ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" лютого 2022 р. Справа№ 910/7450/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Корсака В.А.

суддів: Євсікова О.О.

Попікової О.В.

за участю секретаря судового засідання: Поливач В.Д.

за участю представника(-ів): згідно протоколу судового засідання,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Державного підприємства "Адміністрація річкових портів"

на рішення Господарського суду міста Києва від 12.10.2021, повний текст складено та підписано 22.10.2021

у справі № 910/7450/21 (суддя Мандриченко О.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Ріверест-Тур"

до Державного підприємства "Адміністрація річкових портів"

про визнання неправомірною односторонньої відмови від договору,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Ріверест-Тур" (надалі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства "Адміністрація річкових портів" (надалі - відповдіач) про визнання неправомірною односторонньої відмови від договору та визнання договору діючим.

12.07.2021 представник позивача подав заяву про зміну предмету позову, за змістом якою просив суд змінити предмет позову, а саме:

- визнати недійсним повідомлення Державного підприємства «Адміністрація річкових портів» (лист від 01.03.2021 № 01/01-274) про дострокове припинення договору про надання послуг від 17.02.2014 № 01/02-110/1 з моменту підписання.

- визнати наявність у ТОВ «Ріверест-Тур» права на отримання послуг згідно умов Договору про надання послуг від 17.02.2014 № 01/02-110/1 від ДП «Адміністрація річкових портів» по стоянці та швартуванню плавзасобів, які використовуються ТОВ «Ріверест-Тур», біля причалів №9 (30 п.м.) і №10 (23 п.м) пасажирської набережної, інв.№ 1587, розташованих за адресою: Київ, вул. Набережно-Хрещатицька.

Оскільки заяву про зміну предмету позову позивач заявив в установленому законодавством порядку з дотриманням процесуальних вимог та у відповідності до ст. 46 ГПК України, така заява була прийнята до розгляду судом. Подальший розгляд справи здійснювався з її врахуванням.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.10.2021 у справі № 910/7450/21 позов задоволено частково, визнано недійсним повідомлення Державного підприємства Адміністрація річкових портів (лист від 01.03.2021 № 01/01-274) про дострокове припинення договору про надання послуг від 17.02.2014 № 01/02-110/1 з моменту підписання. У задоволенні іншої частини позову відмовлено. Стягнуто з Державного підприємства "Адміністрація річкових портів" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "РІВЕРЕСТ-ТУР" 2 270,00 грн судового збору.

Суд визнав обґрунтованою та доведеною вимогу про визнання недійсним повідомлення Державного підприємства «Адміністрація річкових портів» (лист від 01.03.2021 № 01/01-274) про дострокове припинення договору про надання послуг від 17.02.2014 № 01/02-110/1 з моменту підписання.

Що стосується позовної вимоги про визнання наявності у ТОВ «Ріверест-Тур» права на отримання послуг згідно умов Договору про надання послуг від 17.02.2014 № 01/02-110/1 суд дійшов висновку, що обраний позивачем спосіб захисту його прав та інтересів у даній справі не відповідає положенням законодавства, так як не призведе до поновлення порушених прав позивача.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Державне підприємство "Адміністрація річкових портів" звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 12.10.2021 у справі №910/7450/21 в частині задоволених вимог скасувати та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в цій частині.

В апеляційній скарзі, враховуючи положення ст. 256 ГПК України, апелянт просить поновити пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржник посилається на те, що судом першої інстанції неповно досліджено обставини справи, неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Скаржник наполягає на тому, що позивачем порушено п.п. 3.2.4., 3.2.5 договору, оскільки останнім не подано належних доказів виконання у 2021 році обов`язку щорічного водолазного обстеження ГТС з проміром глибин та щорічного тралення прилеглої акваторії до ГТС, що відповідно до п. 7.5 є підставою для розірвання договору в односторонньому порядку.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями та протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.11.2021 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Корсак В.А., судді: Євсіков О.О., Попікова О.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.11.2021 постановлено витребувати у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/7450/21 та невідкладено надіслати їх до Північного апеляційного господарського суду. Відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу IV ГПК України, до надходження матеріалів справи №910/7450/21. Копію ухвали надіслано Господарському суду Чернігівської області.

