ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2022 року Справа № 906/249/21

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Філіпова Т.Л. , суддя Грязнов В.В.

при секретарі судового засідання Гладкої Л.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства "Житомирський бронетанковий завод" на рішення Господарського суду Житомирської області від 20 жовтня 2021 року у справі №906/249/21 (суддя - Вельмакіна Т.М.)

час та місце ухвалення рішення: 20 жовтня 2021 року; м. Житомир, майдан Путятинський, 3/65; вступна і резолютивна частина проголошена о 11:30 год; повний текст рішення складено 2 листопада 2021 року

за позовом Державного підприємства "Львівський державний завод "Лорта"

до Державного підприємства "Житомирський бронетанковий завод"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача:

Державного концерну "Укроборонпром"

про стягнення 1 046 876 грн 42 коп. (з урахуванням заяви №562-513 від 26 травня 2021 року про зменшення розміру позовних вимог та заяви №562-697 від 20 липня 2021 року про зменшення позовних вимог)

за участю представників сторін:

від Позивача - не з`явився;

від Відповідача - Хаупшева Л.М.;

від Третьої особи - не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Львівський державний завод "Лорта" (надалі - Позивач) звернулося в Господарський суд Житомирської області з позовом до Державного підприємства "Житомирський бронетанковий завод" (надалі - Відповідач) про стягнення 120924 грн 60 коп. основного боргу, 208282 грн 51 коп. інфляційних, 759870 грн 97 коп. пені та 92729 грн. 30 коп. 3% річних.

Позовні вимоги вмотивовані неналежним виконанням Відповідачем своїх зобов`язань за Договором поставки №558-04/18 від 15 березня 2018 року. Позивач вказав, що відповідно актів прийому - передачі від 26 квітня 2018 року та 30 липня 2018 року, за видатковими накладними №14 від 26 квітня 2018 року та №34 від 30 липня 2018 року, умови Договору виконані ним у повному обсязі, проте Відповідач не лише не провів авансовий платіж в повному обсязі, передбачений підпунктом 4.1.1 Договору, але й не розрахувався за поставлену продукцію в цілому.

Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 28 травня 2021 року продовжено строк підготовчого провадження, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Державний концерн "Укроборонпром" (надалі Третя особа; том 1, а.с. 104).

Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 23 липня 2021 року суд прийняв до розгляду заяву Позивача №562-697 про зменшення позовних вимог, в якій Позивач просив стягнути з Відповідача 797922 грн 44 коп. основного боргу, 178255 грн 87 коп. інфляційних, 70698 грн 11 коп. 3% річних (том 2, а.с. 12).

Рішенням місцевого господарського суду від 20 жовтня 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто Відповідача на користь Позивача: 797922 грн 44 коп. основного боргу; 70614 грн 82 коп. 3% річних; 178105 грн 09 коп. інфляційних втрат. Також даним судовим рішенням покладено на Відповідача витрати в розмірі 15699 грн 64 коп. судового збору. У стягненні 83 грн 29 коп. 3% річних та 150 грн 78 коп. інфляційних відмовлено.

Приймаючи дане рішення, суд першої інстанції виходив з того, що Позивач вважає, що листом від 27 квітня 2021 року № 528/1070 4762 ГВП МО України підтверджує направлення начальнику філії 637 ВП МО України "Висновків" 4762 ГВП МО України, тому Відповідач знав або повинен був знати про вартість продукції, що поставлена за Договором та Додатковою угодою і зробити повний розрахунок з Позивачем по договірній ціні, що не зроблено і на даний час. Оскільки згідно пункту 4.1.1 Договору Відповідач був зобов`язаний здійснити авансовий платіж у розмірі 70% від загальної вартості продукції, що не було зроблено, то суд першої інстанції вважав дії Позивача цілком обґрунтованим, щодо розрахунки суми боргу на підставі пункту 4.1.2 Договору з 10 серпня 2018 року - через 10 днів після останньої поставки за Договором, яка відбулася 30 листопада 2018 року. Відтак, зважаючи на те, що протокол погодження договірної ціни на час вирішення спору сторонами не підписано, суд прийшов до висновку, що вимогу Позивача про стягнення 797922 грн 44 коп. основного боргу обґрунтованою.

