ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" лютого 2022 р. Справа№ 911/1540/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Куксова В.В.

суддів: Шаптали Є.Ю.

Яковлєва М.Л.

при секретарі Пнюшкову В.Г.

за участю представників учасників справи: згідно протоколу судового засідання від 16.02.2022.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль"

на рішення Господарського суду Київської області

від 11.10.2021 (повний текст складно 03.11.2021)

у справі №911/1540/21 (суддя Ейвазова А.Р.)

за позовом Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтеравіа"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях

про стягнення 111 643,49 грн

та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтеравіа"

до Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль"

про визнання права на звільнення від сплати орендної плати,

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" (далі - ДП "МА "Бориспіль", позивач, скаржник) звернулося до Господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтеравіа" (далі - ТОВ "Інтеравіа", відповідач) про стягнення 111643,49грн, у тому числі: 93 262,95грн - основний борг з орендної плати за серпень 2020 року - березень 2021 року; 4341,50грн - пені, 1009,29грн - 3 % річних, 3703,45грн - втрат від інфляції, які нараховані за період з 16.09.2020 по 13.05.2021.

В обґрунтування заявлених вимог, позивач посилається на порушення відповідачем зобов`язань за договором оренди №1951 від 13.03.2017 індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності щодо здійснення оплати за користування об`єктом оренди у встановлений строк.

29.06.2021 від відповідача надійшла зустрічна позовна заява (здана для відправлення відділенню поштового зв`язку №121 м.Києва 22.06.2021). У зустрічному позові відповідач заявляє вимоги до ДП "МА "Бориспіль" та просить суд визнати за ним право на звільнення від орендної плати з ПДВ, нарахованої з 12.03.2020 по 31.05.2021 згідно з договором №1951 оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності від 13.03.3017.

В обґрунтування вимог зустрічного позову, ТОВ "Інтеравіа" вказує на те, що позивач безпідставно вимагає оплати орендної плати за договором за відповідний період, оскільки майно за договором передавалась з метою розміщення кас з продажу авіаквитків і така діяльність є посередницькою діяльністю щодо реалізації туристичного продукту туроператорів, у зв`язку з чим згідно постанови Кабінету Міністрів України №611 від 15.07.2020 на період карантину його звільнено від сплати орендної плати за відповідним договором.

Рішенням Господарського суду Київської області від 11.10.2021 первісний позов задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю Інтеравіа на користь Державного підприємства Міжнародний аеропорт Бориспіль 252,32грн - 3% річних, 925,86 грн втрат від інфляції, 1085,16 грн пені, 2331,58 грн штрафу, а також 93,43 грн в рахунок часткового відшкодування витрат, понесених на оплату позову судовим збором.

Відмовлено у задоволенні вимог первісного позову в частині стягнення 93262,95грн основного боргу, 756,97 грн 3% річних, 2777,59 грн втрат від інфляції, 3256,34 грн пені, 6994,72 грн штрафу.

Відмовлено повністю у задоволенні зустрічного позову Товариства з обмеженою відповідальністю Інтеравіа до Державного підприємства Міжнародний аеропорт Бориспіль про визнання права на звільнення від сплати орендної плати, нарахованої з 12.03.2020 до 31.05.2021 згідно з договором оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності №1951 від 13.03.2017.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Державне підприємство "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Київської області від 11.10.2021 у справі №911/1540/21 скасувати в частині відмови задоволенні вимог первісного позову в частині стягнення 756,97 грн 3% річних, 2777,59 грн втрат від інфляції, 3256,34 грн пені, 6994,72 грн штрафу та прийняти нове рішення, яким в цій частині позовні вимоги задовольнити.