22.12.2021 матеріали справи №910/7450/21 надійшли до Північного апеляційного господарського суду.

На підставі службової записки головуючого судді та розпорядження Північного апеляційного господарського суду від 22.12.2021, у зв`язку з перебуванням судді Попікової О.В., яка входить до складу колегії суддів, у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/7450/21.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.12.2021, апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: Корсак В.А. - головуючий суддя, судді - Євсіков О.О., Владимиренко С.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.12.2021 поновлено Державному підприємству "Адміністрація річкових портів" пропущений строк на подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 12.10.2021 у справі №910/7450/21. Відкрито апеляційне провадження за даною апеляційною скаргою. Закінчено проведення підготовчих дій. Повідомлено учасників справи про призначення апеляційної скарги до розгляду на 16.02.2022 о 14:00 год. Роз`яснено учасникам справи право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі до 09.02.2022. Встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв та клопотань в письмовій формі до 09.02.2022. Доведено до відома учасників справи, що явка їх представників в судове засідання є необов`язковою.

На підставі службової записки головуючого судді та розпорядження Північного апеляційного господарського суду від 16.02.2022, у зв`язку з перебуванням судді Владимиренко С.В., яка входить до складу колегії суддів, у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/7450/21.

Згідно повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.02.2022, апеляційні скарги передано на розгляд колегії суддів у складі: Корсак В.А. - головуючий суддя, судді - Попікова О.В., Євсіков О.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.02.2022 апеляційну скаргу Державного підприємства "Адміністрація річкових портів" на рішення Господарського суду міста Києва від 12.10.2021 у справі №910/7450/21 прийняти до провадження у визначеному складі колегії суддів: Корсак В.А. - головуючий суддя, судді - Попікова О.В., Євсіков О.О.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Ріверест-Тур" у відзиві на апеляційну скаргу просило апеляційну скаргу відхилити та оскаржене судове рішення залишити без змін, як правильне та обґрунтоване.

Явка представників сторін.

В судове засідання від 14.02.2022 з`явилися усі учасники справи.

Межі та строк розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Згідно із ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Статтею 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення присутніх представника позивача та відповідача, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшов висновку апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржене рішення у даній справі залишити без змін, виходячи з такого.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції.

Між ДП «Адміністрація річкових портів» (виконавець) та ТОВ «Ріверест-Тур» (замовник) 17 лютого 2014 року був укладений договір (надалі - договір) про надання послуг № 01/02-110/1. Предметом Договору є послуги по стоянці та швартуванню біля причалів № 9 (30 п.м) і №10 (23 п.м.) пасажирської набережної, інв. №1587 (далі по тексту - ГТС), розташованих біля річкового вокзалу за адресою: м. Київ, вул. Набережно-Хрещатицька, яка належить Виконавцю.

Відповідно до п. 2.1. договору, договір укладений строком на 10 років, а саме з 17.02.2014 по 17.02.2024.

У відповідності до п. 4.1. договору вартість послуг Виконавця складає - 23 504,19 (двадцять тисячі п`ятсот чотири грн 19 коп.) грн з ПДВ на місяць.

У відповідності до п. 4.2. договору, плата за надані послуги сплачується щомісячно, відповідно до виставлених рахунків, які Замовник зобов`язаний отримувати у Виконавця до 5 числа поточного місяця, у безготівковій формі, на розрахунковий рахунок Виконавця до 5 числа поточного місяця, в якому надаються послуги.

Згідно до п.п. 4.3, 4.4 договору, здавання послуг Виконавцем та приймання їх результатів Замовником оформлюється актом здавання-приймання наданих послуг, який Замовник зобов`язаний отримати у Виконавця до 5 числа місяця, який йде за звітним. У разі неотримання Замовником в передбачені п.4.3. Договору строки Акту здавання-приймання наданих послуг, акт підписується Виконавцем з позначенням про відмову в його підписання Замовником. Оформлений таким чином акт вважається погодженим і є підставою для проведення остаточних розрахунків за зазначений в ньому розрахунковий період.

Відповідач листом №01/01-274 від 01.03.2021 повідомив позивача про дострокове припинення договору про надання послуг від 17.02.2014 № 01/02-110/1 на підставі п.7.5 Договору (надалі - повідомлення).