Місцевий господарський суд вказав, що заявлена Позивачем вимога про стягнення суми основного боргу у розмірі 797922 грн 44 коп., не перевищує фактичних грошових зобов`язань Відповідача, які існуватимуть до підписання сторонами протоколу погодження договірної ціни, є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Водночас суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні вказав, що сума обґрунтовано нарахованих 3% річних складає 70614 грн 82 коп., інфляційних 178105 грн 09 коп.. Відтак у стягненні 83 грн 29 коп. 3% річних та 150 грн 78 коп. інфляційних судом відмовлено. Розрахунки здійснено за допомогою інформаційно-пошукової програми "Ліга: Закон".

Не погоджуючись з винесеним судом першої інстанції рішенням, Відповідач подав апеляційну скаргу (том 2, а.с. 50-56), в якій з підстав, вказаних у ній просить скасувати рішення Господарського суду Житомирської області скасувати в частині стягненні річних та інфляційних втрат та прийняти в цій частині нове рішення, з врахуванням доводів апеляційної скарги.

Зокрема, мотивуючи апеляційну скаргу, Відповідач звертає увагу апеляційного господарського суду на те, що Протоколи погодження договірної ціни направлялися на 4762 ГВП МО України 27 грудня 2018 року та повторно 16 січня 2019 року, однак дані документи на адресу Відповідача не надходили, доказів їх направлення Позивач не надав. Філія 1285 ВП МОУ при ДП "ЖБТЗ" листом від 9 квітня 2021року за №139 повідомила, що в діловодстві філії договору № 558-04/18 від 15 березня 2018 року та висновку договірної ціни до даного договору не значиться. За вказаного, Відповідач вважає, що звернення Позивача до суду з позовом про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних є передчасним, а тому не підлягає задоволенню.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 10 січня 2022 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Відповідача на рішення Господарського суду Житомирської області від 20 жовтня 2021 року по справі №906/249/21 та запропоновано Позивачу в строк протягом 7 днів з дня вручення даної ухвали, подати відзив на апеляційну скаргу Відповідача.

На адресу Північно-західного апеляційного господарського суду 25 січня 2022 року від Третьої особи надійшли пояснення, в котрих Третя особа зазначила, що вступаючи у справу та таким чином підтримуючи позовні вимоги одного з підприємств-учасників, Концерн автоматично виступає проти іншого свого підприємства-учасника, що порушує принцип рівності підприємств, які входять до складу Третьої особи, тому Третя особа не може надавати перевагу одному учаснику перед іншим (том 2, а.с. 90-92).

Ухвалою Північно-апеляційного господарського суду від 27 січня 2022 року призначено справу №906/249/21 до розгляду на 16 лютого 2022 року об 14:00 хв..

На адресу Північно-західного апеляційного господарського суду 8 лютого 2022 року від Позивача надійшло клопотання про призначення судового засідання в режимі відеоконференції з Господарським судом Львівської області.

Ухвалою Північно-апеляційного господарського суду від 9 лютого 2022 року задоволено клопотання Позивача та призначено судове засідання в режимі відеоконференції з Господарським судом Львівської області (том 2, а.с. 110).

Ухвалою апеляційного господарського суду від 16 лютого 2022 року, з підстав, наведених в даній ухвалі, розгляд апеляційної скарги відкладено на 2 березня 2022 року об 15:00 год. (том 2, а. с. 120).

У зв`язку із перебуванням судді-члена колегії суддів Бучинської Г.Б. судове засідання у справі №906/249/21, яке було призначене на 2 березня 2022 року об 15:00 год не відбулося, про що учасники справи повідомленні в телефонному режимі та шляхом розміщення відповідної інформації на сторінці суду офіційного веб-порталу «Судова влада» в мережі Інтернет (том 2, а.с. 123).

У зв`язку із перебуванням у відпустці судді-члена колегії Бучинської Г.Б., на підставі Службової записки головуючого судді по даній справі, розпорядженням керівника апарату суду від 16 березня 2022 року за №01-05/87 призначено заміну судді-члена колегії в справі №906/249/21.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Філіпова Т.Л., суддя Грязнов В.В..