Також скаржник звернувся із клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 11.10.2021 у справі №911/1540/21, обґрунтовуючи клопотання тим, що повний текст рішення отримано 08.11.2021.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що внесення постановою Кабінету Міністрів України змін до Методики розрахунку орендної плати, на підставі якої відповідно до умов договору оренди здійснюється визначення розміру орендної плати за державне майно, є підставою для зміни розміру орендної плати та зміни умов договору в цій частині.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.11.2021 апеляційну скаргу Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" на рішення Господарського суду Київської області від 11.10.2021 у справі №911/1540/21 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді (судді-доповідача) Куксова В.В., суддів Яковлєва М.Л., Шаптали Є.Ю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.12.2021 відкладено вирішення питання щодо апеляційної скарги Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" на рішення Господарського суду Київської області від 11.10.2021 у справі №911/1540/21 до надходження матеріалів справи до Північного апеляційного господарського суду. Витребувано з Господарського суду Київської області матеріали справи №911/1540/21.

Від Господарського суду Київської області надійшли матеріали справи №911/1540/21.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.12.2021 задоволено клопотання Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" про поновлення строку для подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду Київської області від 11.10.2021 у справі №911/1540/21. Відновлено Державному підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" строк для подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду Київської області від 11.10.2021 у справі №911/1540/21. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" на рішення Господарського суду Київської області від 11.10.2021 у справі №911/1540/21. Призначено справу до розгляду на 16.02.2022. Зупинено дію рішення Господарського суду Київської області від 11.10.2021 у справі №911/1540/21 до винесення Північним апеляційним господарським судом судового акту за результатами розгляду апеляційної скарги.

27.01.2022 через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Київської області від 11.10.2021 у справі №911/1540/21 без змін.

Представники учасників апеляційного провадження з`явилися в судове засідання 16.02.2022 та надали пояснення по суті апеляційної скарги.

В судовому засіданні 16.02.2022 було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

У відповідності до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, заслухавши пояснення позивача та відповідача, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Північний апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено колегією суддів, 13.03.2017 між РВ ФДМУ по Київській, Черкаській та Чернігівській областях (орендодавець) та ТОВ "Інтеравіа" (орендар) укладено договір оренди №1951 індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності.

Відповідно до умов договору орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне окреме майно - приміщення №170 площею 10,4 кв.м та приміщення №174 площею 8.2 кв.м на 3-му поверсі пасажирського терміналу "D" (інв. 47578), що розміщене за адресою: Київська обл., м. Бориспіль, Аеропорт. Об`єкт оренди перебуває на балансі ДП "МА "Бориспіль" та його вартість за незалежною оцінкою станом на 29.02.2020 становить 1 779 534грн без урахування ПДВ (п. 1.1 договору в редакції додаткового договору №4 від 05.06.2020.

Згідно п. 1.2 договору вказане майно передається в оренду з метою розміщення кас з продажу авіаквитків.

В силу п. 2.1 договору орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, указаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього Договору та акта приймання-передачі майна.

У відповідності до п. 3.1 вказаного договору в редакції додаткового договору №4 від 05.06.2021 (т.1 а.с.35), орендна плата визначена на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 № 786 (зі змінами) (далі - Методика розрахунку) і становить без ПДВ за перший (базовий) місяць оренди серпень 2016 року - 22 244,18грн.

Пунктом 3.3 договору передбачено, що орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць.

Згідно з п. 3.6 договору оренда плата перераховується до державного бюджету та балансоутримувачу у такому співвідношенні - 70% до державного бюджету, 30% - балансоутримувачу щомісяця не пізніше 15 числа місяця наступного за звітним відповідно до пропорцій розподілу, установлених Кабінетом Міністрів України і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж.

Відповідно до п.п. 3.7, 3.8 договору визначено, що орендна плата, перерахована несвоєчасно або не у повному обсязі, підлягає індексації і стягується до бюджету та балансоутримувачу у визначеному пунктом 3.6 співвідношенні відповідно до чинного законодавством України з урахуванням пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожний день прострочення, включаючи день оплати, за весь період невиконання зобов`язання включно.

У разі, якщо на дату сплати орендної плати заборгованість за нею становить загалом не менше ніж три місяці, орендар також сплачує штраф у розмірі 10% від суми заборгованості, що передбачено п.3.8 договору.

