошувалась перерва до 23.02.2022 о 9:30 год.

Керівник Бердичівської окружної прокуратури Житомирської області звернувся до суду в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Рівненській та Житомирській областях та Міністерства освіти та науки України з позовом до Червоненської селищної ради в особі виконавчого комітету Червоненської селищної ради, Релігійної організації "Свято-Різдва Христового жіночий монастир Житомирської Єпархії Української Православної Церкви" та Житомирської Єпархії Української Православної Церкви, в якому просить:

- визнати недійсною угоду від 20.09.2000, укладену між ВАТ "Червонський цукровик" та Житомирським єпархіальним управлінням Української Православної Церкви про безкоштовну передачу маєтку колишнього власника Червонського цукрового заводу Терещенко;

- визнати незаконним та скасувати рішення Виконавчого комітету Червоненської селищної ради від 23.08.2002 №64 "Про оформлення права колективної власності з видачею свідоцтва Свято-Різдва Христового Червоненського жіночого монастиря Житомирської Єпархії Української православної церкви в смт. Червоне по вул. Котовського, 3";

- визнати недійсним та скасувати свідоцтво серії САЕ №355498 від 04.10.2012 про право приватної власності на будівлі Свято-Різдва Христового Червоненський жіночий монастир Житомирської Єпархії Української Православної Церкви, що знаходиться за адресою: Житомирська область, Андрушівський район, смт. Червоне, вул. Котовського, 3, яке видане виконавчим комітетом Червоненської селищної ради;

- скасувати за Релігійною організацією "Свято-Різдва Христового Червоненським жіночим монастирем Житомирської Єпархії Української Православної Церкви" державну реєстрацію права приватної власності та припинити право приватної власності на нерухоме майно: нежитлова будівля, будівля монастиря літ. А-4, заг. пл. 2802,4 кв.м., господарська будівля літ. Б-1, заг. пл. 1264,7 кв.м., господарська будівля літ. В-1, заг. пл. 394,5 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомості 37795966), розташовані за адресою: Житомирська область, Андрушівський район, смт. Червоне, вул. Котовського, 3;

- витребувати з володіння Релігійної організації "Свято-Різдва Христового жіночий монастир Житомирської Єпархії Української Православної Церкви" на користь держави, в особі Міністерства освіти та науки України, нерухоме майно: нежитлову будівлю монастиря літ. А-4, заг. пл. 2802,4 кв.м., господарську будівлю літ. Б-1, заг. пл. 1264,7 кв.м., господарську будівлю літ. В-1, заг. пл. 394,5 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомості 37795966), яке розташоване за адресою: Житомирська область, Андрушівський район, смт. Червоне, вул. Котовського, 3.

В обґрунтування позовних вимог прокурор посилається на порушення права державної власності на спірне майно внаслідок дій відповідачів, зокрема, на відсутність повноважень у Виконавчого комітету Червоненської селищної ради щодо розпорядження вказаним майном.

В якості правових підстав позову прокурор зазначає, зокрема, ст. 182, 203, 215, 216, 315, 319, 321, 326, 328, 388, 393 Цивільного кодексу України, відповідні норми Цивільного кодексу Української РСР (у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин), норми Закону України "Про власність" (чинного станом на час виникнення спірних правовідносин), Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", Закону України "Про охорону культурної спадщини", Закону України "Про управління об`єктами державної власності", Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", положення відповідних підзаконних нормативно-правових актів, що регулюють спірні правовідносини.

Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 09.08.2021 постановлено прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі; здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження; призначити підготовче засідання; залучити до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Комунальне підприємство "Бердичівське міжміське бюро технічної інвентаризації" Житомирської обласної ради.

31.08.2021 на адресу суду надійшли пояснення Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Рівненській та Житомирській областях, з яких вбачається, що приватизація ВАТ "Червоненський цукровик" проводилася РВ ФДМУ по Житомирській області відповідно до Закону України "Про приватизацію майна державних підприємств" та Декрету Кабінету Міністрів України №51-93 від 17.05.1993 "Про особливості приватизації майна в агропромисловому комплексі". Відповідно до матеріалів інвентаризації, здійсненої для цілей приватизації станом на 10.11.1993, будівля Червоненської філії професійно-технічного училища № 32 (будинок-садиба Терещенка) серед об`єктів, що увійшли до статутного капіталу господарського товариства відсутня. З дати завершення приватизації - 25.06.1996 державна частка у статутному капіталі ВАТ "Червоненський цукровик" відсутні.