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 17 березня 2022 року прийнято справу №906/249/21 до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Філіпова Т.Л., суддя Грязнов В.В. (том 2, а.с. 127). Розгляд апеляційної скарги призначено на 27 квітня 2022 року об 15:00 год..

На адресу Північно-західного апеляційного господарського суду 4 квітня 2022 року (18 квітня) від Позивача надійшло клопотання про призначення судового засідання в режимі відеоконференції з Господарським судом Львівської області.

Ухвалою Північно-апеляційного господарського суду від 5 квітня 2022 року задоволено клопотання Позивача та призначено судове засідання в режимі відеоконференції з Господарським судом Львівської області (том 2, а.с. 134).

На адресу Північно-західного апеляційного господарського суду 13 квітня 2022 року від представника Відповідача надійшло клопотання про призначення судового засідання в режимі відеоконференції з Житомирський апеляційним судом.

Ухвалою Північно-апеляційного господарського суду від 14 квітня 2022 року задоволено клопотання Відповідача та призначено судове засідання в режимі відеоконференції з Житомирський апеляційним судом (том 2, а.с. 134).

На адресу Північно-західного апеляційного господарського суду від представника Позивача надійшли письмові пояснення на апеляційну скаргу в яких Позивач вказав, що Протокол договірної ціни був підписаний керівником Позивача та керівником ГВП 4762 та направлений останнім начальнику групи 637 ВП. Апелянт по справі неодноразово не направляв (не повертав) Позивачу низку документів, які зобов`язаний був підписати та повернути. Позивач по справі вважає такі дії Відповідача спробою відтермінувати примусове стягнення боргу виконавчою службою.

В судове засідання від 27 квітня 2022 року, представники Позивача та Третьої особи не з`явилися.

Частиною 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Разом з тим, суд констатує, що ухвалою суду (від 17 березня 2022 року) сторони повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи (в розумінні частини 2 статті 120 ГПК України) та не викликалися (в розумінні частини 1 статті 120 ГПК України).

Разом з тим, апеляційним господарським судом в судовому засіданні від 6 квітня 2022 року повторно призначено розгляд апеляційної скарги.

Як вказано вище представник Відповідача не подав суду після відкладення жодних клопотань, а представник Позивача подав клопотання в котрому серед іншого не заперечував проти вирішення спору без його участі.

При цьому сторони належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги.

З огляду на вказану норму процесу та описані вище обставини, апеляційний господарський суд без участі представника Позивача та Третьої особи за наявними в справі матеріалами.

При цьому суд констатує, що згідно з частинами 1 та 2, пунктами 1, 2, 6, 8-11 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Враховуючи вищевказане суд констатує, що відкладення розгляду апеляційної скарги, визначене статтею 273 Господарського процесуального кодексу України, по суті є неприпустимим з огляду на те, що це суперечить одному із завдань господарського судочинства, визначених частиною 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України (своєчасне вирішення судом спорів). При цьому апеляційний господарський суд наголошує на тому, що в силу дії частини 2 статті 2 Господарського процесуального кодексу України, суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншим міркуваннями в судовому процесі.

З огляду на все вищезазначене (повторну неявку сторони та закінчення процесуального строку розгляду апеляційної скарги), зважаючи на викладення позиції Позивача у письмових поясненнях, колегія апеляційного господарського суду вбачає за можливе розглядати дані апеляційні скарги без участі представників Позивача та Третьої особи за наявними в матеріалах справи доказами.

В судовому засіданні від 27 квітня 2022 року, яке проведено в режимі відеоконференції, представник Відповідача підтримав доводи, наведені в апеляційній скарзі, та з підстав, висвітлених в ній просив оскаржуване рішення скасувати в частині задоволення позовних вимог щодо стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, прийняти в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог про стягнення річних та інфляційних втрат. Представник Відповідача вказав, що Протоколи погодження договірної ціни направлялися на 4762 ГВП МО України 27 грудня 2018 року та повторно 16 січня 2019 року, однак дані документи на адресу Відповідача не надходили як це передбачено умовами укладеного договору, доказів їх направлення Позивач не надав. Філія 1285 ВП МОУ при ДП "ЖБТЗ" листом від 9 квітня 2021року повідомила, що в діловодстві філії договору № 558-04/18 від 15 березня 2018 року та висновку договірної ціни до даного договору не значиться. Представник Відповідача вважає, що звернення Позивача до суду з позовом про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних є передчасним, а тому не підлягає задоволенню. Що ж стосується основного боргу то представник Відповідача не заперечував проти його стягнення.