Також, п.5.12 договору передбачено, що відповідач зобов`язаний протягом 15 робочих днів після підписання договору укласти з балансоутримувачем орендованого майна договір про відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням орендованого майна та надання комунальних послуг орендарю, відшкодування податку на землю.

Згідно п. 10.1 вказаний договір укладено строком на 1 рік та діє з 13.03.2017 по 12.03.2018 включно.

Відповідно до акту приймання-передачі від 13.03.2017 майно, визначене вказаним договором, передано орендодавцем орендарю за погодженням з балансоутримувачем - позивачем у справі.

Крім того, 02.04.2018 сторонами такого договору укладено додатковий договір №1 між 02.04.2018, яким продовжено строк дії договору на один рік - до 12.03.2019. Окрім того, таким додатковим договором відповідач та третя особа домовились про те, що його положення застосовуються до відносин сторін, які виникли з 13.03.2018.

Додатковим договором №2 від 21.02.2019 його сторони погодили продовжити строк дії договору на один рік - до 12.03.2020 включно та розповсюдити положення вказаного договору на відносини, які виникли з 13.03.2019.

Додатковим договором №3 від 09.12.2019 відповідачем та третьою особою внесені зміни до найменування орендодавця, враховуючи його реорганізацію.

Додатковим договором №4 від 05.06.2020 сторони такого договору, окрім змін до п.п. 1.1, 3.1 договору щодо вартості майна та розміру орендної плати за базовий місяць оренди, також погодили продовжити строк дії договору на 1 рік - до 12.03.2021 та розповсюдили положення вказаного додаткового договору до відносин сторін, які виникли з 13.03.2020.

Як зазначає позивач, ним виставлено відповідачу для оплати орендної плати за договором рахунки за період з серпня 2020 року по березень 2021 року, а також надані складені та підписані акти приймання-здачі виконаних робіт.

Факти отримання рахунків та актів позивачем підтверджуються реєстрами виданих/отриманих оригіналів документів за відповідний період, підписаних від імені відповідача особою, повноваження якої під час розгляду справи відповідачем не оспорювались. Заперечень щодо наявності повноважень у заявах по суті не висловлено. При цьому, відповідач зазначив, що відповідні акти підписані ним із запереченнями, які висловлені у окремих листах, адресованих позивачу та третій особі. Доказів направлення позивачу відповідних листів позивач не надав. Факти направлення листів відповідача від 17.04.2020 №01-10.1-194, 19.05.2020 №01-10.1-228, 15.06.2020 №01-10.1-256, 19.08.2020 №01-10.1-363 підтверджується копіями відповідей ДП "МА "Бориспіль" на такі листи.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач стверджував, що відповідач не здійснив оплату орендної плати за відповідний період.

Водночас, як встановлено судом під час розгляду даної справи, відповідачем 20.05.2021 сплачено позивачу як балансоутримувачу повністю орендну плати в частині, яка підлягала перерахуванню балансоутримувачу - 30% за спірний період - серпень 2020 року - березень 2021 року з посланням в призначені платежу на виставлені позивачем рахунки, що підтверджується платіжними дорученням. Матеріали справи свідчать, що така оплата здійснена до надходження позову до суду - 26.05.2021 (здано до канцелярії суду) та відкриття провадження за ним у даній справі - 31.05.2021, про що позивач суд не повідомив. Поряд з цим, в судовому засіданні позивач підтвердив надходження оплати, однак, від заявлених вимог в частині стягнення 93 262,95грн основного боргу не відмовився та продовжував їх підтримувати, тому відповідні вимоги розглядались судом по суті, також зважаючи на відсутність підстав для закриття провадження у справі на підставі п.2 ч.1 ст.231 ГПК України, оскільки задоволення відповідних вимог позивача відповідачем мало місце до звернення до суду з позовом, а не після звернення до суду і на момент звернення до суду відповідні зобов`язання є припиненими.

Поряд з цим, звертаючись до суду з зустрічним позовом відповідач просив визнати за ним право на звільнення від орендної плати з ПДВ, нарахованої з 12.03.2020 по 31.05.2021 згідно з договором №1951 від 13.03.2017.