Також РВ ФДМУ по Рівненській та Житомирській областях відзначено, що 10.02.1998 Житомирським обласним управлінням освіти передано ВАТ "Червоненський цукровик" нерухоме майно, в якому розміщувалось училище № 32. Посилаючись на положення ст. 4 Закону України "Про управління суб`єктами державної власності", Положення "Про Регіональне відділення Фонду державного майна України по Рівненській та Житомирській областях", позивач-1 зауважував, що спірне нерухоме майно знаходилося у сфері управління Міністерства освіти і науки України.

Водночас позивач-1 погодився з твердженням прокуратури, що знаходження майна на балансі підприємства не є безспірною ознакою його права власності, відчуження майна особою, яка фактично не була його власником, є підставою для визнання відповідної угоди недійсною. При цьому, Регіональне відділення не є органом управління та розпорядником спірного майна, а відтак останнім не вживались заходи щодо припинення порушення прав інтересів держави.

03.09.2021 до суду надійшла заява Житомирської єпархії Української православної церкви про застосування позовної давності.

10.09.2021 від представників Релігійної організації "Свято-Різдва Христового жіночий монастир Житомирської єпархії Української православної церкви" та Житомирської єпархії Української православної церкви на адресу суду надійшов відзив на позов, в якому відповідачі звертають увагу суду на те, що керівник Бердичівської окружної прокуратури при зверненні до суду з даним позовом не подав доказів неналежного виконання позивачами - РВ ФДМУ по Рівненській та Житомирській областях та МОН України, своїх повноважень із захисту державних інтересів. Так, Міністерство освіти та науки України взагалі не надало жодної відповіді на повідомлення Бердичівської окружної прокуратури в порядку ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", а РВ ФДМУ по Рівненській та Житомирській областях надав інформацію, що не є органом управління спірного майна і не має правових підстав для звернення до суду. За наведених обстав представники відповідачів -2 та -3 вважають відсутні підстави для представництва інтересів держави у даній справі.

Разом з тим, представники відповідачів -2 та -3 вважають правомірним виникнення права власності на спірне нерухоме майно, а його реєстрацію проведеною з дотриманням всіх положень діючого законодавства.

Також у відзиві представники відповідачів -2 та -3 просили застосувати наслідки спливу позовної давності та відмовити в задоволенні позову.

11.10.2021 до суду від Міністерства освіти і науки України надійшли пояснення, з яких вбачається, що станом на 04.10.2021 відсутня інформація щодо зазначеного майна.

29.10.2021 від Бердичівської окружної прокуратури надійшла відповідь на відзив, в якій прокуратурою наведено наявні підстави для захисту прокурором в суді інтересів держави в особі РВ ФДМУ по Рівненській та Житомирській областях та МОН України. Також прокурор акцентував увагу на тому, що жодним документом не підтверджено передачу спірного нерухомого майна та набуття у власність або в управління ВАТ "Червонський цукровик" спірного майна, а тому розпорядження указаним майном, в т.ч. шляхом передачі його у приватну власність Житомирському єпархіальному управлінню УПЦ, є протиправним. Оспорюване рішення виконавчого комітету Червоненської селищної ради №64 від 30.08.2002 про оформлення права власності на вищевказане спірне майно за Свято-Різдва Христового Червоненським жіночим монастирем Житомирської Єпархії Української Православної Церкви, прийнято з перевищенням повноважень та за відсутності рішення власника (уповноваженого державного органу) про зміну правового статусу державного майна, є незаконним та має бути скасоване. У зв`язку з цим свідоцтво про право власності серії САЕ №355498 від 04.10.2012 на спірне майно є недійсним та підлягає скасуванню.

Відносно пропуску позовної давності, Бердичівською окружною прокуратурою зазначено, що про факт протиправного вибуття спірного майна з державної власності стало відомо при опрацюванні інформаційного листа Житомирської обласної прокуратури щодо захисту інтересів держави у сфері охорони культурної спадщини від 20.01.2021 № 15/2-73вих-20 окв-21 та у зв`язку з цим публікацій в мережі Інтернет стосовно об`єктів культурної спадщини регіону (Журнал Житомира від 21.01.2021 (zhzh.com.ua/news/2021-01-21-9060), в якій наявна інформація щодо наміру УПЦ продати палац Терещенків на Житомирщині, що знаходиться в смт. Червоне. Саме в ході даної перевірки з`ясовано підстави набуття права власності на нерухоме майно по вул. Котовського, 3 в смт. Червоне Андрушівського району Житомирської області. Отже, за наведених обставин, прокурор вважає, що строк позовної давності слід обраховувати з дати, коли стало відомо про порушення права держави щодо зазначеного майна.

