РІШЕННЯ

14 квітня 2022 року м. ТернопільСправа № 921/661/21

Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Бурди Н.М.

за участі секретаря судового засіданняКрутіної Ю.С.

розглянувматеріалисправи

за позовом: Тернопільської міської ради, вул. Листопадова, 5, м. Тернопіль, 46001

до відповідача 1:Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , АДРЕСА_1

відповідача 2:Монастириської міської ради, вул. Шевченка, 19, м. Монастириськ, Монастириський район, Тернопільська область, 48300

про скасування державної реєстрації права власності.

За участі представників:

Позивача: не з`явився.

Відповідача: не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

07.10.2021 Тернопільська міська рада звернулася до Господарського суду Тернопільської області з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 та Монастириської міської ради про скасування державної реєстрації права власності Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на нежитлові приміщення загальною площею 84,4 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 , з одночасним припиненням права власності на дані об`єкти, а також про закриття розділу Державного реєстру речових прав за № 101 відносно нежитлових приміщень площею 84,4 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 .

Позовні вимоги мотивовані тим, що внесення 09.07.2020 року державним реєстратором Монастириської міської ради Тернопільської області запису №37273714 на підставі рішення №53078980 про реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на нежитлові приміщення, загальною площею 84,4 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна: 101, було здійснено з порушенням правових норм, які регулюють питання реєстрації права власності на нерухоме майно, відтак державна реєстрація підлягає скасуванню.

Ухвалою суду від 08.10.2021 зазначену позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі №921/661/21. Зазначеною ухвалою також було задоволено клопотання позивача про витребування у відповідача доказів, як-то документи, що стали підставою для здійснення оскаржуваної державної реєстрації нежитлових приміщень .

Розгляд даної справи здійснювався судом за правилами загального позовного провадження. Судові засідання, як в межах підготовчого провадження, так і в межах розгляду спору по суті неодноразово відкладалися у зв`язку з поданими зі сторони відповідача клопотаннями та неодноразовою неявкою представників сторін у призначені судом засідання, що зазначено в ухвалах про відкладення розгляду даної справи.

07.12.2021 через канцелярію суду за вх. № 9978 відповідачем подано у справу матеріали, що слугували підставою для здійснення державної реєстрації нежитлових приміщень по АДРЕСА_2 :

- копію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності;

- копію звіту ТзОВ «Технічна інвентаризація нерухомості Тернопільської області» № 14-1/11-19 від 14.11.2019 р. про проведення технічного обстеження тимчасової споруди за адресою: АДРЕСА_2 ;

- копію довіреності від 07.12.2021 р. видану ОСОБА_1 Мушію Андрію Богдановичу бути його представником, посвідчена нотаріально та зареєстрована в реєстрі за № 2058.

В судове засідання, що відбулося в межах підготовчого провадження представник відповідача позову не визнавав.

Відповідач 2 участі свого представника не забезпечив, відзиву на позов та витребуваних судом матеріалів у справу не подав.

Представник позивача в судові засідання, що відбулися в межах розгляду спору по суті не з`явився, будь-яких заяв, клопотань щодо поданих відповідачем матеріалів не заявляв, не подано ним і жодного клопотання про відкладення розгляду спору по суті.

Рішення судом прийнято за наявними у справі матеріалами у відповідності з ст. 165 п. 9 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши зібрані у справу докази та дослідивши норми чинного законодавства, що регулюють розглядувальні правовідносини, суд дійшов висновку, що позов до задоволення не підлягає, виходячи із такого:

- причиною виникнення спору у даній справі стало питання правомірності внесення 09.07.2020 р. державним реєстратором Монастириської міської ради Тернопільської області Савкою С.В. до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису № 37273714 на підставі рішення № 53078980 про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на нежитлові приміщення, загальною площею 84,4 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна: 101.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» містить, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до частини 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України, юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно із пунктами 6, 13 частини 1 статті 20 Господарського процесуального кодексу України, господарські суд розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, визнання недійсними актів, що порушують права на майно (майнові права), якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав чи спору, що виник з корпоративних відносин, якщо цей спір підлягає розгляду в господарському суді і переданий на його розгляд разом з такими вимогами.

Разом з тим, відповідно до частини 1 статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно з правилами визначення юрисдикції адміністративних судів щодо вирішення адміністративних справ за статтею 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, де суб`єкт владних повноважень це орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (п.7 ч.1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України).

Таким чином, до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників є суб`єктом владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, у цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

Визначеними ознаками приватноправових відносин є юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням наявного приватного права певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.

Отже, під час визначення предметної юрисдикції справ необхідно виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, обставин у справі.

Згідно із частиною 1 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Цивільні права та інтереси суд може захистити в спосіб визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (п.10 ч.2 ст. 16 Цивільного кодексу України).

Предметом позову у даній справ є вимога позивача про:

- скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності на нежитлові приміщення площею 84,4 кв.м. за ОСОБА_1 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , з одночасним припиненням права власності на дані об`єкти;

- закриття розділу Державного реєстру речових прав за № 101 відносно нежитлових приміщень площею 84,4 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 .

