ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"29" квітня 2022 р.м. Одеса Справа № 916/4100/21

Господарський суд Одеської області у складі судді Демешина О.А., за участю секретаря судового засідання Рибки Ю.Е., розглянувши справу № 916/4100/21:

Позивач: Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (ІН: НОМЕР_1 ; паспорт № НОМЕР_2 ; АДРЕСА_1 )

Відповідач: Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 (ІН: НОМЕР_3 ; АДРЕСА_2 )

про стягнення 44158,84 грн.

з підстав заборгованості за спожиту електроенергію

Представники сторін не з`явились, надали суду заяви про розгляд справи без їхньої участі.

СУТЬ СПОРУ: 31.12.2021 року Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі позивач), звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом до Фізичної особа-підприємця ОСОБА_2 (далі Відповідач) про стягнення 44158,84 грн. боргу.

04.01.2022 року суд відкрив провадження по справі, ухвалив справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження у судовому засіданні з викликом сторін, призначив дату та час судового засідання, встановив відповідачу строк для подання відзиву на позов із урахуванням вимог ст.165 ГПК України протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

25.01.2022 року суд отримав відзив на позов Відповідач позов не визнав.

04.02.2022 року Позивач надав суду відповідь на відзив просить суд позов задовольнити.

23.02.2022 року судом отримано заперечення - Відповідач не погодився із позицією Позивача.

27.01.2022 року суд оголошував перерву у судовому засіданні.

Під час розгляду справи представник Позивача позов підтримав, представник Відповідача проти позову заперечив.

В С Т А Н О В И В:

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно ОСОБА_1 належить на праві спільної часткової власності частка на 1/2 частини готельного комплексу, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 .

Власником іншої 1/2 частини вказаного готельного комплексу є ОСОБА_2 .

Позов ґрунтується на тому, що на території вказаного вище готельного комплексу здійснюється підприємницька діяльність, а саме функціонує готель « ІНФОРМАЦІЯ_1 », який належить Позивачу та готель « ІНФОРМАЦІЯ_2 », який належить Відповідачу.

Відповідач самостійно здійснює підприємницьку діяльність на території належної йому частини готельного комплексу та отримує прибуток, проте усі витрати за спожиті комунальні послуги сплачує Позивач.

Так, Позивач зазначає, що сторонами було погоджено, що оплата послуги водопостачання та водовідведення компенсується позивачу в розмірі 1/2 частини необхідних платежів. Позивач, в свою чергу, виставляв рахунки щодо компенсації цих витрат. Також, сторонами по справі погоджено, що рахунки виставлені як послуги з оренди, так як за податковим обліком компенсацію за комунальні послуги, розглядають як «послугу», а не в якості постачання товарів: електроенергія, вода, газ тощо. Адже позивач безпосередньо відповідачеві їх не постачає, їх ліцензійним постачальником не є.

Так, Позивач зазначає, що 18 листопада 2021 року платнику ФОП ОСОБА_2 було надано рахунок-фактура № СФ-0000962 на суму 47 580,26 гривень., який включає в себе оплату за фактично спожиту кількість електроенергії.

26 листопада 2021 року відповідно до особистої переписки ОСОБА_3 , яка керувала готелем " ІНФОРМАЦІЯ_2 ", повідомила позивача про намір сплатити частину компенсації за спожиту кількість електроенергії в розмірі 20 000 гривень.

26 листопада 2021 року ФОП ОСОБА_2 здійснено оплату послуг з оренди згідно рахунку-фактура № СФ-0000962 від 18 листопада 2021 року, в розмірі 20 000,00 гривень, що вбачається із виписки з особового рахунку.

Відповідно рахунку-фактура № СФ-0000964 18 листопада 2021 року ФОП ОСОБА_2 зараховано заборгованість щодо оплати послуг з оренди, яка включає в себе компенсацію витрат ФОП ОСОБА_1 за оплату послуг з водопостачання та водовідведення перед постачальником, на суму 5 532,67 гривень.

02 грудня 2021 року ФОП ОСОБА_4 було виставлено рахунок-фактура № СФ- 0001011 на суму 18 115,74 гривень з оплати за фактично спожиту кількість електроенергії.

Також, 22 грудня 2021 року ФОП ОСОБА_4 було виставлено рахунок-фактура № СФ- 0001083 за електроенергію на суму 7312,33 гривень.