Також 29.10.2021 від Бердичівської окружної прокуратури надійшли заперечення на клопотання представника Житомирської Єпархії Української православної церкви щодо застосування наслідків пропуску позовної давності.

01.11.2021 від Червоненської селищної ради надійшов відзив, відповідно до якого відповідач-1 визнав позовні вимоги в повному обсязі.

03.11.2021 до суду від Бердичівської окружної прокуратури надійшли пояснення щодо складу та найменувань учасників судового процесу.

04.11.2021 від представника Житомирської Єпархії Української Православної церкви надійшла заява (вх. № 02-44/1888/21 від 04.11.2021) про залишення позовної заяви без розгляду на підставі п. 2 ч. 1 ст. 226 ГПК України.

Ухвалою суду від 04.11.2021 постановлено продовжити строк підготовчого провадження; оголосити перерву в підготовчому судовому засіданні; змінити назву 3-го відповідача з Релігійної організації Житомирська Єпархія Української Православної Церкви на Житомирська Єпархія Української Православної Церкви.

Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 02.12.2021 відмовлено представнику Житомирської Єпархії Української Православної Церкви у задоволенні клопотання від 04.11.2021 (вх. №02-44/1888/21 від 04.11.2021) про залишення позову прокурора без розгляду на підставі ст. 226 ГПК України.

Також ухвалою суду від 02.12.2021 постановлено закрити підготовче провадження та призначити справу №906/779/21 до судового розгляду по суті.

Прокурор в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив задовольнити позов.

Позивачі в судове засідання уповноважених представників не направили, хоч про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, на підтвердження чого в матеріалах справи містяться рекомендовані повідомлення про вручення адресатам поштових відправлень (а.с. 147, 155 том 2).

Відповідач-1 (Червоненська селищна рада) не скористався своїм правом на участь в судовому засіданні: повноважного представника не направив, про причини неявки суд не повідомив, хоча про місце, дату та час судового засідання повідомлявся належним чином, про що свідчить роздруківка щодо направлення 28.01.2022 ухвали суду від 25.01.2022, зокрема на електронну адресу Червоненської селищної ради (а.с. 146 том 2).

Представник відповідача-2 в судовому засіданні проти позову заперечував, просив відмовити в його задоволенні, звертав увагу суду на те, що прокурором не надано жодного пояснення, яким чином держава набула право власності на спірне нерухоме майно. Разом з цим представник відповідача-2 просив стягнути з прокуратури витрати на правову допомогу.

Представник відповідача-3 в судовому засіданні просила застосувати наслідки пропуску позовної давності та відмовити в задоволенні позовних вимог. Також відзначала, що спірні будівлі не внесені до реєстру нерухомих пам`яток культурної спадщини ні місцевого значення, ні до Державного реєстру нерухомих пам`яток України.

Третя особа в судове засідання уповноваженого представника не направила, письмових пояснень щодо предмета спору суду не подала, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась вчасно та належним чином, на підтвердження чого в матеріалах справи міститься рекомендоване повідомлення про вручення адресату поштових відправлень (а.с. 148 том 2).

Оскільки явка представника відповідача-1 та третьої особи в судове засідання не визнана обов`язковою, суд вважає, що їх неявка не перешкоджатиме розгляду справи за наявними в ній матеріалами.

Заслухавши пояснення прокурора, представників сторін та дослідивши матеріали справи, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

1. Фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин.

Як зазначив прокурор, Графом Адольфом Грохольським у селищі Червоне на Житомирщині був зведений у 1851 році палац, який в подальшому придбав відомий меценат і цукрозаводчик Микола Терещенко.

За часів існування Союзу Радянських Соціалістичних Республік з 1948 року в приміщенні колишнього маєтку знаходилось фабрично-заводське училище, а з 1987 року - Червоненський філіал професійно-технічного училища №32.