Заслухавши пояснення представника Відповідача, дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційних скарг стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, пояснення Третьої особи, письмові пояснення Позивача на апеляційну скаргу, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду прийшла до висновку, що апеляційну скаргу Позивача слід задоволити, а оскаржуване рішення скасувати в частині задоволення позовних вимог щодо стягнення 3 % річних та інфляційних втрат та змінити в частині розподілу судових витрат, виклавши пункт 2 резолютивної частини рішення в редакції резолютивної частини даної постанови, в решті рішення залишити без мін .

При цьому, колегія суддів виходить з наступного.

15 березня 2018 між Позивачем (постачальник) та Відповідачем (покупець) укладено Договір поставки №558-04/18 (надалі Договір; том 1, а.с. 11-15).

Згідно пункту 1.1 Договору, Позивач зобов`язався передати у власність, а Відповідач - прийняти продукцію, вказану у Специфікації №1 (додаток №1), надалі - продукція, на умовах та в строки, передбачені Договором.

Позивач вказав, що відповідно актів прийому - передачі від 26 квітня 2018 року та 30 липня 2018 року, за видатковими накладними №14 від 26 квітня 2018 року та №34 від 30 липня 2018 року, умови Договору виконані ним у повному обсязі, проте Відповідач не лише не провів авансовий платіж, передбачений підпунктом 4.1.1 Договору, але й не розрахувався за поставлену продукцію в цілому.

19 листопада 2018 року Відповідач частково перерахував Позивачу кошти, згідно виставленого рахунку, у розмірі 100000 грн, що підтверджується платіжним дорученням №4150 від 19 листопада 2018 року та банківською випискою по рахунку (том 1, а.с. 31, 138).

Решту суми авансу, яка, після зазначеної часткової оплати склала 741617 грн 84 коп., Відповідач не перерахував Позивачу.

Матеріали справи містять надісланий Позивачем супровідний лист про надсилання комплекту розрахунково-калькуляційних матеріалів для погодження договірної ціни на запчастини за Договором. Вказаний лист отриманий Відповідачем 27 грудня 2018 року, про що міститься відмітка на останньому. Повторно, 16 січня 2019 року Позивачем направлено, а Відповідачем отримано аналогічний лист з доданими калькуляційними матеріалами, однак, станом на час розгляду справи Протокол погодження договірної ціни сторони не підписали.

З наявних в матеріалах справи Актів вхідного контролю, повідомлень про виклик представника постачальника, накладних-вимог, видаткових накладних (том 1, а.с. 122-137) вбачається, що частина продукції Відповідачем поверталася для відновлення, що також підтвердили сторони в судовому засіданні.

В подальшому, 30 листопада 2018 року сторони уклали Додаткову угоду №1 до Договору поставки, згідно якої, у зв`язку з потребою Відповідача в додаткових виробах, сторони дійшли згоди про те, що Позивач зобов`язався виготовити і поставити продукцію відповідно до Специфікації №2 (Додаток №2) до Договору, яка є невід`ємною частиною Договору, а Відповідач зобов`язався своєчасно здійснити її оплату та прийняти відповідно до умов, зазначених в Специфікації №2 (Додаток №2) Договору поставки.

За пунктом 2.3 Додаткової угоди №1, інші умови Договору, що не обумовлені цією Додатковою угодою, залишаються без змін, і сторони підтверджують за ними свої обов`язки. Додаткова угода № 1 від 20 листопада 2018 року є невід`ємною частиною Договору поставки (том 1, а.с .25).

Матеріали справи містять підписану сторонами Специфікацію №2 до Договору поставки щодо визначення рівня орієнтовної ціни, згідно якої сторони визначили суму поставки у розмірі 106913 грн 40 коп.: умови оплати: 50% передплати, 50% оплати на протязі 3-х банківських днів після проходження контролю у Відповідача; поставка продукції - протягом одного місяця з моменту отримання передплати (том 1, а.с. 26).

