УХВАЛА

про передачу заяви за підсудністю

м. Київ

03.05.2022Справа № 910/3269/22

Суддя Господарського суду міста Києва Селівон А.М., розглянувши матеріали

заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Ю.КОМОДІТІЗ"

про забезпечення позову до подання позову

у справі № 910/3269/22

Інші особи, які можуть отримати статус учасника справи:

відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Дружківський вогнетривкий завод» 84293, ДОНЕЦЬКА область, м. Дружківка, смт. ОЛЕКСІЄВО-ДРУЖКІВКА, вул. О.ТИХОГО, 121-А

Представники сторін: без виклику.

Обставини справи :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Ю.Комодітіз» звернулось до Господарського суду міста Києва з заявою № 28/2-04-2022 від 28.04.2022 року про забезпечення позову, в якій просить суд вжити заходів забезпечення позову до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дружківський вогнетривкий завод» () шляхом:

- накладення арешту на все майно Товариства з обмеженою відповідальністю «Дружківський вогнетривкий завод» ();

- накладення арешту на всі грошові кошти Товариства з обмеженою відповідальністю «Дружківський вогнетривкий завод» () в розмірі 26 274 899,21 грн., а також кошти, що знаходяться на будь - яких рахунках у банківських або інших фінансово - кредитних установах, у межах зазначеної суми.

При цьому заявник зазначає про намір звернення до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дружківський вогнетривкий завод» () про стягнення 26 274 899,21 грн. простроченої заборгованості з оплати фактично переданого та спожитого відповідачем природного газу відповідно до Договору постачання природного газу № ПГ-С/22-01/198 від 22.12.2021 року, укладеного між сторонами.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

За змістом частини 1 статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 136 ГПК України Господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Суд наголошує, що забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Інститут забезпечення позову передбачає можливість захисту особою порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (Рішення Конституційного Суду України від 31.05.2011 року №4-рп/2011), сприяє виконанню рішень суду і гарантує можливість реалізації кожним конституційного права на судовий захист, встановленого ст.55 Конституції України (Рішення Конституційного Суду України від 16.06.2011 року. №5-рп/2011).

Отже, заходи до забезпечення позову застосовуються господарським судом як засіб запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів особи та гарантія реального виконання рішення суду.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду (ч. 2 ст. 136 ГПК України).

Згідно з частиною 1 статті 137 ГПК України позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною відповідачу вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч. 4 ст. 137 Господарського процесуального кодексу України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

У заяві можуть бути зазначені кілька заходів забезпечення позову, що мають бути вжиті судом, із обґрунтуванням доцільності вжиття кожного з цих заходів (ч. 4 ст. 139 ГПК України).

Згідно зі ст. 139 Господарського процесуального кодексу України заява про забезпечення позову подається в письмовій формі і повинна, зокрема, містити відомості про предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову.

За приписами ч. 1 ст. 138 Господарського процесуального кодексу України, заява про забезпечення позову подається: 1) до подання позовної заяви - за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом для відповідного позову, або до суду за місцезнаходженням предмета спору - якщо суд, до підсудності якого відноситься справа, визначити неможливо; 2) одночасно з пред`явленням позову - до суду, до якого подається позовна заява, за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом; 3) після відкриття провадження у справі - до суду, у провадженні якого перебуває справа.

Системний аналіз наведеного свідчить, що право особи на звернення до суду може бути реалізоване у визначеному процесуальним законом порядку, оскільки воно зумовлене дотриманням процесуальної форми, передбаченої для цього чинним законодавством, а також встановленими ним передумовами для звернення до суду, в тому числі додержання правил юрисдикції у господарських судах.

Отже, розгляд заяви та вжиття заходів забезпечення позову здійснюються виключно судом, компетентним розглядати спір по суті. При цьому першочерговим при надходженні на розгляд суду заяви про забезпечення позову є надання оцінки щодо порядку звернення з нею до суду, за умови дотримання якого здійснюється її розгляд по суті, зокрема, оцінка дотримання процесуального порядку (юрисдикції) звернення із заявою про забезпечення позову до суду.

Положеннями статті 125 Конституції України передбачено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Аналогічні положення закріплені в частині 1 статті 17 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Таким чином, структурним елементом права на справедливий суд є "суд, встановлений законом".

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на тому, що фраза "встановлений законом" стосується не лише правової основи самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність (рішення ЄСПЛ від 20 липня 2006 року у справі "Сокуренко і Стригун проти України" (заяви № 29458/04 та 29465/04)). У рішенні у справі "Zand v. Austria", висловлено думку, що термін "судом, встановленим законом" у частині 1 статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з [...] питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів [...]".

Так, згідно п. 3 ст. 22 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" місцеві господарські суди розглядають справи, що виникають із господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені законом до їх юрисдикції.