Розпорядженням Житомирської обласної державної адміністрації від 11.08.1997 № 441 "Про взяття на облік та зняття з обліку пам`яток архітектури місцевого значення" взято на облік і охорону будинок-садибу Терещенка в смт. Червоне, Андрушівського району /охор. номер 148/ (а.с. 83 том 1).

Згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 29.05.1997 №526 "Про вдосконалення мережі вищих та професійно-технічних навчальних закладів" Червоненський філіал професійно-технічного і училища №32 ліквідовано.

Згідно акту від 10.02.1998 (а.с. 47-48 том 1) комісією в складі представників від Житомирського обласного управління народної освіти та ВАТ "Червоненський цукровик" проведено прийомку-передачу Червоненського філіалу професійно-технічного училища №32 до Відкритого акціонерного товариства "Червоненський цукровик", зокрема, наступного майна:

- будинок учбового корпусу 3-х поверховий загальною площею 3930 м кв. кубатурою 13394 м куб. балансовою вартістю 816223 грн;

- учбово-виробничі майстерні загальною площею 2016 м кв. кубатурою 6653 м куб. балансовою вартістю 261193 грн;

- склад, погріб, гараж, балансовою вартістю 23275 грн;

- матеріальний склад балансовою вартістю 2545 грн;

- туалет балансовою вартістю 3029 грн;

- мережа водопроводу балансовою вартістю 2144 грн.

Вищевказане нерухоме майно знаходиться по вул. Котовського, 3 в смт.Червоне, Андрушівського району, Житомирської області та не заперечується сторонами.

Надалі, головою правління ВАТ "Червонський цукровик" адресовано Житомирському єпархіальному управлінню УПЦ лист за вих. №01/326 від 08.08.2000 (а.с. 49 том 1), яким повідомлено про надання згоди правлінням на передачу на баланс Житомирській єпархії УПЦ у безкоштовне користування приміщення бувшого маєтку цукрозаводчика Терещенка і частину прилеглої до нього території.

20.09.2000 між ВАТ "Червонський цукровик" та Житомирським єпархіальним управлінням Української Православної Церкви укладено угоду (а.с. 51-52 том 1), відповідно до якої ВАТ "Червонський цукровик" безкоштовно передає, а Житомирське єпархіальне управління УПЦ приймає у власність маєток колишнього власника Червонського цукрового заводу Терещенко (п. 1.1. угоди).

Передача маєтка здійснюється актом здачі-приймання, підписання якого свідчить про фактичну передачу. Маєток передається для розміщення монастиря (п. 2-3 угоди).

Додатком до угоди (а.с. 52 том 1) визначено перелік будівель, що передаються, а саме: основна будівля /3-2 поверх будинок/; будівля бувших майстерень ПТУ; гаражі; підсобні приміщення, що належали ПТУ.

Згідно акту від 30.01.2001 (а.с. 53-54 том 1) комісією в складі представників від Житомирської єпархії УПЦ та ВАТ "Червонський цукровик" проведено прийомку-передачу бувшого Червоненського філіалу професійного-технічного училища №32, зокрема:

- будинку учбового корпусу 3-х поверхового, загальною площею 3930 м кв. кубатурою 13394 м куб.;

- приміщення майстерні загальною площею, 2016 м. кв. кубатурою 665З м куб.;

- склад, погріб, гараж;

- матеріальний склад;

- туалет;

- мережу водопроводу.

24.04.2001 державним комітетом України у справах релігій зареєстровано статут релігійної організації Свято-Різдва Христового Червоненського жіночого монастиря Житомирської Єпархії Української Православної Церкви (а.с. 60-67 том 1).

Згідно відомостей Статуту адресою монастиря визначено смт. Червоне, Андрушівського району, Житомирської області, індекс 13234.

Рішенням виконкому Червоненської селищної ради від 30.08.2002 № 64 "Про оформлення права власності на жіночий монастир" (а.с. 55 том 1) вирішено оформити право колективної власності з видачею свідоцтва Свято-Різдва Христового Червоненського жіночого монастиря Житомирської Єпархії Української Православної Церкви на нерухоме майно, що знаходиться в смт. Червоне, по вул. Котовського, 3.

На підставі вищезгаданого рішення виконавчим комітетом Червоненської селищної ради 29.12.2002 видано свідоцтво про право власності (а.с. 56 том 1), відповідно до якого спірне майно в цілому належить Свято-Різдва Христового Червоненського жіночого монастиря Житомирської Єпархії УПЦ.