Позивач вважає, що одностороння відмова відповідача від Договору не відповідає вимогам чинного законодавства та умовам Договору і є протиправною та безпідставною, тому останній звернувся до суду з даним позовом.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.

Розглянувши апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що остання не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Частиною 1 ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів, якими можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним; примусове виконання обов`язку в натурі.

Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України, право на захист особа здійснює на свій розсуд.

З огляду на положення зазначеної норми та принцип диспозитивності господарського судочинства (ст. 14 ГПК України), позивач має право вільно обирати способи захисту порушеного права чи інтересу.

Фактично предметом позовних вимог є вимоги позивача про визнання недійсним повідомлення про односторонню відмову від договору та спонукання відповідача до виконання зобов`язань за договором.

Проаналізувавши зміст повідомлення від 01.03.2021, суд дійшов висновку, що викладене у вказаному листі рішення відповідача про дострокове припинення договору за своєю правовою природою є правочином - односторонньою відмовою від договору.

Надаючи правову оцінку односторонній відмові відповідача від договору суд дійшов наступного висновку.

За змістом частини першої ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами (ч. 3 ст. 202 Цивільного кодексу України).

У відповідності до ч. 5 ст. 202 Цивільного кодексу України, до правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Зі змісту статті 215 Цивільного кодексу України вбачається, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5,6 статті 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначити в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Статтею 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового оборогу, вимог розумності та справедливості.

Положеннями статей 11, 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов`язковим для виконання сторонами.

За приписами статті 526 Цивільного кодексу та статті 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

Положеннями статті 651 Цивільного кодексу України визначено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1). Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом (ч. 2). У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (ч. 3).

Статтею 188 Господарського кодексу України передбачено, що зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором (ч. 1).

За змістом наведених положень закону одностороння відмова від договору є юридичним фактом, який зумовлює його розірвання, отже є правочином, який має юридичні наслідки у вигляді припинення господарських правовідносин. Розірвання господарського договору може здійснюватися за згодою сторін і у разі односторонньої відмови від нього. За загальним правилом, розірвання договору в односторонньому порядку не допускається, однак, окремі види договорів допускають можливість одностороннього розірвання договору. Крім того, право сторони на одностороннє розірвання договору може бути встановлене законом або безпосередньо у договорі.

У випадках, коли право на односторонню відмову у сторони відсутнє, намір розірвати договір може бути реалізований лише за погодженням з іншою стороною, а в разі недосягнення сторонами домовленості щодо розірвання договору - за судовим рішенням на вимогу однієї із сторін (ч. 4 ст. 188 Господарського кодексу України).

Як було встановлено судом, відповідач листом №01/01-274 від 01.03.2021 повідомив позивача про дострокове припинення договору про надання послуг від 17.02.2014 № 01/02-110/1 з посиланням на п.7.5 Договору.

Так, умовами п. 7.5 договору сторони передбачили, що цей Договір може бути розірваний за наступних умов:

- на вимогу Виконавця, в односторонньому порядку, у разі порушення Замовником п.3.2.1, та ( або) п.3.2.4, та (або) п.3.2.5, та ( або) п.3.2.11, та (бо) п.3.2.14 цього Договору;

- на вимогу Виконавця, в односторонньому порядку, в разі порушення Замовником строків оплати вартості послуг, визначених в розділі 4 «Оплата послуг і порядок їх приймання» цього Договору, більш ніж 1 (один) місяця;

- за згодою Сторін;

- за рішенням суду, на вимогу будь-якої із Сторін.

Відтак, дослідивши подане відповідачем Повідомлення, суд встановив, що в ньому не міститься посилання на конкретне порушення, що спричинило відмову Державного підприємства "Адміністрація річкових портів" від договору в односторонньому порядку.

В подальшому, відповідач вже в ході розгляду спору у відзиві на позовну заяву вказував на невиконання позивачем п.п. 3.2.4. та 3.2.5. договору, що відповідно до п. 7.5. договору є підставою для розірвання договору в односторонньому порядку.