Відповідно до ст. 24 Господарського процесуального кодексу України усі справи, що підлягають вирішенню в порядку господарського судочинства, розглядаються місцевими господарськими судами як судами першої інстанції, крім справ, визначених частинами другою та третьою цієї статті.

Так, у відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 20 ГПК України Господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України цей Кодекс визначає юрисдикцію та повноваження господарських судів, встановлює порядок здійснення судочинства у господарських судах.

Підвідомчість - це визначена законом сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції. Підсудність визначається колом справ у спорах, вирішення яких віднесено до підвідомчості певного господарського суду.

Територіальна підсудність - це компетенція із розгляду справ однорідними судами залежно від території, на яку поширюється їх юрисдикція, основними видами якої є загальна, альтернативна та виключна.

Види підсудності передбачають в одних випадках пільги сторонам при виборі суду, в інших - створення найсприятливіших умов для вирішення справи, забезпечення незалежності та неупередженості суду, захист прав заінтересованих осіб.

Загальна територіальна підсудність встановлюється як загальне правило і застосовується у тому випадку, коли вона не змінена або доповнена іншим видом територіальної підсудності.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 27 ГПК України позов пред`являється до господарського суду за місцезнаходженням чи місцем проживання відповідача, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Для цілей визначення підсудності відповідно до цього Кодексу місцезнаходження юридичної особи та фізичної особи - підприємця визначається згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (ч. 2 вказаної статті).

Також суд зазначає, що згідно з п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (далі - Єдиний державний реєстр) - єдина державна інформаційна система, що забезпечує збирання, накопичення, обробку, захист, облік та надання інформації про юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадські формування, що не мають статусу юридичної особи.

В Єдиному державному реєстрі містяться, зокрема, відомості про місцезнаходження юридичної особи (п. 10 ч. 2 ст. 9 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань").

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Як встановлено судом, в заяві про забезпечення позову до подання позову в якості відповідача визначено Товариство з обмеженою відповідальністю «Дружківський вогнетривкий завод» (), місцезнаходженням якого за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань є: 84293, ДОНЕЦЬКА область, м. Дружківка, смт. ОЛЕКСІЄВО-ДРУЖКІВКА, вул. О.ТИХОГО, 121-А.

Наразі, вказана адреса також визначена заявником в якості адреси місцезнаходження відповідача в тексті поданої суду заяви про забезпечення позову.

Зі змісту поданої заяви вбачається, що предметом майбутнього позову може бути стягнення з відповідача на користь постачальника (заявника/позивача) заборгованості за поставлений в період січень - березень 2022 року за спірним Договором постачання природного газу № ПГ-С/22-01/198 від 22.12.2021 року природний газ на загальну суму 26 274 899,21 грн., яка виникла, за твердженнями заявника, внаслідок неналежного виконання ТОВ «Дружківський вогнетривкий завод» як споживачем своїх зобов`язань зі своєчасної та повної оплати прийнятого та спожитого за спірний період природного газу.

При цьому обґрунтовуючи територіальну підсудність поданої заяви про забезпечення позову та майбутньої позовної заяви Товариство з обмеженою відповідальністю «Ю.Комодітіз» посилається підсудність за вибором позивача згідно ч. 5 ст. 29 ГПК України та подання заяви за місцем виконання грошових зобов`язань, визначених Договором, зокрема, п. 3.10, згідно якого всі платежі за даним договором здійснюються споживачем постачальнику в національній грошовій одиниці України - гривні, на поточний рахунок постачальника, вказаний у договорі, або на будь - який інший рахунок постачальника, про реквізити якого постачальник попередньо письмово повідомив споживача. Зокрема, згідно листа № 586/01-04/22 від 21.04.2022 року позивачем визначено для оплати поточний рахунок НОМЕР_1 у ПАТ АБ «Укргазбанк» в м. Києві, , адресою якого є 03087, м. Київ, вул. Єреванська, 1.

Таким чином, як зазначає заявник, місцем виконання грошових зобов`язань відповідачем є поточний рахунок позивача (заявника) з місцем знаходження у м. Київ, що співпадає з місцезнаходженням кредитора за грошовими (договірними) зобов`язаннями відповідача.

Суд зазначає, що частиною 5 ст. 29 ЦПК України передбачено альтернативне правило підсудності, відповідно до якого позови, що виникають із договорів, у яких зазначено місце виконання або виконувати які через їх особливість можна тільки в певному місці, можуть пред`являтися також за місцем виконання цих договорів.

Отже, правила цієї статті застосовуються до зобов`язань, виконання яких з урахуванням їх особливостей можливе лише у певному місці. У разі якщо така особливість не визначена і не вбачається зі специфіки спірних відносин, то підсудність справи визначається за загальними правилами підсудності.