Надалі, у зв`язку з втратою свідоцтва про право власності, 04.10.2012 виконавчим комітетом Червоненської селищної ради видано дублікат свідоцтва про право власності серії САЕ №355498 на нерухоме майно (а.с. 72 том 1), що знаходиться по вул. Котовського, 3 в смт. Червоне Андрушівського району, Житомирської області в складі: нежитлової будівлі монастиря літ. А-4, загальною площею 2802,4 кв. м; господарської будівлі літ. Б-1, загальною площею 1264,7 кв. м; господарської будівлі літ. В-1, загальною площею 394,5 кв. м.

Згідно дублікату свідоцтва про право власності серії САЕ №355498 КП "Бердичівське міське бюро технічної інвентаризації" 29.10.2012 здійснено державну реєстрацію права приватної власності за Свято-Різдва Христового Червоненським жіночим монастирем Житомирської Єпархії Української Православної Церкви на нерухоме майно в наведеному вище складі (реєстраційний номер об`єкта нерухомості 37795966, запис №685, в книзі 25) за адресою: Житомирська область, Андрушівський район, смт. Червоне, вул. Котовського, 3.

За результатом опрацювання інформаційного листа Житомирської обласної прокуратури щодо захисту інтересів держави у сфері охорони культурної спадщини від 20.01.2021 № 15/2-73вих-20 окв-21 та наступним ознайомленням з публікацією в мережі Інтернет стосовно об`єктів культурної спадщини регіону (Журнал Житомира від 21.01.2021 (zhzh.com.ua/news/2021-01-21-9060) щодо наміру продати палац Терещенка на Житомирщині, який знаходиться в смт Червоне Бердичівською окружною прокуратурою проведено перевірку законності набуття права власності на спірне нерухоме майно.

За результатом даної перевірки керівник Бердичівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі позивачів звернувся до Господарського суду Житомирської області з відповідним позовом з метою відновлення в судовому порядку права держави Україна на вищезгадане майно.

2. Норми права, застосовані судом, оцінка доказів, аргументів, наведених учасниками справи, та висновки щодо порушення, не визнання або оспорення прав чи інтересів, за захистом яких мало місце звернення до суду.

В аспекті питання належності обраного прокурором способу захисту суд зауважує, що згідно зі статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Суд звертає увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є е ф е к т и в н и м, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричинене ним цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (аналогічні висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16, від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц, від 01.10.2019 у справі №910/3907/18, від 06.04.2021 у справі №910/10011/19).

Відповідно до ч.1 ст.5 Господарського процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

З наведених норм права вбачається, що чинне законодавство забезпечує захист порушених або оспорюваних прав суб`єктів господарювання, державних та суспільних інтересів. Такі права захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права позивача.

Отже, розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, е ф е к т и в н и м для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.

Тобто спосіб захисту має бути д і є в и м ( е ф е к т и в н и м), а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів особи.

Поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними (рішення ЄСПЛ від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" (Doran v. Ireland)).

Таким чином, як ефективний засіб (спосіб) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Ефективність означає як попередження стверджуваного порушення чи його продовження, так і надання відповідного відшкодування за будь-яке порушення, яке вже відбулося (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 26.10.2000 у справі "Кудла проти Польщі" (Kudla v. Poland)).

Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Тож, визначення та обрання ефективного способу є запорукою поновлення порушеного права особи, а у разі такої неможливості - отримання нею відповідного відшкодування.

У рішенні від 05.04.2005 у справі "Афанасьєв проти України" ЄСПЛ зазначав, що засіб захисту, який вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

Отже, завданням суду є вирішення спору, який виник між учасниками справи у найбільш ефективний спосіб з метою запобігання ситуаціям, які б спричинили повторне звернення до суду з іншим позовом або захисту порушеного права в інший спосіб. Тобто, вирішення справи в суді має на меті, зокрема, вирішення спору між сторонами у такий спосіб, щоб учасники правовідносин не мали необхідності докладати зайвих зусиль для врегулювання спору повторно, або врегулювання спору у іншій спосіб, або врегулювання іншого спору, який виник у зв`язку із судовим рішенням тощо.

Статтею 16 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу передбаченими даною ж правовою нормою способами. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до частини 1 статті Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

За змістом частини 4 статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Захист порушених прав особи, яка є власником майна, що було протиправно відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до набувача цього майна з підстав, передбачених статтею 387 Цивільного кодексу України.