Тому, за розрахунками Позивача, заборгованість ФОП ОСОБА_2 перед ФОП ОСОБА_1 складає 44 158,84 гривень, а саме 13 198,10 (47 580,26 - 14382,26 - 20 000,00) плюс 5 532,67 гривень плюс 18 115,74 гривень плюс 7312,33 гривень.

Відповідно, посилаючись на ст. ст. 19, 55, 133, 134, 139, 144, 173, 174, 175, 181, 184, 193, 217, 224, 225, 226, 230, 231, 232 Господарського кодексу України, ст. ст. 6, 11, 92, 205, 207, 241, 316-322, 355, 356, 358, 360, 525, 526, 530, 549, 610, 611, 612, 626, 627, 628, 638, 640, 641, 642 Цивільного кодексу України, Позивач просить суд стягнути з Відповідача на свою користь 44158,84 грн. боргу.

Відповідач позов не визнав, пославшись у відзиві на позов на наступне:

- справа не підлягає розгляду в порядку господарського судочинства;

- у питанні відшкодування витрат за період по 24.11.2021 року належним відповідачем є ФОП ОСОБА_3 ;

- у матеріалах справи відсутні докази того, що позивач вже поніс витрати, а отже у нього відсутнє право вимоги відшкодувати частину таких витрат;

- між сторонами справи відсутні будь-які договірні відносини;

- позивач безпідставно переносить його правовідносини з ФОП ОСОБА_3 на взаємовідносини з відповідачем, ототожнюючи їх;

- сума, заявлена позивачем до стягнення, абсолютно нічим не підтверджена.

Дослідивши матеріали справи та надані сторонами пояснення суд дійшов висновку, що у задоволені позову слід відмовити, виходячи з наступного:

Позов ґрунтується на тому, що сторонами справи узгоджено істотні умови договору про компенсацію витрат Позивача, а саме Відповідач прийняв зобов`язання компенсувати Позивачу витрати на оплату послуг електропостачання за адресою розташування спільного майна, у відповідності до кількості спожитої електроенергії за показами приладів обліку, та послуги водопостачання та водовідведення компенсується Відповідачем Позивачу в озмірі 1/2 частини нарахувань, на підставі виставлених позивачем рахунків. Тому, Позивач робить висновок, що враховуючи положення чинного законодавства України, у зв`язку з тим, що позивач сплачує витрати на збереження та утримання 1/2 частини майна, яке належить відповідачу на підставі права власності, а саме 1/2 частина готельного комплексу, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 , а саме готель « ІНФОРМАЦІЯ_2 », що належить Відповідачу, у Відповідача виникло зобов`язання перед Позивачем у вигляді відшкодування понесених витрат по сплаті послуг за фактично спожиту кількість електроенергії та послуг з водопостачання та водовідведення.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно п.п. 1,2,7 ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання; належним чином відповідно до закону, інших правових актів та договору. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною першою ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися, належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не і допускається.

Отже, оскільки позов ґрунтується на порушенні Відповідачем умов Договору, укладеного з Позивачем, суд вважає за необхідне надати оцінку відносинами, що склались між сторонами справи.

Дійсно, ОСОБА_1 є власником 1/2 частини готельного комплексу, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 , а власником іншої 1/2 частини, є ОСОБА_2

Вказані особи зареєстровані в якості фізичних осіб-підприємців і використовують вищевказане нерухоме майно у підприємницькій діяльності, що не заперечується сторонами по справі. Тому, судом не приймається до уваги заперечення Відповідача в частині того, що спір не підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Позивачем до матеріалів справи додано копію, укладеного між сторонами, Договору про відшкодування витрат від 25.10.2017р. за умовами якого Відповідач зобов`язався компенсувати Позивачу витрати по оплаті за користування електроенергією, відповідно до показів індивідуальних лічильників з урахуванням видатків понесених при забезпечені енергопостачання Об`єкту ( АДРЕСА_3 ).

При цьому, пунктом 1.4. вказаного договору було встановлено, що оплата за електроенергію, що надається Субспоживачу (Відповідачу по справі) здійснюється Споживачем (Позивачем по справі) у вигляді попередньої оплати у розмірі заявленого обсягу споживання електроенергії на відповідний розрахунковий або плановий період.

Компенсація ж витрат Споживача здійснюється Субспоживачем у вигляді попередньої оплати згідно виставленого рахунку лише у випадку перевищення розміру (ліміту) очікуваного споживання в період максимуму навантажень енергосистеми.