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.02.2019 року по справі № 910/6090/18 зробила такий висновок щодо визначення юрисдикції спору.

« 25. Спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим. А тому вирішення таких спорів здійснюється за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін. Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано».

Відносини, що виникають в сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяження, врегульовується Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяження».

В ч. 1 ст. 5 зазначеного Закону України, передбачено, що у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташованих на земельних ділянках, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме підприємством, як єдині майнові комплекси, житлові будівлі, будівлі, споруди, а також окремі частини квартири, житлові і нежитлові приміщення.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно державним реєстратором Монастириської міської ради Тернопілської області 09.07.2020 року зареєстровано право власності на нежитлові приміщення загальною площею 84,4 кв.м. за ОСОБА_1 на підставі звіту про проведене технічне обстеження, серія та № 14-1/11-19, виданий 14.11.2019 ТОВ «Технічна інвентаризація нерухомості Тернопільської області», довідка серія та № 158/19А, виданий 19.11.2019, видавник: ТОВ «Міське бюро технічної інвентаризації».

Тернопільська міська рада з посиланням на те, що звіт про проведення технічного обстеження, серія та номер: 14-1/11-19 від 14.11.2019 не є правовстановчим документом, на підставі якого можна здійснювати державну реєстрацію права власності, а зареєстрований об`єкт є торговим павільйоном і тимчасовою спорудою.

В процесі здійснення підготовчого провадження у даній справі позивачу в порядку ст. 182 ГПК України було роз`яснено його право на зміну предмету, або підстави заявленого позову, уточнення позовних вимог, тощо (судове засідання, що відбулося 04.11.2021).

В послідуючих судових засіданнях представник позивача участі не брав, будь-яких заяв чи клопотань в тому числі процесуального характеру не заявляв.

В процесі підготовчого провадження, відповідачем 1 долучено до матеріалів справи:

- копію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності;

- копію звіту ТзОВ «Технічна інвентаризація нерухомості Тернопільської області» № 14-1/11-19 від 14.11.2019 р. про проведення технічного обстеження тимчасової споруди за адресою: АДРЕСА_2 .

Із поданих відповідачем документів, суд з`ясував, що Товариством з обмеженою відповідальністю «Технічна інвентаризація нерухомості Тернопільської області» було проведено технічне обстеження тимчасової споруди за адресою: АДРЕСА_3 .

Підставою для проведення обстеження і складання технічного звіту був договір за № 14-1/11-19 від 14.11.2019 р. між ТзОВ «Технічна інвентаризація нерухомості Тернопільської області» та Фізичною особою громадянином ОСОБА_1 .

Як свідчить зміст позовної заяви та зміст зазначеного висновку, із документами, на підставі яких було здійснено державну реєстрацію об`єкта нерухомого майна по вул. С.Будного в м. Тернополі позивач був ознайомленим, відповідно факт реєстрації тимчасових споруд І категорії (п. 1 ч. 6 висновку) підтвердився.

Згідно із нормами зазначеного вище законодавства, державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно або об`єкти незавершеного будівництва, тобто, якщо проведена державна реєстрація права на майно та внесено відповідний запис у Державний реєстр речових прав, то таке майно повинно бути саме нерухомим.

Натомість, права на рухоме майно та інші види майна, які не мають ознак нерухомого, зокрема на малі архітектурні форми, тимчасові, некапітальні споруди, не підлягають державній реєстрації.

Проте, суд враховує, що позивач заявляючи вимоги, що є предметом розгляду у даній справі не зазначив конкретне рішення Державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав позивача на нерухоме майно по вул. С. Будного у м. Тернополі.

Тоді, як у п.3 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до державних законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» унормовано, що судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому» до набрання чинності цим Законом.

Отже, за змістом цієї правової норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не належить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, тому починаючи з 16.01.2020 цей спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

За змістом ст. 7 ГПК України позов складається з трьох частин (елементів): 1) предмет позову; 2) підстава позову; 3) зміст позову.

Предметом позову законодавець визначив, як матеріально-правову вимогу позивача до відповідача з приводу якої суд повинен винести рішення.

Резолютивна частина прийнятого судом рішення, як найважливіша частина документа, має відповідати заявленим позивачем вимогам. Саме від правильності та коректності формулювань, прописаних судом у цій частині, залежить можливість його виконання.

Заявлення позивачем його вимог у спосіб, що викладений ним у позовній заяві, суперечать нормам Господарського процесуального кодексу України, п. 9.7 Постанови Пленуму Вищого Господарського суду України від 23.03.2012 р. № 6 «Про судове рішення» із змінами, внесеними згідно з Постановами Вищого Господарського суду України № 10 від 17.10.2012 р. та №6 від 10.07.2014 р.

З огляду на встановленні судом обставини, вимоги позивача до задоволення не підлягають.

Враховуючи вищенаведене, керуючись ст.ст. ст. ст. 73-75, 86, 129, 233, 236-238, 240-242 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, в порядку та строки встановлені ст.ст. 256-257 ГПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 26.04.2022 року.

Суддя Н.М. Бурда