За змістом ст.388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Водночас, ст.3 ст.388 ЦК України визначено, що якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

При цьому, варто зазначити, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування не потрібно визнавати недійсними рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів щодо спірного майна.

У спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів. При цьому, закон не вимагає встановлення судом таких обставин у іншій судовій справі, зокрема не вимагає визнання незаконними рішень, відповідно до яких відбулось розпорядження майном на користь осіб, у яких на підставі цих рішень виникли права.

Аналогічна правова позиція викладена і в постанові Великої палати Верховного Суду від 11.02.2020 у справі №922/614/19.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, єдиним ефективним способом захисту порушеного права держави щодо спірного майна у даній справі є віндикація вказаного нерухомого майна.

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

За загальним правилом, закріпленим у статті 387 ЦК України, власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується якщо між власником і володільцем майна немає зобов`язальних (договірних) відносин і таке майно перебуває у володільця не на підставі укладеного із власником договору.

При цьому у правовій конструкції витребування майна шляхом віндикації позивач повинен довести наявність таких обов`язкових елементів даного способу захисту права власності:

- позивач є безсумнівним власником майна, що витребовується;

- майно, що є предметом віндикації вибуло з володіння позивача поза його волею;

- відсутні правові підстави для вибуття спірного майна з володіння позивача.

Суд наголошує, що обов`язок доводити наявність усіх елементів такої правової конструкції покладається саме на позивача.

Отже, звертаючись з віндикаційним позовом до суду, позивач насамперед має підтвердити своє право власності на витребовувану річ або інше титульне право на річ, посилаючись на ті чи інші докази.

Проте, під час розгляду даного спору не встановлено наявності усіх зазначених елементів для віндикації спірного майна. Зокрема, прокурором не доведено, що держава в особі РВ Фонду Державного майна України по Рівненській та Житомирській областях або Міністерство освіти та науки України є власниками спірного майна, а відтак - той факт, що права останніх стосовно даного об`єкту нерухомості порушені, також не доведено.

При цьому, в якості правових підстав позову прокурор посилається, зокрема, на положення Закону України "Про охорону культурної спадщини". Цей законодавчий акт регулює правові, організаційні, соціальні та економічні відносини у сфері охорони культурної спадщини з метою її збереження, використання об`єктів культурної спадщини у суспільному житті, захисту традиційного характеру середовища в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь.

Об`єкти культурної спадщини, які знаходяться на території України, у межах її територіального моря та прилеглої зони, охороняються державою.

Охорона об`єктів культурної спадщини є одним із пріоритетних завдань органів державної влади та органів місцевого самоврядування.

Так, згідно ст.1 Закону України "Про охорону культурної спадщини" об`єктом культурної спадщини є визначне місце, споруда (витвір), комплекс (ансамбль), їхні частини, пов`язані з ними рухомі предмети, а також території чи водні об`єкти (об`єкти підводної культурної та археологічної спадщини), інші природні, природно-антропогенні або створені людиною об`єкти незалежно від стану збереженості, що донесли до нашого часу цінність з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду і зберегли свою автентичність.

Охорона культурної спадщини - система правових, організаційних, фінансових, матеріально-технічних, містобудівних, інформаційних та інших заходів з обліку (виявлення, наукове вивчення, класифікація, державна реєстрація), запобігання руйнуванню або заподіянню шкоди, забезпечення захисту, збереження, утримання, відповідного використання, консервації, реставрації, ремонту, реабілітації, пристосування та музеєфікації об`єктів культурної спадщини.

За змістом ст.3 Закону України "Про охорону культурної спадщини" Державне управління у сфері охорони культурної спадщини покладається на Кабінет Міністрів України, спеціально уповноважені органи охорони культурної спадщини. До спеціально уповноважених органів охорони культурної спадщини (далі - органи охорони культурної спадщини) належать, зокрема, обласні, районні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації.

Статтею 6 вказаного Закону визначено повноваження органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим, органів охорони культурної спадщини обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій відповідно до їхньої компетенції, до яких, у тому числі, але не виключно, належать: здійснення контролю за виконанням цього Закону, інших нормативно-правових актів про охорону культурної спадщини; подання пропозицій центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини про занесення об`єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України та про внесення змін до нього; забезпечення захисту об`єктів культурної спадщини від загрози знищення, руйнування або пошкодження.

