ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" травня 2022 р. Справа№ 910/10038/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коробенка Г.П.

суддів: Козир Т.П.

Кравчука Г.А.

розглянувши у письмовому провадженні

апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Харків Техноткань" на рішення Господарського суду міста Києва від 22.10.2021 та на ухвалу Господарського суду міста Києва від 22.11.2021 у справі №910/10038/21 (суддя Мандриченко О.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Харків Техноткань" до Комунального підприємства "Київпастранс" про стягнення 45367,77 грн,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Харків Техноткань" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Комунального підприємства "Київпастранс" в особі Філії Комунального підприємства "Київпастранс" "Автобусний парк № 5" про стягнення 45.367,77 грн, з яких: 40.226,40 грн заборгованості, 2.182,14 грн пені, 2.469,90 грн. інфляційних втрат та 489,33 грн 3 % річних. Також позивач просив стягнути з відповідача на користь Товариство з обмеженою відповідальністю "Харків Техноткань" витрати по сплаті судового збору в розмірі 2270 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором № 52.20-265 від 20.07.2020.

03.08.2021 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшло клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, в яких відповідач заперечую проти стягнення витрат на професійну правничу допомогу адвоката у заявленому позивачем розмірі, вказуючи, що вказані витрати є неспівмірним з ціною позову, а також виконаним адвокатом обсягом робіт (наданих послуг), оскільки для підготовки позовної заяви не було необхідності збирати додаткові докази, а підставою для звернення до суду з позовом є несплата відповідачем заборгованості за товар за однією накладною, у зв`язку з чим відповідач просив суд відмовити позивачу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 14.000,00 грн.

25.08.2021 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшла заява про намір надати докази на підтвердження понесення судових витрат, заява про долучення до матеріалів справи доказів на підтвердження надання професійної правничої допомоги, а також заперечення на клопотання відповідача про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.10.2021 у справі №910/1003 8/21 позовні вимоги задоволено повністю. Стягнуто з Комунального підприємства "Київпастранс" в особі Філії Комунального підприємства "Київпастранс" "Автобусний парк №5" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Харків Техноткань" 40.226 (сорок тисяч двісті двадцять шість) грн. 40 коп. заборгованості, 2.182 (дві тисячі сто вісімдесят дві) грн. 14 коп. пені, 2.469 (дві тисячі чотириста шістдесят дев`ять) грн. 90 коп. інфляційних втрат, 489 (чотириста вісімдесят дев`ять) грн. 33 коп. З % річних, 2.270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн. витрат по сплаті судового збору та 5.000 (п`ять тисяч) грн витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив з того, що відповідач в порушення умов договору та норм чинного законодавства належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання з повної та своєчасної оплати вартості товару. Зважаючи на характер спірних правовідносин, рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для вирішення спору, враховуючи малозначність цієї справи в розумінні ч. 5 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов висновку, що заявлений позивачем до стягнення розмір витрат на правову допомогу має бути зменшено до 5.000,00 грн. При цьому, суд зазначив, що витрати позивача на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 15.000,00 грн. не є співмірними із ціною позову, складністю справи та виконаним адвокатом обсягом робіт (наданих послуг), стягнення адвокатських витрат у зазначеній позивачем сумі не відповідатиме критеріям розумності, необхідності, співмірності, справедливості і становитиме надмірний тягар для відповідача.

Не погоджуючись із вказаними рішенням суду в частині розподілу судових витрат, Товариство з обмеженою відповідальністю "Харків Техноткань" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення суду в частині відмови (зменшення) у стягненні судових витрат на професійну правничу допомогу, та прийняти в цій частині нове рішення, яким стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу (гонорар) у повному обсязі - 15.000 грн; в іншій частині рішення Господарського суду міста Києва від 22.10.2021 у справі №910/10038/21 залишити без змін.