Відповідно до п.п. 3.2.4. договору замовник зобов`язаний компенсувати виконавцю протягом дії цього договору паспортизацію ГТС, щорічне водолазне обстеження ГТС з проміром глибин та щорічне тралення прилеглої акваторії до ГТС, яка зазначена в п. 1.1. цього договору з метою отримання виконавцем свідоцтв про придатність ГТС до експлуатації Регістра судноплавства України, протягом 3 календарних днів з дати виставлення відповідного рахунку Виконавцем Замовнику або за згодою Сторін, в двомісячний термін з дати укладання цього Договору, провести:

- паспортизацію ГТС, яка зазначена в п.1.1. цього Договору, без права компенсації зазначених витрат з боку ДП "Адміністрація річкових портів", та один екземпляр паспорту передати Виконавцю з метою отримання ним свідоцтв про придатність ГТС до експлуатації Регістра судноплавства України;

- водолазне обстеження ГТС з проміром глибин, яка зазначена в п.1.1. цього Договору, тралення прилеглої акваторії, без права компенсації зазначених витрат з боку ДП "Адміністрація річкових портів", та надати відповідні акти Виконавцю з метою отримання ним свідоцтв про придатність ГТС до експлуатації Регістра судноплавства України;

Згідно з п. 3.2.5. договору замовник зобов`язаний протягом дії цього Договору, відповідно до вимог правил Регістрасудноплавства України проводити паспортизацію, щорічне водолазне обстеження ГТС з проміром глибин, яка зазначена в п.1.1. цього договору, щорічне тралення прилеглої акваторії, без права компенсації зазначених витрат з боку Виконавця, та надавати відповідні акти Виконавцю з метою щорічного підтвердження свідоцтв про придатність ГТС до експлуатації Регістра судноплавства України.

Законом або умовами договору передбачено право сторони на односторонню відмову від договору, сторони вільні у виборі конкретних підстав такої відмови, в межах встановлених нормами законодавства чи умовами договору. Обрану стороною підставу для односторонньої відмови від договору і слід досліджувати під час розгляду справи судом. Так, у кожному випадку особа, яка бажає відмовитись від договору у односторонньому порядку на тій чи іншій підставі має довести фактичну наявність визначених у обраній підставі обставин для такої односторонньої відмови. З огляду на викладене, судам необхідно в кожному конкретному випадку, виходити з встановлених обставин справи, досліджувати підстави, які стали підґрунтям для односторонньої відмови від договору, та обґрунтованість таких підстав з огляду на встановлені обставини справи. (Такої ж правової позиції дотримується Верховний Суд у своїй постанові від 08.10.2020 у справі № 910/11397/18).

Суд, враховуючи вищезазначені умови договору, а також положення діючого законодавства, зауважив, що матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження порушення позивачем умов укладеного договору, зокрема, тих, які були передбачені сторонами у п. 7.5 договору.

Зважаючи на викладене, здійснивши оцінку наявних в матеріалах справи доказів у порядку ст. 76-79, 86 ГПК України, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що у відповідача були відсутні підстави для односторонньої відмови від Договору (шляхом надсилання повідомлення від 01.03.2021) на підставі пункту 7.5 договору.

Таким чином, вимога позивача про визнання недійсним повідомлення Державного підприємства «Адміністрація річкових портів» (лист від 01.03.2021 № 01/01-274) про дострокове припинення договору про надання послуг від 17.02.2014 № 01/02-110/1 правомірно задоволена судом.

Доводи скаржника про те, що позивачем порушено п.п. 3.2.4., 3.2.5 договору, оскільки останнім не подано належних доказів виконання у 2021 році обов`язку щорічного водолазного обстеження ГТС з проміром глибин та щорічного тралення прилеглої акваторії до ГТС, що відповідно до п. 7.5 є підставою для розірвання договору в односторонньому порядку, не знайшли свого підтвердження вході апеляційного розгляду спору. З приводу цих аргументів суд зауважує про наступне.

Як вже було зазначено, відповідно до повідомлення №01/01-274 від 01.03.2021 відповідач повідомив позивача про дострокове припинення договору про надання послуг від 17.02.2014 № 01/02-110/1 з посиланням на п.7.5 Договору, не конкретизувавши обставин розірвання договору.

