РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

02.05.2022Справа № 910/21229/21
за позовом Публічного акціонерного товариства "Центренерго" в особі відокремленого підрозділу Вуглегірська теплова електрична станція ПАТ "Центренерго"

до Державного підприємства "Держвуглепостач"

про стягнення 21 713,89 грн

Суддя Зеленіна Н.І.

Без виклику представників сторін.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "Центренерго" в особі відокремленого підрозділу Вуглегірська теплова електрична станція ПАТ "Центренерго" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства "Держвуглепостач" про стягнення заборгованості за неналежне виконання зобов`язань за договором зберігання №15/53 від 16.04.2019, яка складається з 17 607,12 грн - суми основного боргу, 2 847,15 грн - інфляційних витрат та 1 259,62 грн - 3% річних.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.12.2021 відкрито провадження у справі, визнано справу малозначною та ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами.

З метою повідомлення відповідача про розгляд даної справи, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, ухвала про відкриття провадження у справі була направлена судом рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адреси місцезнаходження сторін.

Як вбачається з матеріалів справи поштові відправлення з ухвалою про відкриття провадження у справі були вручені сторонам у справі.

Відповідач не подав до суду відзив на позов, тобто не скористався наданим йому процесуальним правом, передбаченим статтею 178 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

16.04.2019 між Публічним акціонерним товариством "Центренерго" (зберігач) та Державним підприємством "Держвуглепостач" (поклажодавець) було укладено договір зберігання №15/53, відповідно до умов якого поклажодавець передає зберігачу вугільну продукцію (майно/вугілля) в кількості, асортименті, з якісними характеристиками та в порядку і на умовах, визначених цим договором.

Відповідно до п. 1.2-1.3 договору, зберігач приймає на зберігання вугільну продукцію відповідно до умов цього договору; строк надання послуг зі зберігання вугілля дорівнює строку дії договору та може бути зменшеною при знятті вугілля зі зберігання.

Згідно п. 2.1 договору, орієнтовний обсяг вугілля, що передається поклажодавцем для зберігання, складає 100 000 тонн.

Пунктом 2.3 договору передбачено, що місцем зберігання майна є вугільний склад Вуглегірської ТЕС ПАТ "Центренерго", розташований за адресою: 84792, Донецька область, м. Світлодарськ.

Відповідно до п. 2.5 договору, приймання-передача вугілля на/зі зберігання відбувається шляхом його передачі однією стороною іншій та підписанням актів приймання-передачі вугілля, складних на підставі відповідних актів звіряння по кількості та якості вугілля. Акт приймання-передачі вугілля повинен містити основні дані, вказані в акті звіряння по кількості та якості, прізвища, ініціали та підписи уповноважених представників та печатки зберігача та поклажодавця (за умови, що відповідні особи здійснюють діяльність з використанням печатки).

Згідно п. 6.1 договору, ціна зберігання майна за цим договором за узгодженням сторін становить 0,02 грн за 1 тонну вугілля за добу. Оплата відбувається протягом 30 днів з дати отримання поклажодавцем рахунків зберігача. Вартість послуг, пов`язаних з розвантаженням вугілля, проведенням його приймання за кількістю та/або якістю, а також вартість інших послуг, пов`язаних з прийманням вугілля на зберігання та/або поверненням його зі зберігання, входить до ціни зберігання майна. Вартість ПДВ нараховується на загальну вартість заборгованості.

Відповідно до п. 9.1 договору, він укладений і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та його скріплення печатками сторін та діє до 31.12.2019, а в частині виконання грошових зобов`язань та сплати штрафних санкцій до повного виконання сторонами зобов`язань.

На виконання умов договору, між сторонами були підписані акти про надання послуг зберігання вугілля: №1 від 30.04.2019 на загальну суму 31,56 грн за квітень 2019 року; №2 від 14.06.2019 на загальну суму 5 301,32 грн за червень 2019 року; №3 від 18.06.2019 на загальну суму 12 274,27 грн за червень 2019 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідач не виконав зобов`язання за договором щодо оплати послуг зберігання, у зв`язку із чим позивач звернувся до суду із даним позовом про стягнення із відповідача заборгованості за договором.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 936 Цивільного кодексу України, за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Договором зберігання, в якому зберігачем є особа, що здійснює зберігання на засадах підприємницької діяльності (професійний зберігач), може бути встановлений обов`язок зберігача зберігати річ, яка буде передана зберігачеві в майбутньому.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем в особі відокремленого підрозділу були надані відповідачу послуги зі зберігання вугілля на загальну суму 17 607,15 грн, що підтверджується актами про надання послуг зберігання від 30.04.2019, від 14.06.2019, та від 18.06.2019.