При цьому, за загальним правилом, місце виконання зобов`язання є договірною умовою та узгоджується сторонами у договорі, та у даному випадку сторони можуть передбачити будь-яке місце виконання, яке буде зручне для сторін. Місце виконання договору, у випадку його визначення сторонами у договорі, є однією з умов договору, що зумовлює обов`язок виконання договору саме у погодженому сторонами місці.

Правила визначення місця виконання зобов`язання передбачено ст. 532 Цивільного кодексу України, відповідно до якої місце виконання зобов`язання встановлюється у договорі.

Зокрема, якщо місце виконання зобов`язання не встановлено у договорі, виконання за грошовим зобов`язанням провадиться за місцем проживання кредитора, а якщо кредитором є юридична особа, - за її місцезнаходженням на момент виникнення зобов`язання. Якщо кредитор на момент виконання зобов`язання змінив місце проживання (місцезнаходження) і сповістив про це боржника, зобов`язання виконується за новим місцем проживання (місцезнаходженням) кредитора з віднесенням на кредитора всіх витрат, пов`язаних із зміною місця виконання.

Правила ст. 532 Цивільного кодексу України застосовуються до зобов`язань, виконання яких з урахуванням їх особливостей можливе лише у певному місці. У разі якщо така особливість не визначена і не вбачається зі специфіки спірних відносин, то підсудність справи визначається за загальними правилами підсудності.

Як свідчать надані суду матеріали, сторонами в Договорі, на підставі якого виник даний спір між сторонами, не визначено місце його виконання.

Окрім того судом враховано, що предметом майбутнього спору є вимога про стягнення грошових коштів, а не про фактичне виконання зобов`язань з поставки природного газу. При цьому умовами договору не передбачено особливостей щодо сплати заборгованості в чітко визначеному місці; місце виконання відповідачем зобов`язання щодо оплати вартості за отриманого та спожитого природного газу за своїм характером не пов`язане з місцем поставки, оскільки сплата здійснюється безготівковим банківським розрахунком, та така заборгованість, за наявності достатніх правових підстав для її стягнення, може бути оплачена відповідачем в добровільному порядку шляхом переказу коштів на рахунок позивача, або бути стягнута виконавцем (державним чи приватним) у примусовому порядку.

Окремо суд наголошує, що банківський рахунок є власністю банку та інструментом для фінансових операцій клієнта, а відтак його наявність у банку не є тотожним місцезнаходженню майна та в розумінні чинного законодавства не пов`язана з виконанням зобов`язань за договором територіально.

За наведених обставин та виходячи з визначеного предмета позову, який заявник має намір подати, суд зазначає, що дана категорія справ (стягнення заборгованості за поставлений товар за договором) підпадає під правила загальної підсудності, визначені ст. 27 ГПК України, відтак доходить висновку про безпідставність використання позивачем положень ч. 5 ст. 29 ГПК України у питанні визначення підсудності даного спору, який підлягає вирішенню Господарським судом Донецької області за правилами територіальної підсудності та в порядку, встановленому Господарським процесуальним кодексом України.

Отже, зважаючи на встановлення судом підсудності майбутнього спору, відповідна заява про вжиття заходів забезпечення позову (до подання позову) також має розглядатися Господарським судом Донецької області за місцезнаходженням відповідача.

Частина 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України визначає, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 16.08.2019 року у справі № 916/142/19, подання заяви про забезпечення позову з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності) тягне за собою необхідність застосування приписів п. 1 ч. 1 ст. 31 ГПК України.

У відповідності до вимог статті 31 Господарського процесуального кодексу України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду (ч. 1 ст. 31 ГПК України).

Передача справи на розгляд іншого суду за встановленою цим Кодексом підсудністю з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої цієї статті, здійснюється на підставі ухвали суду не пізніше п`яти днів після закінчення строку на її оскарження, а в разі подання скарги - не пізніше п`яти днів після залишення її без задоволення (ч. 3 ст. 31 ГПК України).

Спори між судами щодо підсудності не допускаються (ч. 6 ст. 31 ГПК України).

За таких обставин, оскільки при зверненні із заявою про вжиття заходів забезпечення позову до подання позову Товариством з обмеженою відповідальністю «Ю.Комодітіз» не дотримано вимоги ч. 1 ст. 138 Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов висновку про необхідність передачі вказаної заяви за підсудністю для розгляду Господарським судом Миколаївської області.

Керуючись ст. ст. 27, 31, 138, 233-235, 255 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

УХВАЛИВ:

1. Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Ю.Комодітіз» № 28/2-04-2022 від 28.04.2022 року про забезпечення позову до подання позовної заяви з доданими до неї документами передати за територіальною підсудністю до Господарського суду Донецької області (61022, м. Харків, пр. Науки, 5).

Ухвала набирає законної сили з моменту підписання 03.05.2022 року та може бути оскаржена у строки та порядку, встановленому статтями 255, 256 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя А.М. Селівон