Тобто, за умовами договору від 25.10.2017р. у Відповідача виникало зобов`язання щодо здійснення попередньої оплати Позивачу в якості відшкодування витрат на електроенергію лише у разі перевищення розміру (ліміту) очікуваного споживання електроенергії на підставі виставленого рахунку.

В інших випадках оплату за енергопостачання енергопостачальній організації мав здійснювати сам Позивач з подальшою компенсацією Відповідачем витрат Позивача по вже здійсненній останнім оплаті за користування електроенергією, відповідно до показів індивідуальних лічильників з урахуванням витрат, здійснених при забезпеченні енергопостачання об`єкта.

Натомість матеріали справи не містять будь-яких доказів, що у Відповідача виникло зобов`язання з попередньої оплати Позивачу в якості відшкодування витрат на електроенергію у зв`язку з перевищенням розміру (ліміту) очікуваного споживання електроенергії.

Тому, зобов`язання з відшкодування витрат Позивача по оплаті за електроенергію у Відповідача могло виникнути тільки після здійснення Позивачем фактичної оплати електропостачальній організації за поставку електроенергії.

Між тим, Позивачем не надано доказів здійснення таких платежів.

Навпаки, в матеріалах справи міститься копія Попередження ДТЕК „Одеські електромережі № 191 від 08.12.2021р. про припинення послуги з розподілу електроенергії у зв`язку із заборгованістю Позивача за послуги з розподілу електричної енергії та копія Попередження (повідомлення) ТОВ „Одеська Обласна Енергопостачальна Компанія про припинення постачання Позивачу електроенергії у зв`язку з невиконанням останнім станом на 29.11.2021р. умов договору про постачання електроенергії №02-191 від 01.01.2019р. в частині оплати заборгованості в сумі 60000 грн.

Вказаними доказами підтверджується те, що Позивачем не понесені витрати на оплату за електроенергії, відшкодування яких є предметом спору по справі.

Статтею 360 ЦК України встановлено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Також суд враховує сталу судову практику щодо відшкодування понесених витрат. Зокрема у п. 33 від Постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2019 року по справі №521/3743/17-ц зазначено наступне: "Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети."

Натомість, як зазначалось вище, в даному випадку у матеріалах справи відсутні докази фактичного понесення Позивачем заявлених ним до стягнення витрат.

Таким чином, за відсутності таких доказів, у Відповідача не виникло зобов`язання з відшкодування (нездійснених) витрат Позивача на електроенергію.

Суд критично відноситься до наданих Позивачем копій рахунків-фактур, що ніби-то виставлялись Відповідачу, оскільки в них у призначенні платежу вказано „послуги з оренди, а не відшкодування витрат за використану електроенергію з посиланням на вищевказаний договір від 25.10.2017р.

Крім того, доказів направлення цих рахунків-фактур Відповідача Позивачем не надано.

Також, суд звертає увагу, що Позивач в обґрунтування позову, посилається на родинні зв`язки між Відповідачем по справі та ФОП ОСОБА_3 . Зокрема, до позову додані численні рахунки виставлені Позивачем на ФОП ОСОБА_3 (а.с. 20-34), виписки з банківського рахунку Позивача щодо оплати ФОП ОСОБА_3 виставлених рахунків (а.с. 35-57) тощо.

Главою 17 ЦК України врегульовано питання щодо представництва.

Так, статтями 237-239 ЦК України визначено, що Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Не є представником особа, яка хоч і діє в чужих інтересах, але від власного імені, а також особа, уповноважена на ведення переговорів щодо можливих у майбутньому правочинів. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.

З наведеного суд робить висновок, що за відсутності в матеріалах справи доказів існування між Фізичною особою підприємцем ОСОБА_3 та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (відповідачем по справі) відносин представництва, в розумінні наведених положень ЦК України - будь-які посилання на відносини або переписку Позивача з ФОП ОСОБА_3 - є безпідставними та до уваги судом не приймаються.

На підставі викладеного, у задоволенні позову слід відмовити з покладенням судових витрат на Позивача.

Керуючись ст.ст. 129, 233, 238, 240 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст. 241 ГПК України

та може бути оскаржено в порядку ст.ст.253-259 ГПК України

Повний текст рішення складено 03 травня 2022 р.

Суддя О.А. Демешин