cправа № 910/6837/20
судді Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду Мачульського Г.М.
за касаційною скаргою Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю Агрокомбінат "Хотівський"
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 20.10.2021 та рішення Господарського суду міста Києва від 17.02.2021
за позовом першого заступника прокурора міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради
до 1. Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю Агрокомбінат "Хотівський"
2. Державного реєстратора філії Комунального підприємства Мирнопільської сільської ради "Результат" у місті Києві Шейк - Сейкін Олексія Анатолійовича
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Національний музей народної архітектури та побуту України,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Комунальне підприємство Мирнопільської сільської ради "Результат",
про скасування рішення про державну реєстрацію речових прав та державної реєстрації права оренди,
1.1 Перший заступник прокурора міста Києва звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Київської міської ради (далі - позивач) до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю Агрокомбінат "Хотівський" (далі - відповідач-1), Державного реєстратора філії Комунального підприємства Мирнопільської сільської ради "Результат" у місті Києві Шейк - Сейкін Олексія Анатолійовича (далі - відповідач - 2), згідно з яким, просив:
- скасувати державну реєстрацію права оренди відповідача - 1 на земельну ділянку, яка проведена відповідачем - 2.
1.2 Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оспорювані рішення відповідача - 2 є незаконними, оскільки вони вчинені безпідставно, так як позивач не приймав рішення про надання в оренду земельної ділянки відповідачу - 1.
2. Розгляд справи судами
2.1 Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.02.2021, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 20.10.2021, позов задоволено повністю.
2.2 Свої висновки суди мотивували тим, що документів для вчинення реєстраційних дій щодо земельної ділянки відповідачами не надано, що свідчить про відсутність правових підстав для реєстрації за відповідачем -1 права оренди земельної ділянки.
2.3 Постановою Верховного Суду від 16.02.2022, із якою я не погоджуюся, касаційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю Агрокомбінат "Хотівський" залишено без задоволення, а постанову Північного апеляційного господарського суду від 20.10.2021 залишено без змін.
3. Короткий зміст касаційної скарги
3.1 У касаційній скарзі відповідач - 1 просить скасувати вище вказані судові рішення та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову.
3.2 На обґрунтування касаційної скарги скаржник посилався на те, що оскаржувані судові рішення прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Заявник касаційної скарги вказує на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування частин першої статей 5, 6 Закону України "Про оренду землі", статей 27, 29 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у подібних правовідносинах щодо наявності права користування (оренди) у відповідача - 1 земельною ділянкою за наслідками повернення земель комунальної власності у користування орендаря, у зв`язку із скасуванням рішення органу місцевого самоврядування на підставі якого такі землі були вилучені з користування орендаря та за умови поновлення дії договору оренди земельної ділянки на підставі якого здійснено державну реєстрацію. Крім того, відповідач - 1 зазначає, що суди не дослідили зібрані у справі докази та встановили обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів, зокрема суди не звернули увагу на те, що рішення Господарського суду міста Києва від 25.05.2011 у справі № 50/175 не має преюдиційного значення для справи № 910/6837/20, оскільки відповідач - 1 не брав у ній участь та договір від 04.08.2009 не породжує правових наслідків у вигляді вилучення з користування відповідача - 1 земельної ділянки, так як цим рішенням суду було визнано недійсним рішення позивача від 01.10.2007 № 349/3183.
4 Мотиви, за яких не погоджуюся із висновками Верховного Суду
4.5 08.10.2015 позивачем прийнято рішення № 191/2094, яким вирішено:
4.7 2. Сільськогосподарському товариству з обмеженою відповідальністю агрокомбінату "Хотівський":
4.9 2.2. Сплатити Київській міській раді орендну плату за шість місяців з моменту прийняття цього рішення, якщо протягом зазначеного періоду не надійде пропозицій від інших осіб на укладання договору оренди цих земельних ділянок на тих самих умовах.
4.10 3. Земельні ділянки, зазначені в пункті 1 цього рішення, віднести до земель запасу.
4.11 4. Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації):
4.12 4.1. Проінформувати сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю агрокомбінат "Хотівський" про прийняття цього рішення.
4.17 Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 29.05.2019 зі справи №367/2022/15-ц щодо можливості захисту прав на земельні ділянки, які були поділені та/або об`єднані, зазначила: «Формування земельних ділянок їх володільцем, зокрема внаслідок поділу та/або об`єднання, з присвоєнням їм кадастрових номерів, зміною інших характеристик не впливає на можливість захисту права власності чи інших майнових прав у визначений цивільним законодавством спосіб.».
Також не можу погодитися із наступним висновком Верховного Суду: «За таких обставин касаційна інстанція відхиляє помилкові посилання скаржника на вміщений в рішенні Господарського суду міста Києва від 07.08.2017 у справі № 910/3723/14 (за участю Київради та СТОВ Агрокомбінату "Хотівський") висновок про поновлення дії договору оренди від 02.08.2004 в редакції, чинній станом на 01.10.2007, оскільки зазначений висновок передусім є наслідком надання судом правової оцінки певному факту при розгляді іншої справи, але не свідчить про встановлення фактів, що мають преюдиціальне значення в розумінні частини 4 статті 75 ГПК України.» (п.29 постанови Верховного Суду).