Задовольняючи частково первісні позовні вимоги, суд першої інстанції керувався тим, що доводи позивача про те, що зміна розміру орендної плати потребує внесення змін до договору безпідставні, оскільки постанова №611 містить імперативний припис уповноваженого органу для орендодавців щодо нарахування орендної плати за оренду державного майна у меншому розмірі, ніж узгоджено у договорі та не потребує обов`язкового внесення змін до договору.

Водночас суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість та безпідставність зустрічних позовних вимог.

Розглянувши апеляційну скаргу Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль", колегія суддів дійшла висновку, що вона не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно до ч. 4 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Приписами ч. 3 ст. 277 ГПК України встановлено виключний перелік підстав норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Так, під час розгляду справи апеляційним судом не встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення в частині стягнення основної заборгованості та в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог.

Стосовно стягнення 756,97 грн 3% річних, 2777,59 грн втрат від інфляції, 3256,34 грн пені, 6994,72 грн штрафу, що є предметом апеляційного розгляду, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, що визначено ст. 175 ГК України.

Згідно ч.1 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

В силу ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Договір, що укладений відповідачем та третьою особою, є підставою для виникнення прав та обов`язків у таких осіб, а також прав у позивача, враховуючи умови такого договору, що передбачають виконання обов`язку відповідачем щодо сплати частини орендної плати на користь позивача як балансоутримувача приміщення.

Так, відповідно до ч.1 ст.636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. При цьому, як передбачено ч.2 такої статті виконання договору на користь третьої особи може вимагати як особа, яка уклала договір, так і третя особа, на користь якої передбачено виконання, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із суті договору.

Отже, позивач як особа, на користь якої сплачується частина орендної плати, має право вимагати від відповідача виконання відповідного обов`язку.

Укладений сторонами договір за своєю природою є договором оренди.

Як встановлено ч.1 ст. 283 ГК України, за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Згідно з ч. 6 ст. 283 ГК України до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Так, в силу ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Оскільки орендоване майно є державною власністю до спірних правовідносин також підлягають застосуванню норми Закону України "Про оренду державного та комунального майна", які є спеціальними, оскільки регулюють відносин, пов`язані з передачею саме державного та комунального майна в оренду.

Відповідно до п. 10 ч.1 ст. 1 вказаного Закону оренда - речове право на майно, відповідно до якого орендодавець передає або зобов`язується передати орендарю майно у користування за плату на певний строк.

Як визначено ч.3 ст. 18 Закону, орендар зобов`язаний вносити орендну плату своєчасно і у повному обсязі, що також встановлено ст.286 ГК України.

Статтею 286 ГК України встановлено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності; строки внесення орендної плати визначаються у договорі.

Відповідно до ч.2 ст. 286 ГК України орендар має право вимагати зменшення розміру орендної плати, якщо через обставини, за які він не відповідає, змінилися передбачені договором умови господарювання або істотно погіршився стан об`єкта оренди.

Згідно з ч.6 ст. 762 ЦК України наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Окрім того, п.14 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України установлено, що з моменту встановлення карантину, введеного постановою Кабінету Міністрів України "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" від 11.03.2020 № 211 (із наступними змінами і доповненнями), і до його відміни (скасування) в установленому законом порядку, плата за користування нерухомим майном (його частиною) підлягає зменшенню за вимогою наймача, який здійснює підприємницьку діяльність з використанням цього майна, впродовж усього часу, коли майно не могло використовуватися в підприємницькій діяльності наймача в повному обсязі через запроваджені обмеження та (або) заборони.

У випадку, визначеному абзацом першим цього пункту, розмір плати за користування майном не може перевищувати сукупний (пропорційно до орендованої площі) обсяг витрат, які наймодавець здійснив або повинен буде здійснити за відповідний період для внесення плати за землю, сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, і сплати вартості комунальних послуг.

Зазначені витрати покладаються на наймача як плата за користуванням майном за відповідний період пропорційно площі нерухомого майна, яку він наймає відповідно до договору, якщо договором не передбачений обов`язок наймача самостійно сплатити ці витрати повністю або частково.

Також відповідним пунктом установлено, що ця норма не поширюється на суб`єктів господарювання, які впродовж дії карантину фактично здійснювали діяльність з використанням цього майна в своїй господарській діяльності в повному обсязі, а також на договори найму майна, яке належить територіальній громаді.

Проте, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги позивача не є повінстю обгрунтованими в частині стягнення з відповідача орендованої плати за спірний період (серпень 2020 року - березень 2021 року) в частині, що підлягає сплаті орендарю у заявленому розмірі - 93262,95грн з наступних підстав.

Згідно додатку №3 до постанови №611 до переліку орендарів, для яких нарахування орендної плати за користування нерухомим державним майном здійснюється у розмірі 25 відсотків, віднесені орендарі, які використовують нерухоме державне майно для розміщення на території аеропортів, зокрема, торговельних об`єктів.

Оскільки приміщення за договором оренди передавалось під розміщення каси з продажу авіаквитків, тобто з метою продажу у відповідному приміщенні послуги з авіаперевезення та супутніх послуг, зважаючи на відповідні положення щодо нарахування орендної плати на період карантину у розмірі 25% у випадку використання орендованого приміщення для розміщення торговельного об`єкту, орендна плата відповідачу мала нараховуватись у розмірі 25% від визначеної у договорі.

Посилання скаржника на те, що зміна розміру орендної плати потребує внесення змін до договору, на переконання колегії суддів безпідставні, оскільки постанова №611 містить імперативний припис уповноваженого органу для орендодавців щодо нарахування орендної плати за оренду державного майна у меншому розмірі, ніж узгоджено у договорі та не потребує обов`язкового внесення змін до договору.

Так, в силу ст.1 Закону України "Про управління об`єктами державної власностиі", управління об`єктами державної власності - здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб`єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об`єктів, пов`язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.

Відповідно до пп. "п" п.18 ч.2 ст.5 такого Закону до повноважень Кабінету Міністрів України належить визначення порядку передачі майна в оренду.

Однак, як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено колегією суддів, відповідач здійснив сплату орендної плати у повному обсязі до відкриття провадження у справі та подання позову позивачем. При цьому, право відповідача на сплату орендної плату у розмірі, визначеному постановою №611, порушено позивачем не було, оскільки вчинення відповідної дії - сплата орендної плату у повному розмірі залежало виключно від волі відповідача, хоча відповідач міг утриматись від відповідної дії. Отже, становище, у якому опинився відповідач повністю залежало від нього у даному випадку. Таким чином, його суб`єктивне матеріальне право, визначене постановою №611, щодо оплати орендної плати у розмірі 25% відповідачем не порушено.

Крім того, позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача 1 009,29 грн. - 3% річних та 3 703,45 грн. та 3703,45 грн. втрат від інфляції, нарахованих за період з 16.09.2020 по 13.05.2020.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки сплата орендної плати здійснена відповідачем лише 20.05.2021 - з пропущенням строку, встановленого п.3.6 договору, у відповідача виник обов`язок на вимогу позивача, який є кредитором у відповідному зобов`язанні в частині сплати 30% орендної плати, передбаченої договором, сплатити 3% річних та втрати від інфляції.

Так, розмір втрат від інфляції та 3% річних розраховані позивачем з урахуванням 30% орендної плати у розмірі, визначеному договором, без врахування положень постанови №611 - щодо нарахування орендної плати у розмірі 25% від встановленого договором розміру на період карантину.

За розрахунком колегії суддів, враховуючи розмір орендної плати та її відсоток, що підлягав сплаті відповідачем позивачу (30%), а також її зменшення до 25% відповідно до постанови №611 (складає за спірний період оренди серпень 2020 року - квітень 2021 року загальний розмір 23315,74грн), враховуючи період прострочення кожного місячного періоду сплати орендної плати, 3% річних складають - 252,32 грн., а втрати від інфляції - 925,86 грн. Отже, відповідні вимоги судом першої інстанції правомірно задоволено у зазначеному розмірі, а у задоволенні позову в частині стягнення 756,97грн - 3% річних та 2777,59грн - втрат від інфляції обґрунтовано відмовлено.

Крім того, вимоги позивача про стягнення з відповідача у зв`язку з порушенням строку оплати орендної плати 4341,50 грн. пені, нарахованої за період з 16.09.2020 по 13.05.2021, а також 9 326,30 грн. штрафу підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

В силу ч. ст. 216, ч. 1 ст. 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності у вигляді застосування господарських санкцій є вчинене учасником господарських відносин правопорушення у сфері господарювання; одним з видів господарських санкцій, згідно ч.2 ст.217 ГК України, є штрафні санкції, до яких віднесені, у т.ч. штраф та пеня (ч.1 ст.230 ГК України).

Відповідно до ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

В силу чч. 2, 3 вказаної статті, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Як визначено ч.2 ст. 343 ГК України, платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Аналогічне обмеження щодо розміру пені встановлено і ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань".

Поряд з цим, відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

У п.3.7 договору його сторонами визначено, що у разі прострочення сплати орендної плати вона стягується до бюджету та балансоутримувачу у визначеному п.3.6 співвідношенні з урахування пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожний день прострочення, включаючи день оплати, за весь період невиконання зобов`язання включно.

Отже, договором погоджено нарахування пені понад строк, встановлений ч. 6 ст. 232 ГК України.

Також, п.3.8 договору визначено, що у разі, якщо на дату сплати орендної плати заборгованість за нею становить загалом не менше ніж три місяці, орендар також сплачує штраф у розмірі 10% від суми заборгованості.

Таким чином, зважаючи на порушення зобов`язання в частині сплати орендної плати у встановлений договором строк, а також враховуючи, що порушення строку оплати за частиною платежів періоду мало місце більше ніж три місяці, вимоги позивача щодо стягнення пені та штрафу є мотивованими.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з розміром таких вимог, оскільки їх розмір визначено з урахуванням розміру орендної плати без застосування постанови №611.

За розрахунком колегії суддів, враховуючи дійсний розмір боргу з орендної плати, період прострочення та строк виконання зобов`язання з оплати орендної плати, розмір пені складає 1085,16 грн., а штрафу - 2331,58 грн. В частині задоволенні вимог позивача про стягнення з відповідача 3256,34грн пені, 6994,72грн штрафу, судом першої інстанції правомірно відмовлено.

Задовольняючи частково вимоги позивача в частині стягнення пені та штрафу, суд першої інстанції вірно відхилив посилання відповідача на відсутність у позивача, який не стороною договору, права вимагати сплати пені та штрафу, з огляду на те, що договір, який укладено між відповідачем та третьої особою, передбачає виникнення у позивача права вимагати від відповідача виконання зобов`язання в частині сплати 30% орендної плати, оскільки у відповідній частині такий договір є укладеним на позивача, а, отже, і додаткового зобов`язання, у разі прострочення основного, у вигляді сплати пені та штрафу.

Доводи, наведені скаржником в апеляційній скарзі, колегією суддів до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються вищевикладеним та матеріалами справи, а також не впливають на вірне вирішення судом першої інстанції даного спору. Також, відсутні підстави для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення в розумінні ст.277 ГПК України з викладених в апеляційній скарзі обставин.

Згідно зі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду Київської області від 11.10.2021 у справі №911/1540/21 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи.

Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції.

Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України") і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до ст. ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" на рішення Господарського суду Київської області від 11.10.2021 у справі №911/1540/21 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладається на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Київської області від 11.10.2021 у справі №911/1540/21 - залишити без змін.

Матеріали справи №911/1540/21 повернути до господарського суду першої інстанції.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ГПК України.

Повний текст складено 18.04.2022.

Головуючий суддя В.В. Куксов

Судді Є.Ю. Шаптала

М.Л. Яковлєв