Таким чином, з огляду на викладене вище, суд вважає, що органом, уповноваженим на управління спірним майном, яке має ознаки об`єкту культурної спадщини, є відповідний спеціально уповноважений орган охорони культурної спадщини - Житомирська обласна державна адміністрація.

Відповідно до ч.3 ст.45 Господарського процесуального кодексу України позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні (відповідний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 11.05.2016 у справі №6-806ц16).

Водночас, відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Аналогічні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 07.04.2021 у справі №910/1255/20 та від 21.04.2021 у справі №904/5480/19.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на таке. Спір щодо державної реєстрації права чи обтяження має розглядатися як спір, що пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на земельну ділянку або на інший об`єкт нерухомості особою, на користь якої державним реєстратором прийняте оспорюване рішення, або щодо державної реєстрації права якої вимагається внесення запису до Державного реєстру. Юрисдикційність такого спору не залежить від того, чи дотримано державним реєстратором вимог законодавства. Та обставина, що позивач не може досягти внесення відомостей до Державного реєстру власними діями, оскільки не має до нього самостійного доступу, а тому може діяти виключно через посередництво державного реєстратора в установленому законом порядку, не змінює цивільно-правового характеру відносин. Належним відповідачем у такій справі є особа, на користь якої державним реєстратором прийняте оспорюване рішення, або щодо державної реєстрації права якої вимагається внесення запису.

Тобто, незалежно від участі у справі інших відповідачів, належним відповідачем у дані справі є відповідач 2, за яким зареєстровано право приватної власності на майна.

Згідно ч.2, 3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відтак, сторони звертаючись до суду повинні враховувати те, що визначення та наповнення доказової бази переданого на розгляд суду спору покладаються саме на сторони, а не на суд.

Суд вирішує спір на підставі поданих та витребуваних в порядку ст.81 ГПК України сторонами доказів.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч.1 ст.86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, враховуючи вищевикладене, зокрема, звернення прокурора до суду в інтересах держави в особі Регіонального Відділення Фонду Державного майна України по Рівненській та Житомирській областях і Міністерства освіти та науки України, які є неналежними позивачами у даній справі, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

Разом з тим, суд відзначає, що відзив Червоненської селищної ради (а.с. 48-50 том 1), яким визнано позовні вимоги в повному обсязі, суд не приймає до уваги, оскільки не всі вимоги, зокрема і віндикаційна, пред`явлені саме до відповідача-1.

Як зазначалося раніше, 03.09.2021 та 10.09.2021 від представників Житомирської єпархії Української православної церкви про застосування наслідків пропуску строків позовної давності.

За правилами статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Встановивши, що позовну давність пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цієї підстави, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

У даному випадку, має місце звернення прокурора до суду в інтересах держави в особі Регіонального Відділення Фонду Державного майна України по Рівненській та Житомирській областях і Міністерства освіти та науки України, які є неналежними позивачами у даній справі, тому суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

Позовна давність застосовується лише за наявності порушення права позивачів. Права чи інтереси позивачів в даному випадку не порушені, в результаті чого суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості.

Підстав для відмови у позові у зв`язку пропуском строку давності суд не вбачає.

3. Розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 123 ГПК України).

Пунктом 2 частини 1 статті 129 ГПК України передбачено, що судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Зважаючи на вищевикладене, зокрема, відмову в задоволенні позову, судовий збір покладається на прокурора.

Представником відповідача-2 заявлено до стягнення з прокуратури 11000,00грн витрат на правову допомогу (а.с. 129, 149 том 2).

Згідно ч.2 ст.126 ГПК України для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.3 ст.126 ГПК України).

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу відповідачем 2 подано копію Договору про представництво та надання юридичних послуг від 26.08.2021 (а.с.150-151, том 2), акт здавання-приймання послуг за надану правову допомогу від 10.02.2022 (а.с.152-153, том 2), копії квитанцій до прибуткового касового ордеру № 15 від 27.08.2021 та №2 від 10.02.2022 (а.с. 153 том 2), копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю (а.с.207 на звороті том 1).

За змістом частини 4 статті 129 ГПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи (до яких відповідно до частини 3 статті 123 цього Кодексу належать витрати на професійну правничу допомогу), покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з частинами 1, 2 статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Щодо суб`єкту зобов`язаного компенсувати витрати на правову допомогу, суд відзначає наступне.