Позивач в особі відокремленого підрозділу звернувся до відповідача із претензією від 09.10.2019 за вих. №25/4524, у якій вимагав погасити наявну заборгованість у строк до 01.11.2019.

У відповідь на претензію відповідач направив на адресу позивача в особі відокремленого підрозділу відповідь, у якій повідомив, що на підставі ст. 601, 203 ГК України, листом від 30.08.2019 на адресу позивача направлено заяву про припинення зобов`язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог. Копію заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог додано до відповіді на претензію.

Відповідно до ст. 601 ЦК України, зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Статтею 602 ЦК України передбачено, що не допускається зарахування зустрічних вимог: 1) про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю; 2) про стягнення аліментів; 3) щодо довічного утримання (догляду); 4) у разі спливу позовної давності; 4-1) за зобов`язаннями, стороною яких є неплатоспроможний банк, крім випадків, установлених законом; 5) в інших випадках, встановлених договором або законом.

Направлена відповідачем на адресу позивача заява за своєю правовою природою є одностороннім правочином, направленим на припинення взаємних грошових зобов`язань сторін у справі.

Оскільки позивач у встановленому законом порядку не спростував належними і допустимими доказами того, що сума заборгованості кожної зі сторін за договором на дату вчинення одностороннього правочину із зарахування зустрічних однорідних вимог була іншою, ніж та, яка зазначена у заяві, не надав доказів часткового чи повного погашення цієї заборгованості, суд вважає, що така заборгованість є безспірною.

При цьому сам факт звернення кредитора до суду не є підставою для визнання заборгованості спірною, позаяк спірність заборгованості з урахуванням положень чинного законодавства визначається не за суб`єктивним ставленням кредитора чи боржника до неї.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 15.01.2020 у справі №305/2082/14-ц.

Наявність спору в суді про стягнення суми заборгованості за договором не спростовує висновок про безспірність заборгованості позивача перед відповідачем за договором №111/23 від 12.06.2019.

У постановах Верховного Суду від 28.02.2018 у справі №910/4312/17, від 04.07.2018 у справі №910/16430/16, від 05.07.2018 у справі №914/3013/16, від 19.07.2018 у справі №910/14503/16, від 26.09.2018 у справі №910/20105/17, від 04.04.2019 у справі №918/329/18 Верховний Суд зазначає, що зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін. Заява про зарахування зустрічних вимог є одностороннім правочином. Зарахування зустрічних однорідних вимог, про яке заявила одна із сторін у зобов`язанні, здійснюється в силу положень статті 601 ЦК України та не пов`язується із прийняттям такого зарахування іншою стороною. Якщо інша сторона не погоджується з проведенням зарахування, вона вправі на підставі статті 16 ЦК України та статті 20 ГК України звернутися за захистом своїх охоронюваних законом прав до господарського суду.

Наявність заперечень однієї сторони щодо зарахування не є перешкодою для зарахування зустрічних однорідних вимог за заявою іншої сторони, відмова цієї сторони від прийняття заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог і проведення такого зарахування не має юридичного значення. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22.01.2021 у справі №910/11116/19.

Позивачем не додано до матеріалів справи доказів на підтвердження того, що припинення зобов`язання відповідача за спірним договором не відбулося.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність непогашеної заборгованості відповідача перед позивачем.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Приписами ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. 86, 129, 233, 236-240, 250-252 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства "Центренерго" в особі відокремленого підрозділу Вуглегірська теплова електрична станція ПАТ "Центренерго" до Державного підприємства "Держвуглепостач" про стягнення 21 713,89 грн - відмовити.

На рішення може бути подано апеляційну скаргу протягом 20 днів з дня підписання повного тексту.

Рішення суду набирає законної сили у порядку та строки, передбачені ст. 241 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя Н.І. Зеленіна