На вищевказану суму Позивачем виставлено Відповідачу рахунок №39 від 20 листопада 2018 року (том 1, а.с. 30), отримання якого 20 листопада 2018 року представник Відповідача не заперечував.

На виконання умов вищевказаної Додаткової угоди №1 Позивач поставив, а Відповідач прийняв продукцію на загальну суму 106913 грн 38 коп., що підтверджується підписаними сторонами актом приймання-передачі продукції від 30 листопада 2018 року та видатковою накладною №75 від 30 листопада 2018 року (том 1, а.с. 28-29).

Відповідач повинен був провести розрахунок, згідно підписаної Специфікації №2 у строк: 50% передплати, 50% оплати на протязі 3-х банківських днів після проходження контролю у Відповідача.

До матеріалів справи Позивачем долучено Акт вхідного контролю №850 від 3 грудня 2018 року (том 1, а.с. 139).

Однак, як вказує Позивач, розрахунки за отриману продукцію у визначений Специфікацією строк Відповідач не провів.

Позивач листами від 18 червня 2018 року, від 13 липня 2018 року, від 5 лютого 2019 року (том 1, а.с. 43-45) повідомляв Відповідача про наявну заборгованість та просив її оплатити, у відповідях на які Відповідач повідомляв про тяжкий фінансовий стан та про те, що оплату підприємство планує здійснити пізніше (том 1, а.с. 46-47).

Неналежне виконання Відповідачем зобов`язань за Договором, в частині проведення розрахунків, стало підставою для звернення Позивача за захистом порушеного права до суду.

В процесі розгляду справи Позивач подав заяву №562-513 від 26 травня 2021 року про уточнення позовних вимог, при цьому суму основного боргу у розмірі 797922 грн 44 коп. Позивач визначив як різницю між здійсненою оплатою у розмірі 100000 грн та ціною товару за всією поставкою у розмірі 897922 грн 44 коп., яка була визначена згідно з висновком Головного військового представництва Міністерства оборони України від 29 січня 2019 року №2.

З урахуванням зменшення розміру позовних вимог Позивач просив стягнути з Відповідача 797 922 грн 44 коп. боргу, 178255 грн 87 коп. інфляційних втрат та 70698 грн 11 коп. річних.

Північно-західний апеляційний господарський суд констатує, що згідно пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України: підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Зважаючи на характер встановлених між сторонами правовідносин вбачається, що між сторонами виникли правовідносини, пов`язані із поставкою товару та відповідальністю за порушення строків оплати, регулювання яких здійснюється Господарським кодексом України, Цивільним кодексом України тощо.

Статтею 526 Цивільного кодексу України визначено: що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В силу дії статті 193 Господарського кодексу України: суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Відповідно до частини 1 статті 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

В силу дії частини 1 статті 662 Цивільного кодексу України, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Як передбачено частинами 1, 2 статті 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару, а також покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

З положень статті 509 Цивільного кодексу України та статті 173 Господарського кодексу України вбачається, що: господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Нормами статті 627 Цивільного кодексу України встановлено свободу договору, тобто відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 193 Господарського кодексу України визначено, що: суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. Також кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно зі частиною 1 статті 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частин 1, 2 статті 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Як вбачається із матеріалів справи, між сторонами виникли правовідносини з договору поставки згідно умов якого сторони взяли на себе зобов`язання з поставки та оплати товару.

Як слідує з матеріалів справи суму основного боргу у розмірі 797922 грн 44 коп. Позивач визначив як різницю між здійсненою оплатою у розмірі 100000 грн та ціною товару за всією поставкою у розмірі 897922 грн 44 коп., яка була визначена згідно з висновком Головного військового представництва Міністерства оборони України від 29 січня 2019 року №2.

Разом з тим, доказами, долученими до матеріалів справи підтверджується та Відповідачем не спростовано наявність основного боргу за Договором в сумі 797922 грн 44 коп. (листи Відповідача адресовані Позивачу про визнання обставин існування заборгованості в певних сумах; том 1, а.с. 46,47), а в цілому про доведеність належними та допустимими доказами існування у Відповідача боргу за поставлений товар у заявленій Позивачем сумі.