Підставою для скасування рішення суду скаржник зазначив порушення судом норм матеріального та процесуального права. При цьому, скаржник стверджує, що зменшення місцевим господарським судом розміру витрат на правничу допомогу є втручанням у господарську діяльність підприємства. На думку позивача, розмір заявлених до стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу є співмірним зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), перелік яких наведено у акті виконаних робіт.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Харків Техноткань" звернулося до місцевого господарського суду з заявою, у якій просив суд ухвалити додаткове рішення у справі №910/10038/21 про стягнення з КП "Київпастранс" в особі філії КП "Київпастранс "Автобусний парк № 5" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Харків Техноткань" витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5.000 (п`ять тисяч) гривень.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.11.2021 у справі №910/10038/21 у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Харків Техноткань" про ухвалення додаткового рішення у справі №910/10038/21 відмовлено повністю.

Суд зазначив про відсутність підстав для задоволення вимог представника позивача про стягнення з відповідача 5.000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу (гонорар успіху), встановленого позивачем та адвокатом в п. 5.6. договору про надання правової допомоги. При цьому суд зазначив, що питання про заявлені позивачем витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15.000,00 грн у справі №910/10038/21 вже було вирішено під час ухвалення рішення суду у даній справі.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, Товариство з обмеженою відповідальністю "Харків Техноткань" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу від 22.11.2021, а справу передати для повторного розгляду до суду першої інстанції.

Підставою для скасування рішення суду скаржник зазначив порушення судом норм матеріального та процесуального права. Скаржник вказує, що гонорар успіху є складовою та невід`ємною частиною гонорару адвоката, тобто судовими витратами, які підлягають розподілу.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить судове рішення у справі №910/10038/21 залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення, посилаючись на те, що мотиви та підстави, зазначені в ній щодо скасування рішення суду є безпідставними та необгрунтованими, а рішення суду постановлено у відповідності до вимог чинного законодавства.

Відповідно до частини десятої статті 270 ГПК України розгляд апеляційної скарги здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті оскаржуваних судових актів, дійшов до висновку про те, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, а судові рішення суду першої інстанції - зміні чи скасуванню, виходячи з наступного.

20.07.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Харків Техноткань", як постачальником, та Комунальним підприємством "Київпастранс", як покупцем, було укладено договір № 52.20-265 (далі - Договір), згідно з п. 1.1 якого постачальник зобов`язується поставити та передати у власність покупцю "Електронне обладнання" код 31710000-6 за ДК 021:2015 (діодна стрічка) (далі - товар), а покупець сплатити за товар, визначений в асортименті, кількості та за цінами, які зазначені у Специфікації (Додаток № 1), що додається до цього Договору та є його невід`ємною частиною.

За умовами пункту 4.1 Договору розрахунок за поставлений товар здійснюється покупцем у безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника протягом 60 календарних днів з дати підписання покупцем видаткової накладної на фактично поставлену окрему партію товару.

У пункті 4.2 Договору сторони погодили, що ведення бухгалтерського обліку, проведення розрахунків, підписання первинних документів, приймання-передача товарів за кількістю і якістю, які передбачені цим Договором, виконуються відокремленими підрозділами покупця, перелік яких зазначається в Додатку № 4, що є невід' ємною частиною цього Договору.

За змістом п. 5.2 Договору поставка товару здійснюється на умовах DDP згідно з Incoterms-2010 за адресою: м. Київ, філії та відокремлені підрозділи покупця, перелік яких зазначається у Додатку № 4 до цього Договору.

Відповідно до п. 11.1 Договір набирає чинності з дня його підписання сторонами і діє до 31.12.2020 включно, але у будь-якому випадку - до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим Договором. Закінчення строку дії Договору не звільняє сторони від виконання зобов`язань, які виникли під час дії цього Договору.

У Додатках № 1 - № 4 до Договору сторони погодили Специфікацію товару, Технічні вимоги, Порядок приймання-передачі товару, гарантійні зобов`язання, Перелік адрес та реквізитів філій та відокремлених підрозділів КП "Київпастранс".

22.12.2020 сторони уклали Додаткову угоду № 1 до Договору, в якій погодили нову ціну Договору та виклали Специфікацію (Додаток № 1 до Договору) у новій редакції.

Як зазначає позивач, на виконання умов Договору, ним було поставлено відокремленому підрозділу відповідача - Філії КП "Київпастранс" "Автобусний парк № 5" товар загальною вартістю 40.226,40 грн, що підтверджується наявною в матеріалах справи належним чином засвідченою копією видаткової накладної №ХТ709 від 10.11.2020.