В подальшому відповідач в ході розгляду спору у суді першої інстанції як на підставу дострокового припинення договору вказав на невиконання позивачем п.п. 3.2.4. та 3.2.5. договору, що відповідно до п. 7.5. договору є підставою для розірвання договору в односторонньому порядку.

Ці аргументи відповідача було відхилено судом першої інстанції, з посиланням на те, що матеріали справи не місять доказів порушення п.п. 3.2.4. та 3.2.5. договору на момент розгляду спору та спростовуються матеріалами справи (зорема Актом №ДП-0000365 нстаном на 27.10.2020, платіжним дорученням від 27.10.2020 №153).

В той же час, у доводах апеляційної скарги відповідач наголосив на відсутності доказів та неналежне виконання п.п. 3.2.4. та 3.2.5. договору саме у 2021 році.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч. 1-3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Зазначені доводи щодо невиконання позивачем п.п. 3.2.4. та 3.2.5. договору саме у 2021 році не були визначені відповідачем у повідомленні (лист від 01.03.2021 № 01/01-274) про дострокове припинення договору про надання послуг, як і не були зазначені відповідачем під час розгляду справи у суді першої інстанції, відповідно останні не були предметом дослідження судом.

Отже, доводи і вимоги апеляційної скарги не підтверджують наявність обставин, які згідно зі ст. 277 ГПК України визначені в якості підстав для зміни чи скасування оскаржуваного судового рішення.

Що стосується позовних вимог про визнання наявності у ТОВ «Ріверест-Тур» права на отримання послуг згідно умов Договору про надання послуг від 17.02.2014 № 01/02-110/1 суд дійшов висновку про відмову в їх задоволені, виходячи із наступного.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 16 Цивільного кодексу України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 Господарського кодексу України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством).

Під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Водночас засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005, заява № 38722/02).

Крім того, слід враховувати, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних (п. 35 рішення Європейського суду з прав людини від 13.05.1980 р. в справі "Артіко проти Італії", п. 32 рішення від 30 травня 2013 року в справі "Наталія Михайленко проти України").

Тобто, у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною.

Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. (Наведена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду, яка викладена в постанові від 27.11.2018 у справі №905/2260/17)

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

В ході розгляду даного спору судом встановлено наявність порушеного права позивача з огляду на вчинений відповідачем відповідно до листа від 01.03.2021 правочин щодо односторонньої відмови від Договору.

З`ясувавши характер спірних правовідносин сторін у даній справі, задовольняючи основну вимогу позивача про визнання недійсним правочину щодо односторонньої відмови від Договору (основна вимога), суд водночас доходить висновку, що вимога позивача про визнання наявності у ТОВ «Ріверест-Тур» права на отримання послуг згідно умов Договору про надання послуг від 17.02.2014 № 01/02-110/1 не спрямована на захист порушеного права позивача та не забезпечить відновлення порушеного права позивача, а тому правомірно визнана судом як неефективний спосіб захисту порушеного права.

Отже, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Інших доводів та доказів, які б слугували підставою для скасування оскарженого рішення скаржником не наведено.

Всім встановленим обставинам, які мають значення для правильного вирішення спору надана належна правова оцінка.

Враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

З приводу висвітлення всіх доводів позивача за первісним позовом суд враховує практику Європейського суду з прав людини, який у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Поряд з цим, суд апеляційної інстанції зазначає, що за змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України", no. 4241/03 від 28.10.2010 Суд повторює, що, хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Відтак, усі інші доводи та міркування скаржника, окрім зазначених у мотивувальній частині постанови, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду першої інстанції та суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.

Нормою ст. 276 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене в сукупності, доводи апеляційного оскарження є необґрунтованими, підстав для зміни чи скасування оскарженого рішення у даній справі колегія суддів не вбачає.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судові витрати.

Розподіл судових витрат здійснюється у відповідності до ст. 129 ГПК України та, у зв`язку із відмовою у задоволенні апеляційної скарги, покладаються на скаржника.

Керуючись Главою 1 Розділу IV Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 12.10.2021 у справі № 910/7450/21 залишити без змін.

3. Матеріали справи повернути до господарського суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.А. Корсак

Судді О.О. Євсіков

О.В. Попікова