Зважаючи на все вищеописане та в площинні існування умов Договору та доказів щодо здійснення попередніх оплат, місцевий господарський суд прийшов до висновку, що позовна вимога Позивача про стягнення 797922 грн 44 коп. боргу підлягає задоволенню.

Поряд з тим Відповідач в своїй апеляційній скарзі не заперечує проти існування заборгованості за поставлений товар за Договором та не оспорює судове рішення в цій частині.

Частиною 1 статті 25 Господарського процесуального кодексу України, передбачено, що апеляційні господарські суди переглядають в апеляційному порядку судові рішення місцевих господарських судів, які знаходяться у межах відповідного апеляційного округу (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного господарського суду).

Колегія суддів констатує, що статтею 269 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї; суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

З урахуванням меж розгляду справи судом апеляційної інстанції, визначених статтею 269 Господарського апеляційного кодексу України, апеляційний господарський суд здійснює перегляд справи за наявними у ній доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При цьому враховуючи те, що стягнення суми основного боргу не є предметом апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції не оспорює оскаржуване рішення в цій частині.

Предметом апеляційного оскарження та, відповідно, апеляційного розгляду у даній справі є рішення місцевого господарського суду в частині задоволення позовних вимог щодо стягнення з Відповідача інфляційних втрат та річних.

Що ж до вимоги Позивача про стягнення з Відповідача 70698 грн 11 коп. 3% річних та 178255 грн 87 коп. інфляційних втрат за час затримки оплати за товар, то колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Слід зазначити, що передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу, враховуючи 3% річних та інфляційні витрати, є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

До правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених у статті 625 Цивільного кодексу України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки.

Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, а також 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

Нарахування інфляційних втрат здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

При цьому, зважаючи на заперечення Відповідача, наведені в апеляційній скарзі щодо, що станом на дату звернення до суду та написання відзиву на позов, сторони не погодили договірну ціну, Протокол погодження договірної ціни не підписано, а тому у Відповідача не виникло обов`язку з оплати, колегія суддів зазначає таке.

Пунктом 1.2 Договору визначено, що: Відповідач зобов`язався прийняти продукцію і здійснити оплату на умовах, визначених даним Договором; продукція, яка поставляється Позивачем, купується та використовується Відповідачем для виконання договірних зобов`язань по Договорам, укладених з Міністерством Оборони України.

У пункті 2.2 Договору сторони погодили, що контроль якості виготовлення продукції і її приймання здійснює 4762 ГВП МОУ в порядку, встановленому "Положенням про представництва державних замовників по оборонним замовленнях на підприємствах, установах і організаціях", затвердженим постановою КМУ від 21 жовтня 2009 року №1107 та у відповідності до умов Договору.

Згідно з пунктом 2.3 Договору, у випадку поставки продукції неналежної якості або продукції, яка не буде відповідати умовам даного Договору, Позивач зобов`язався за рахунок власних сил і засобів в термін до 20 календарних днів з дати отримання від Відповідача письмового повідомлення усунути виявлені дефекти і/або недоліки продукції.

Відповідно до пункту 3.1 Договору, орієнтовна ціна на продукцію, яка поставляється за даним Договором, визначається Специфікацією на підставі тендерних торгів і є базовою для визначення вартості продукції на момент оформлення договору.

Як визначено умовами пункту 3.2 Договору, оплата за поставлену продукцію здійснюється по договірній ціні, яка підлягає погодженню з 4762 ГВП МОУ; для встановлення договірної ціни Позивач у строк не пізніше ніж через 15 календарних днів після надання послуг, надає 4762 ГВП МО України розрахунково - калькуляційні матеріали щодо договірної ціни, складені на підставі фактичних витрат в розрізі статей калькуляцій; Позивач несе відповідальність за достовірність даних, зазначених у калькуляції; рівень прибутку у складі ціни не може перевищувати 1% на купівлю комплектуючих виробів, а також 20% решти витрат у складі собівартості власних робіт.

Водночас в силу дії пункту 3.3 Договору, Позивач надає Відповідачу і 4762 ГВП МОУ протокол погодження договірної ціни і розрахунково-калькуляційні матеріали, сформовані на основі фактичних і очікуваних витрат та витрат минулих періодів у відповідні терміни. Позивач веде картку обліку фактичних витрат.