Товар було прийнято відповідачем, про що свідчать підписи представника відповідача, а також відтиск печатки відокремленого підрозділу відповідача у вказаній видатковій накладній.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за Договором, позивач направив на адресу відокремленого підрозділу відповідача вимогу вих. № 230302 від 23.03.2021 про сплату боргу в сумі 40.226,40 грн (докази направлення вказаної вимоги відповідачу містяться в матеріалах справи), проте вказана вимога була залишена без відповіді та задоволення.

З огляду на те, що відповідач не розрахувався з позивачем за поставлений товар, позивач звернувся до суду з цим позовом та просить стягнути з відповідача на свою користь 40.226,40 грн. заборгованості, 2.182,14 грн. пені, 2.469,90 грн. інфляційних втрат та 489,33 грн 3 % річних.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина перша статті 626 Цивільного кодексу України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до положень статей 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Укладений між сторонами Договір, з огляду на встановлений статтею 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, є належною підставою, у розумінні статті 11 Цивільного кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків, та за своєю правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частин 1, 2 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором купівлі- продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі статтею 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Факт поставки позивачем товару за Договором загальною вартістю 40.226,40 грн та прийняття товару відповідачем підтверджується наявною в матеріалах справи видатковою накладною №ХТ709 від 10.11.2020.

Вищевказана видаткова накладна відповідає вимогам статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", будь-які істотні недоліки у ній відсутні, відтак суд приймає зазначену видаткову накладну як належний доказ на підтвердження поставки товару позивачем та його прийняття відповідачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 691 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

За приписами частин 1, 2 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на положення пункту 4.1 Договору, зобов`язання з оплати товару мало бути виконане відповідачем протягом 60 календарних днів з дати підписання видаткової накладної на фактично поставлену окрему партію товару.

Отже, строк виконання відповідачем своїх грошових зобов`язань є таким, що настав.

Відповідно до частин 1, 2 статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується з нормами статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Статтею 599 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

З огляду на викладене, оскільки невиконання грошового зобов`язання відповідачем за Договором підтверджується матеріалами справи, доказів сплати боргу відповідач не надав, позовна вимога про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 40.226,40 грн визнається судом обґрунтованою.

У разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, не виконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Частинами 1, 3 статті 549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За приписами частин 1, 2 статті 551 Цивільного кодексу України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно зі статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до пункту 7.3 Договору за порушення термінів оплати товару покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від вартості поставленого в строк товару, за кожен день прострочення оплати.

Судом перевірено розрахунок пені за заявлений позивачем період (12.01.2021 - 08.06.2021) та встановлено, що він є арифметично вірним.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Судом також перевірено розрахунки інфляційних втрат та 3 % річних за заявлений позивачем період (12.01.2021 - 08.06.2021) та встановлено, що

розрахований позивачем розмір інфляційних втрат не перевищує розміру,

розрахованого судом, відтак інфляційні втрати підлягають до стягнення з відповідача в заявленому позивачем розмірі, в свою чергу розрахунок 3 % річних є арифметично вірним.

З огляду на вищевикладене, дослідивши всі обставини справи, перевіривши їх наявними доказами, судом встановлено обґрунтованість заявленого позову, відтак до стягнення з відповідача на користь позивача підлягають 40.226,40 грн заборгованості, 2.182,14 грн пені, 2.469,90 грн. інфляційних втрат та 489,33 грн 3 % річних.

Колегія суддів погоджується із здійсненим судом першої інстанції розподілом судових витрат зі сплати судового збору.

Щодо розподілу судом першої інстанції судових витрат на професійну правничу допомогу, апеляційним господарським судом встановлено наступне.

Згідно зі ст. 16 ГПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. З ст. 2 ГПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необгрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

У відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті першій Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За приписами частини 3 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Згідно зі статтею ЗО Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань, з урахуванням складності справи, кваліфікації, досвіду і завантаженості адвоката та інших обставин. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. У разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу й обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката у залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 07.09.2020 у справі №910/4201/19).

Статтею 123 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з положеннями статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, іцо сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Колегія суддів зазначає, що загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 ГПК України. Разом з тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема відповідно до частини 5 статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необгрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Поряд зі згаданим принципом змагальності сторін іншими основними засадами (принципами) господарського судочинства також є: верховенство права та

пропорційність.