4.20 Так, пославшись на положення статті 204 ЦК України суд апеляційної інстанції зазначив, що «право оренди у скаржника з Договору оренди від 02.08.2004 не виникало, в зв`язку з чим, обставини щодо розірвання Договору, судовою колегією не досліджуються.», отже висновки Верховного Суду у цій частині не ґрунтуються на встановлених судом апеляційної інстанції обставинах справи, є відмінними від висновків суду апеляційної інстанції, тому є незаконними.
4.22 З наведеного вбачається, що Верховний Суд у постанові, із якою не погоджуюся, формально оцінив доводи особи, що звернулася із касаційною скаргою, щодо встановлених в рішенні Господарського суду міста Києва від 07.08.2017 у справі № 910/3723/14 обставин справи, тому такі висновки Верховного Суду не можуть бути покладені в основу постанови про залишення без змін постанови суду апеляційної інстанції у справі № 910/6837/20.
4.23 Також не можу погодитися із висновками Верховного Суду і щодо іншої, зазначеної скаржником підстави касаційного оскарження, що передбачена пунктом 4 частини 2 статті 287 ГПК України стосовно того, що суди не звернули увагу на те, що рішення Господарського суду міста Києва від 25.05.2011 у справі № 50/175 не має преюдиційного значення для справи № 910/6837/20, оскільки відповідач- 1 не брав у ній участь та договір від 04.08.2009 не породжує правових наслідків у вигляді вилучення з користування відповідача- 1 земельної ділянки, так як цим рішенням суду було визнано недійсним рішення позивача від 01.10.2007 № 349/3183.
4.24 Так у цій частині Верховний Суд у постанові, із якою не погоджуюся, зазначив наступне: «Натомість зміст касаційної скарги переконливо свідчить про те, що доводи Товариства зводяться здебільшого до посилань на необхідність переоцінки наявних у справі доказів, але, як зазначено вище, скаржник при цьому належним чином не обґрунтував у своїй касаційній скарзі наявність хоча б однієї з підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини 2 статті 287 ГПК України.» (п.39 постанови Верховного Суду).
4.25 Щодо доводів, викладених у касаційній скарзі у цій частині, зазначаю, що суди обох інстанцій пославшись на положення частини 4 статті 75 ГПК України вказали, що рішенням Господарського суду міста Києва від 25.05.2011 у справі № 50/175, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 06.07.2011 та постановою Вищого господарського суду України від 15.11.2011, встановлено, що: "Про отримання згоди на припинення права користування сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю Агрокомбінату "Хотівський" свідчить лист-згода від 18.06.2007 № 228, про яке зазначено у спірному рішенні, а відтак Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю Агрокомбінату "Хотівський" добровільно відмовилось від орендованої земельної ділянки, що передбачено ст. 141 Земельного кодексу України однією з підстав припинення права користування земельною ділянкою.".
4.26 Між тим із судових рішень, прийнятих у справі № 50/175, не вбачається, що позивач брав у ній участь.
4.27 Відповідно до положень частини 4 статті 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
4.28 Отже, не встановивши, що позивач брав участь у справі № 50/175, суди безпідставно застосували при вирішенні спору у справі, що переглядається у касаційному порядку, наведені положення частини 4 статті 75 ГПК України, про що у касаційній скарзі зазначав скаржник.
4.29 Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
4.30 Як зазначав Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях вислови «законний» та «згідно з процедурою, встановленою законом» зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі «Steel and others v. The United Kingdom»).
4.31 Отже, слід дійти висновку що порушення «процедури, встановленої законом» означає допущення явної й грубої помилки у застосуванні норм процесуального права, в тому числі означає свавільне розпорядження повноваженнями.
4.32 Відповідно до практики Європейського суду з прав людини держава, яка створює суди апеляційної чи касаційної інстанцій, має забезпечити, щоб особи, які відповідають перед законом, мали можливість користуватись всіма фундаментальними гарантіями статті 6 Конвенції в провадженнях у цих судах "Делкурт проти Бельгії" (Delcourt v. Belgium) 17.01.1970, §25, "Пелевін проти України (Pelevin v Ukraine)" 20.05.2010, § 27).
4.33 Згідно з практикою Європейського суду з прав людини не надання судом відповіді на конкретні та важливі аргументи підприємства є порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції (справа «Монт Бланк Трейдінг, ЛТД» ТА «Антарес Тітаніум Трейдінг, ЛТД» проти України» (Case of Mont Blanc Trading LTD and Antares Titanium Trading LTD v. Ukraine).
4.35 Водночас ухвалені судами першої та апеляційної інстанцій судові рішення у цій справі зазначеним вимогам не відповідають.
4.36 Відповідно до статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (ч.1). Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права (ч.2). Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5).
4.37 Отже, подібні положення щодо обґрунтованого рішення мітяться і у національному законодавстві.
4.38 Відповідно до частини 4 статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
4.39 Згідно із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
4.40 Отже, вказані рішення Європейського суду з прав людини підлягають застосуванню і у даній справі як джерело права.
4.41 З огляду на вищевикладене, у Верховного Суду не було правових підстав залишити без змін постанову Північного апеляційного господарського суду від 20.10.2021, отже рішення та постанова попередніх судових інстанцій підлягають скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до суду першої інстанції.
Суддя Г.М. Мачульський