У пункті 3.4 Договору сторони обумовили, що: на підставі висновку ГВП по договірній ціні, ціна одиниці продукції і загальна вартість продукції, що поставляється за даним Договором, погоджуються сторонами шляхом оформлення Протоколу погодження договірної ціни (при необхідності, сторонами оформляється додаткова угода). Договірна ціна продукції по Договору не повинна перевищувати орієнтовну ціну продукції по Договору.

Відповідно до пункту 4.1 Договору, Відповідач здійснює оплату продукції, що поставляється за даним Договором, шляхом перерахування коштів на рахунок Позивача в наступному порядку:

· авансовий платіж в розмірі 70% від загальної вартості Продукції здійснюється протягом 5 (п`яти) банківських днів з дня отримання факсимільним зв`язком рахунку на оплату від Позивача;

· остаточний платіж за партію відвантаженої Продукції в розмірі, що дорівнює різниці між проведеною покупцем попередньою оплатою та договірною ціною, здійснюється Відповідачем протягом 10-ти банківських днів з моменту підписання сторонами Протоколу погодження договірної ціни.

Тобто, для визначення суми авансу, сторони мали керуватися пунктом 3.1 Договору, згідно якого базовою ціною для визначення вартості продукції є ціна, зазначена у Специфікації №1 та пунктом 4.1.1 Договору, згідно якого сплата авансового платежу пов`язується із отриманням факсимільним зв`язком рахунку на оплату від Позивача.

При цьому, для оплати решти суми за отриманий товар, Відповідач мав би отримати Протокол погодження договірної ціни підписаний Позивачем та ГВП та підписати його.

Матеріали справи містять підписану сторонами Специфікацію №1 до Договору (том 1, а.с. 16-17), згідно якої загальна сума поставки складає 1202311 грн.

На вищевказану суму Позивачем виставлено Відповідачу рахунок №14 від 25 квітня 2021 року (том 1, а.с. 21).

Актом приймання-передачі товару від 26 квітня 2018 року та видатковою накладною №14 від 26 квітня 2018 року підтверджено обставини того, що на виконання умов Договору Позивач поставив, а Відповідач прийняв товар на загальну суму 688411 грн 20 коп. (том 1, а.с. 19-20).

Крім того, 30 липня 2018 року Позивач поставив, а Відповідач прийняв продукцію на загальну суму 513900 грн, що підтверджується підписаними сторонами Актом приймання-передачі та видатковою накладною №34 від 30 липня 2018 року (том 1, а.с. 23-24).

Відповідно, згідно умов підпункту 4.1.2 Договору, Відповідач повинен був оплатити решту суми за отриманий товар (не враховуючи аванс) протягом 10-ти банківських днів з моменту підписання сторонами Протоколу погодження договірної ціни.

Позивач зазначає, що супровідними листами від 27 грудня 2018 року № 564-2653, від 16 січня 2019 року № 564-62, від 14 лютого 2019 року № 564-281, на виконання вимог пункту 3.3 Договору, направив на адресу 4762 ГВП МО України розрахунково-калькуляційні матеріали разом з протоколами договірної ціни з додатками до Договору та Додаткової угоди №1 (том 1, а.с. 144-145, 197).

При цьому, в матеріалах справи відсутні докази, котрі б вказували про те, що Відповідач отримав протокол договірної ціни по Договору та Додатковій угоді від 4762 ГВП МО України, чи то від Позивача.

Поряд з тим, Позивач зазначає, що від 4762 ГВП МО України на його адресу направлено висновки щодо визначення рівня договірної ціни на виготовлення та поставку запасних частин до 30-мм гармати 2А42 від 29 січня 2019 року № 266 та висновок від 20 лютого2019 № 528 (том 1, а.с. 192-195).

Згідно Висновку від 29 січня 2019 року № 266 вартість за всю продукцію поставлену Відповідачу по Договору становить 807660 грн.

Згідно висновку від 20 лютого 2019 року № 528 вартість Продукції зазначеної в Додатковій угоді №1 до Договору становить 90262 грн 44 коп..