За змістом статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом.

Згідно із частинами 1, 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

За змістом частин 1, 3 статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Відповідно до частини 3 статті 53 цього Кодексу у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Згідно зі статтями 4, 45 ГПК України сторонами в судовому процесі є позивач і відповідач. Позивачами є підприємства та організації, зазначені у статті 4 цього Кодексу, що подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами - особи, яким пред`явлено позовну вимогу.

За змістом наведених норм сторони - це суб`єкти матеріально-правових відносин, які виступають на захист своїх інтересів, і на яких поширюється законна сила судового рішення.

Позивачем є особа, яка має право вимоги (кредитор), а відповідачем - особа, яка повинна виконати зобов`язання (боржник).

Як вбачається з матеріалів справи керівник Бердичівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Рівненській та Житомирській областях та Міністерства освіти та науки України звернулася до Господарського суду Житомирської області з позовом до Червоненської селищної ради в особі виконавчого комітету Червоненської селищної ради, Релігійної організації "Свято-Різдва Христового жіночий монастир Житомирської Єпархії УПЦ", Житомирської Єпархії Української Православної Церкви про визнання недійсною угоди, визнання незаконними та скасування рішення виконавчого комітету, визнання недійсними та скасування свідоцтва про право приватної власності, скасування державної реєстрації та припинення права приватної власності на нерухоме майно по вул. Котовського, 3 в смт. Червоне Житомирської області (садиба Терещенка), витребування майна.

Зазначені органи влади є самостійними юридичними особами.

Відповідно до частин 4, 5 статті 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відкриття провадження за позовною заявою особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (крім прокурора), особа, в чиїх інтересах подано позов, набуває статусу позивача. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Правовий аналіз зазначених норм процесуального законодавства свідчить, що витрати на професійну правничу допомогу підлягають розподілу між сторонами та у випадку, зокрема, відмови у задоволенні позову, покладаються на позивача.

Аналогічної правової позиції притримується Касаційний господарський суд в постанові від 22.02.2021 у справі № 922/3439/19.

У справі, що розглядається, за позовом керівника Бердичівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Рівненській та Житомирській областях та Міністерства освіти та науки України статусу позивача набули саме РВ Фонду Державного майна України по Рівненській та Житомирській областях та Міністерство освіти та науки України.

За наведених обставин, суд дійшов висновку, що витрати на професійну правничу допомогу, понесені Житомирською єпархією Української Православної Церкви в сумі 11000,00грн у зв`язку з розглядом Господарським судом Житомирської області справи № 906/779/21 мають покладатися на позивачів, а не на Бердичівську окружну прокуратуру.

В ході розгляду представником відповідача-2 в судовому засіданні 02.12.2021 відзначено, що судові витрати по оплаті професійної правничої допомоги просить стягнути з прокуратури.

Враховуючи вищевикладене, та приймаючи до уваги пред`явлення даної вимоги до неналежного суб`єкта, суд відмовляє в задоволенні клопотання представника відповідача 2 про стягнення витрат, понесених на професійну правничу допомогу.

Керуючись статтями 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 27.04.22

Суддя Шніт А.В.

Віддрукувати:

1- у справу

2-3 - Берд. окружн. прокуратурі та Жит. обл. прокуратурі на електронну пошту:

4 - РВ ФДУ по Рівненській та Житомирській області (33028, м. Рівне, вул. Могили Петра, 24) (рек. з повід.)

та на електронну пошту:

5 - МОНУ (01135, м. Київ, проспект Перемоги, 10) (рек. з повід.) та на електронну пошту:

6 - Чероненській селищній раді (13434, Житомирська область, Андрушівський район, смт Червоне, вул. Миру, 28) (рек. з повід.) та на електронну пошту:

7 - Релігійній організації "Свято-Різдва Христового жіночий монастир Житомирської Єпархії Української Православної Церкви" (рек. з повід) та на електронну пошту:

8 - Житомирській Єпархії Української Православної Церкви на електронну пошту:

9 - КП "Бердичівське міжміське бюро технічної інвентаризації" Житомирської обласної ради (13300, Житомирська область,

м. Бердичів, вул. Володимирівська, 1а) (рек. з повід.) на електронну пошту: