ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.04.2022 року м.Дніпро Справа № 912/1708/21

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Мороза В.Ф. - доповідач,

суддів: Чередка А.Є., Кузнецова В.О.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Цереал Компанія" на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 25.10.2021 (суддя Глушков М.С.)

у справі №912/1708/21

за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АРКС", м.Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Цереал Компанія", м.Новоукраїнка, Кіровоградська область

за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_1 , м.Новоукраїнка, Кіровоградська область

про стягнення 132088,01 грн.

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду Кіровоградської області надійшла позовна заява Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АРКС" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Цереал Компанія" про стягнення 132 088,01 грн. суми сплаченого страхового відшкодування понад ліміту страхового поліса №АМ/5397746.

Рішенням Господарського суду Кіровоградської області від 25.10.2021 у справі №912/1708/21 позовні вимоги задоволено та стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Цереал Компанія" на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АРКС" суму сплаченого страхового відшкодування у розмірі 132088,01 грн. та 2270,00 грн. судового збору.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Цереал Компанія" звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Кіровоградської області від 25.10.2021 у справі №912/1708/21 та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог позивачу по справі у повному обсязі.

Автоматизованою системою документообігу Центрального апеляційного господарського суду для розгляду справи №912/1708/21 визначено колегію суддів у складі: головуючого судді (суддя - доповідач) - Подобєд І.М., судді - Чус О.В., Орєшкіна Е.В., що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.11.2021.

За розпорядженням керівника апарату суду від 06.12.2021, у зв`язку з перебуванням у відпустці судді Чус О.В. (для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження тощо), проведено повторний автоматизований розподіл судової справи, за результатами якого для розгляду справи №912/1708/21 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Подобєд І.М. (доповідач), судді - Кощеєв І.М., Орєшкіна Е.В.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 06.12.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Цереал Компанія" на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 25.10.2021 у справі №912/1708/21 в порядку письмового провадження без виклику (повідомлення) учасників справи.

Приватним акціонерним товариством Страхова компанія «АРКС» подано відзив на апеляційну скаргу, в якому останнє заперечує проти доводів апеляційної скарги та зазначає, що місцевим господарським судом встановлено, а відповідачем не спростовано, що під час вчинення ДТП ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах із відповідачем, зокрема це вбачається з Протоколу про адміністративне правопорушення №БД 280226 від 20.12.2018, складеного на місці дорожньо-транспортної пригоди. Позивач здійснив виплату страхового відшкодування в сумі 231 088,01 грн., що підтверджується платіжним дорученнями №530079 від 23.01.2019. Враховуючи, що страховою компанією відповідача відшкодовано 99 000,00 грн., різниця між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням складає 132 088,01 грн., яку повинен відшкодувати відповідач.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, у зв`язку з припиненням повноважень судді Подобеда І.М., для розгляду справи №912/1708/21 визначено колегію у складі головуючого судді Мороза В.Ф., суддів Кузнецова В.О., Чередко А.Є.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 21.03.2022 колегією прийнято до свого провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Цереал Компанія" на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 25.10.2021 у справі №912/1708/21.

Відповідно до частини 1 статті 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Апеляційний господарський суд, дослідивши наявні у справі докази, повноту їх дослідження місцевим господарським судом, перевіривши правильність висновків суду першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено господарським судом 01.11.2016 між Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "АХА Страхування" (після зміни назви Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "АРКС") (Страховик) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Порше ЛІЗІНГ Україна" (Страхувальник) укладено договір добровільного страхування наземного транспорту "Все включено" №пл94296ак6ф. Предметом даного договору є майнові інтереси Страхувальника пов`язані із володінням та користуванням транспортними засобами, автомобілем "MAN TGS 21/440 4X2 BLS" державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .

20.12.2018 у м. Миколаєві, Одеське шосе 69/1 відбулась дорожньо-транспортна пригода за участі автомобіля DAF TE85XF державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 з напівпричепом BENALU Т34С-1, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , та автомобіля "MAN TGS 21/440 4X2 BLS" державний реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_2 .

Постановою Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 11.01.2019 у справі № 396/2400/18 ОСОБА_1 було визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено адміністративне стягнення.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Порше ЛІЗІНГ Україна" (Страхувальник), відповідно до умов договору добровільного страхування наземного транспорту "Все включено" №пл94296ак6ф від 01.11.2016, звернулося до позивача з повідомленням про настання події, що має ознаки страхового випадку та заявою на виплату страхового відшкодування за договором добровільного страхування наземного транспортного засобу.

Приватним підприємством «Агропроммонтаж», яке здійснювало відновлювальний ремонт, було виставлено для оплати рахунок-фактуру №1 від 03.01.2019, який містить перелік матеріалів, необхідних для ремонту автомобіля МАN TGS 21.440 державний номер НОМЕР_4 , загальна вартість яких склала 231 088,01 грн.

В матеріали справи надано Звіт №7 про оцінку майна, виконаний Суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_3 (сертифікат ФДМУ 1170/17 суб`єкта оціночної діяльності від 05.12.2017, термін дії до 05.12.2020) на замовлення АТ «СК «АХА Страхування», згідно якого вартість матеріального збитку, нанесеного в результаті ДТП власнику колісного транспортного засобу МАN TGS 21.440 державний номер НОМЕР_4 складає 231 530,51 грн.

Окрім того Суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_3 було зроблено ремонтну калькуляцію №7 від 21.01.2019 вартості відновлювального ремонту. Згідно перелічених документів вартість відновлювального ремонту автомобіля МАN TGS 21.440 державний номер НОМЕР_4 складає 231 530,51 грн.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку страхового відшкодування, в межах ліміту відповідальності, сума страхового відшкодування становить 231 088,01 грн.

Згідно платіжного доручення №530079 від 23.01.2019, на підставі рахунку №1 від 03.01.2019, позивач здійснив виплату страхового відшкодування у розмірі 231 088,01 грн. відповідно до страхового акту № АХА2441274 від 22.01.2019.

Цивільно-правова відповідальність власника наземного транспортного засобу автомобіля DAF TE85XF державний реєстраційний номер НОМЕР_2 була застрахована в ПрАТ "Українська пожежно-страхова компанія", за Полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АМ/5397746, з лімітом відповідальності за шкоду завдану майну потерпілого в розмірі 100 000,00 грн (безумовна франшиза 1000 грн).

ПрАТ "Українська пожежно-страхова компанія" було відшкодовано Приватному акціонерному товариству "Страхова компанія "АРКС" суму страхового відшкодування в межах страхового ліміту у розмірі 99 000,00 грн.

Позивач звернувся з позовом про стягнення з відповідача, як власника джерела підвищеної небезпеки суму залишку невідшкодованої страховою компанією суми страхового відшкодування у розмірі 132 088,01 грн.

Рішенням господарського суду було задоволено позовні вимоги, оскільки суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача 132 088,01 грн. різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) є законною і обґрунтованою, а тому підлягає задоволенню судом у повному обсязі.

Колегія вважає правильним та обґрунтованим висновок господарського суду з огляду на наступне.

Відповідно до статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав і обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Загальні положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної майнової шкоди передбачені у статті 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам юридичної особи, а також шкода, завдана її майну, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про страхування" страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Згідно зі ст. 6 Закону України "Про страхування" добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства. Добровільне страхування у конкретного страховика не може бути обов`язковою передумовою при реалізації інших правовідносин. Види добровільного страхування, на які видається ліцензія, визначаються згідно з прийнятими страховиком правилами (умовами) страхування, зареєстрованими Уповноваженим органом.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України "Про страхування" договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Згідно ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як передбачено ст. 979 Цивільного кодексу України за договором страхування страховик зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити страхувальникові або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до ст. 20 Закону України "Про страхування" страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Страховик зобов`язаний протягом двох робочих днів, як тільки стане відомо про настання страхового випадку, вжити заходів щодо оформлення всіх необхідних документів для своєчасного здійснення страхової виплати або страхового відшкодування страхувальнику.

Статтею 9 Закону України "Про страхування" передбачено, що страховою виплатою є грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. При цьому, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.

Частиною 1 статті 25 Закону України "Про страхування" визначено, що здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Аналогічні положення містяться в частині першій статті 990 ЦК України.

Статтею 993 Цивільного кодексу України передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Відповідно до статті 27 Закону України "Про страхування", до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

З матеріалів справи вбачається, що виплата страхового відшкодування була здійснена позивачем у зв`язку зі страховою подією та у повній відповідності до умов Договору добровільного страхування наземного транспорту "Все включено" №пл94296ак6ф від 01.11.2016.

Отже, факт виплати страховиком страхового відшкодування обумовив перехід до нього від страхувальника відповідних прав до особи, відповідальної за завдані збитки, в межах понесених ним витрат на виплату страхового відшкодування.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Позивач, здійснивши виплату страхового відшкодування власнику автомобіля МАN TGS 21.440 державний номер НОМЕР_4 у розмірі 231 088,01 грн., набув право вимоги до особи, відповідальної за збитки, в межах суми фактичних витрат.

З урахуванням того, що відповідальність власника транспортного засобу DAF TE85XF державний реєстраційний номер НОМЕР_2 була застрахована в ПрАТ "Українська пожежно-страхова компанія", за Полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АМ/5397746, останньою виплачено позивачу 99 000,00 грн. в межах ліміту передбаченого полісом.

Невідшкодованою залишилась сума страхового відшкодування у розмірі 132 088,01 грн., що і стало підставою звернення позивача з позовними вимогами про стягнення зазначеної суми з відповідача.

Дослідивши надані в матеріали справи докази, колегія зазначає, що матеріалами справи підтверджено викладені в позовній заяві обставини, позивачем надано докази виплати страхового відшкодування, з огляду на що, наявні підстави для задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача суми несплаченого страхового відшкодування у розмірі 132 088,01 грн.

Щодо доводів апеляційної скарги колегія зазначає наступне.

Згідно ч 1. ст. 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Відповідач заперечує щодо наявності підстав для стягнення з нього вказаної суми та зазначає, що не перебував з водієм ОСОБА_1 в трудових відносинах, про що надав копію звіту про суми нарахованої заробітної плати застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період листопад 2018 - січень 2019 року, копію штатного розпису ТОВ «Цереал Компанія» від 31.10.2018.

Разом з тим за приписами частини другої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Під володільцем джерела підвищеної небезпеки слід розуміти юридичну особу або громадянина, які здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного відання або з інших підстав (договір оренди, довіреність тощо). Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальність за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки на підставі трудових відносин із володільцем цього джерела.

Постановою Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 11.01.2019 у справі № 396/2400/18 ОСОБА_1 було визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, яке сталося 20.12.2018 у м. Миколаєві, Одеське шосе 69/1 за участі автомобіля DAF TE85XF державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 з напівпричепом BENALU Т34С-1, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , та автомобіля "MAN TGS 21/440 4X2 BLS" державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Як вбачається з Протоколу про адміністративне правопорушення № БД 280226 від 20.12.2018 ОСОБА_1 керував транспортним засобом DAF TE85XF державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , який належить ТОВ «Цереал Компанія», яке знаходиться за адресою у м.Новоукраїнка Кіровоградської області, вул. К.Маркса, 77.

Зазначений протокол підписано як учасниками дорожньо-транспортної пригоди, так і посадовою особою, яка складала такий протокол.

Таким чином матеріалами справи підтверджено, що ТОВ «Цереал Компанія» є власником транспортного засобу DAF TE85XF державний реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Відповідно до п. 1.6. ст. 1 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", власники транспортних засобів - юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах.

Заперечуючи проти наявності трудових відносин між водієм ОСОБА_1 та ТОВ «Цереал Компанія»., відповідач не надає пояснень, на яких саме підставах ОСОБА_1 керував транспортним засобом, який належить на праві власності ТОВ «Цереал Компанія». При цьому відповідачем також не надано і будь-яких доказів неправомірного заволодіння ОСОБА_1 вказаним транспортним засобом.

Апелянтом не зазначено підстав та не надано доказів права володіння ОСОБА_1 автомобілем DAF TE85XF державний реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Відповідно до ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» встановлено, що документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є: для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством; для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

Отже право користування нерозривно пов`язано з правом володіння. Викладені вище обставини свідчать, що автомобіль DAF TE85XF державний реєстраційний номер НОМЕР_2 на момент дорожньо-транспортної пригоди знаходився у сфері фактичного господарського впливу ТОВ «Цереал Компанія» та не вибував з його володіння.

Тому неподання відповідачем податкової звітності чи неповідомлення останнім фіскальної служби про прийняття робітника на роботу, не спростовує обставин, правомірності використання водієм ОСОБА_1 транспортного засобу, власником якого є саме відповідач.

Разом з тим Верховний Суд у постанові від 06.11.2013 у справі №6-108цс13в, в постанові від 01.11.2021 у справі №920/343/20 зазначив, що статті 1187, 1188 ЦК України відносяться до спеціальних деліктів, які передбачають особливості суб`єктного складу відповідальних осіб (коли обов`язок відшкодування шкоди покладається не на безпосереднього заподіювача, а на іншу вказану у законі особу - власника джерела підвищеної небезпеки) та встановлюють покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювача.

Так, стаття 1187 ЦК України встановлює особливого суб`єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки, зокрема відповідно до частини другої, таким суб`єктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Положеннями статті 397 ЦК України передбачено, що володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду.

Не є таким суб`єктом і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина перша статті 1172 ЦК України). Положення частини першої статті 1188 ЦК України про застосування принципу вини у разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки не скасовує правила про відповідальність саме власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки (частина друга статті 1187 ЦК України).

Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні власника, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Факт належності відповідачу транспортного засобу DAF TE85XF державний номер НОМЕР_2 на праві власності підтверджується матеріалами справи.

Таким чином, відповідач, як власник транспортного засобу, водія якого визнано винним у дорожньо-транспортній пригоді, в силу положень статей 1187, 1194 ЦК України, зобов`язаний відшкодувати позивачу різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою.

Щодо доводів апеляційної скарги про несвоєчасне подання позивачем копії платіжного доручення про сплату страхового відшкодування, колегія зазначає, що питання поновлення та продовження процесуальних строків врегульовано нормами статті 119 ГПК України, згідно з частиною першою якої, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Питання про поважність причин пропуску процесуального строку в розумінні статті 86 ГПК України вирішується судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Задовольняючи клопотання про поновлення строків подачі документів та долучення до матеріалів справи платіжного доручення №530079 від 23.01.2019 господарський суд обґрунтував та зазначив, з яких саме підстав судом було прийнято рішення про задоволення вказаного клопотання.

При цьому колегія зазначає, що надані позивачем докази підтверджують обставини, коло встановлення яких входить до предмету доказування та безпосередньо впливає на правильність вирішення спору.

Відповідно до частин третьої-четвертої статті 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша). Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно зі статтею 77 вказаного кодексу обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина перша).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 76 ГПК України).

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

Згідно зі статтею 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

У розумінні положень наведеної норми на суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів, що запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених статтею 86 Господарського процесуального кодексу України щодо відсутності у жодного доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.

У пунктах 1 - 3 частини 1 статті 237 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.

Звертаючись з апеляційною скаргою, апелянт не спростував висновків господарського суду про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини 1 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України).

Враховуючи встановлені вище обставини справи, зазначені положення законодавства, апеляційний господарський суд відхиляє доводи апелянта, наведені в обґрунтування апеляційної скарги.

Таким чином, апеляційний господарський суд вбачає підстави, передбачені статтею 276 Господарського процесуального кодексу України, для залишення рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційної скарги - без задоволення.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору покладаються на апелянта.

Керуючись статтями 269, 275-279 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Цереал Компанія" на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 25.10.2021 у справі №912/1708/21 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Кіровоградської області від 25.10.2021 у справі №912/1708/21залишити без змін.

Судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Цереал Компанія".

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, порядок і строки оскарження визначені ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.Ф. Мороз

Суддя В.О.Кузнецов

Суддя А.Є.Чередко