Відповідно до статті 11 Господарського процесуального кодексу України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно зі статтею 15 Господарського процесуального кодексу України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Отже, з врахуванням викладеного, виходячи зі змісту норм статей 3, 11, 15 Господарського процесуального кодексу України, питання про співмірність заявлених відповідачем до стягнення витрат на професійну правничу допомогу має вирішуватись із застосуванням критеріїв пропорційності та розумності, керуючись принципом верховенства права.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance ГітіґесГ проти України").

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від

28.01.2021 у справі №911/3156/19, від 09.02.2021 у справі №910/15201/17, від

03.03.2021 у справі №912/354/20.

У постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі №905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі №922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Також Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2020 у справі №904/4507/18 підтвердила свій висновок, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін і зробила висновок, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату "гонорару успіху", у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44).

Позивачем разом з позовною заявою було надано суду попередній (орієнтований) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс або очікує понести у звязку з розглядом справи, в якому зазначені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20.000 грн, з яких 15.000 грн позивачем було сплачено адвокату на момент подачі позову, 5.000 грн - гонорар успіху, визначений п.5.6 договору № 07- 06/2021/3 про надання правової допомоги від 07.06.2021, у відповідності до якого у разі повного або часткового задоволення судом позовних вимог, клієнт сплачує адвокату гонорар успіху у розмірі 5.000 грн; гонорар успіху сплачується у строк не пізніше 5 робочих днів з моменту виставлення рахунку адвокатом або винесення судом рішення.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу адвоката позивачем надано місцевому господарському суду належним чином засвідчені копії договору № 07-06/2021/3 про надання правової допомоги від 07.06.2021, рахунку на оплату № 1 від 08.06.2021 на суму 15.000,00 грн, квитанції до прибуткового касового ордера № 13 від 08.06.2021 на суму 15.000,00 грн, ордеру серії АН №1038428 від 08.06.2021 та Акту приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) до договору № 07- 06/2021/3 від 12.08.2021.

Відповідач заперечував проти стягнення витрат на професійну правничу допомогу адвоката та зазначав, що заявлений позивачем розмір вказаних витрат, з урахуванням вимог ч. 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України, є неспівмірним з ціною позову, а також виконаним адвокатом обсягом робіт (наданих послуг), оскільки для підготовки позовної заяви не було необхідності збирати додаткові докази, а підставою для звернення до суду з позовом є несплата відповідачем заборгованості за товар за однією накладною, у зв`язку з чим відповідач просив суд відмовити позивачу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 14.000,00 грн.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку розмір витрат на професійну правничу допомогу у заявленому до стягнення розмірі (20.000 грн) не відповідає критеріям пропорційності до предмета спору з урахуванням ціни позову у розумінні приписів частини п`ятої статті 129 Господарського процесуального кодексу України та є неспівмірним з огляду на розумну необхідність витрат для цієї справи зважаючи на обсяг наданих адвокатських послуг, а тому суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про часткове задоволення вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Харків Техноткань" щодо стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу у сумі 5.000 грн, оскільки цей розмір судових витрат відповідно до статті 74 ГПК України доведений, документально обґрунтований та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат.

Відповідно до ст. ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції враховує висновки Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006), в якому зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати.до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У даній справі сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин згідно з нормами матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За результатами перегляду даної справи колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевим господарським судом було повно, всебічно та об`єктивно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також вірно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим правові підстави для зміни чи скасування оскаржуваних у даній справі судових рішень відсутні.

Оскільки доводи, викладені в апеляційних скаргах, не спростовують висновків місцевого господарського суду, скарги задоволенню не підлягають.

Витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 22.10.2021 у справі №910/10038/21 покладаються судом на скаржника у відповідності до статті 129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 129, 240, 267-270, 273, 275-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Харків Техноткань" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 22.10.2021 у справі №910/10038/21 залишити без змін.

Ухвалу Господарського суду міста Києва від 22.11.2021 у справі №910/10038/21 залишити без змін.

Матеріали справи №910/10038/21 повернути Господарському суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Г.П. Коробенко

Судді Т.П. Козир

Г.А. Кравчук