При цьому, головне військове представництво 4762 МО України своїм листом від 27 квітня 2021 року за №528/1070 повідомило Позивача, що 4762 ГВП МО України розглянув комплекти розрахунково-калькуляційних матеріалів для погодження договірної ціни та відповідно до умов Договору направив на адресу Начальника філії начальника групи 637 ВП МО України вихідними від 29 січня 2019 року №266 та від 20 лютого 2019 року № 528 «Висновки 4762 ГВП МО України щодо визначення рівня договірної ціни на виготовлення та поставку запасних частин до 30-мм гармати 2А42 по договору від 15.03.2018 №558-04/18», одним із додатків до яких були надані Позивачем два примірника «Протоколу погодження договірної ціни» разом з РКМ. Другий примірник Висновків було надано Позивачу. Примірники «Протоколу погодження договірної ціни» погодженні директором Відповідача 4762 ГВП МО України не отримувало (том 1, а.с. 213).

Зважаючи на зазначення в листі головного військового представництва 4762 МО України від 27 квітня 2021 року за №528/1070 про направлення на адресу Начальника філії начальника групи 637 ВП МО України вихідними від 29 січня 2019 року №266 та від 20 лютого 2019 року № 528 «Висновки 4762 ГВП МО України щодо визначення рівня договірної ціни на виготовлення та поставку запасних частин до 30-мм гармати 2А42 по договору від 15.03.2018 №558-04/18», одним із додатків до яких були надані Позивачем два примірника «Протоколу погодження договірної ціни», колегія суддів звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні супровідні листи від 29 січня 2019 року №266 та від 20 лютого 2019 року №528, котрі б дали можливість дослідити обставини щодо дійсного направлення таких документів на адресу Начальника філії начальника групи 637 ВП МО України.

При цьому, відповідно до листа філії 1285 військового представництва МОУ від 9 квітня 2021 року за №139 (філія котра мала погоджувати документи) в діловодстві філії 1285 ВП МО України зазначеного висновку договірної ціни до Договору не значиться (том 1, а.с. 148).

Крім того, в матеріалах справи містяться листи Відповідача адресовані Позивачу (від 2 квітня 2021 року та від 15 квітня 2021 року) в котрих Відповідач просив надати інформацію про причини ненадання на адресу філії 1285 ВП МОУ протоколів погодження договірної ціни по Договору (том 1, а.с. 146-147).

При цьому, враховуючи відсутність в матеріалах справи погоджених та підписаних протоколів погодження договірної ціни по Договору, зважаючи на умови підпункту 4.1.2 Договору (щодо остаточної оплати за отриману продукцію Відповідачем протягом 10-ти банківських днів з моменту підписання сторонами Протоколу погодження договірної ціни) колегія суддів зазначає про недоведеність Позивачем обставини щодо настання дати з якої у Відповідача виник обов`язок розрахуватися в повному обсязі за отриманий по Договору товар, та в разі відсутності таких оплат виникнення Договору в частині оплати заборгованості (до подачі позову до суду),а відтак і недоведеність виникнення у Позивача права нараховувати річні та інфляційні втрати на суму боргу.

При цьому, посилання Позивача (як на підставу виникнення у Відповідача обов`язку щодо повної оплати за отриманий по Договору товар) на долучений до матеріалів справи «Висновок 4762 ГВП МО України щодо визначення рівня договірної ціни на виготовлення та поставку запасних частин до 30-мм гармати 2А42 по договору від 15.03.2018 №558-04/18», який на переконання Позивача може замінити підписаний сторонами Протоколу погодження договірної ціни, є безпідставним, оскільки дане обгрунтування спростовується умовами підпункту 4.1.2 Договору.

При цьому, колегія суддів наголошує на тому, що підпунктом 4.1.2 Договору чітко визначено умови розрахунків та визначається момент проведення остаточного платежу, а саме: остаточний платіж за партію відвантаженої Продукції в розмірі, що дорівнює різниці між проведеною покупцем попередньою оплатою та договірною ціною, здійснюється Відповідачем протягом 10-ти банківських днів з моменту підписання сторонами Протоколу погодження договірної ціни.

Крім того, Позивачем не доведено, а матеріали справи не містять доказів в спростування позиції Відповідача, наведеної в апеляційній скарзі щодо відсутності в матеріалах справи доказів, котрі б свідчили про направлення Позивачем в силу дії пункту 3.4 Договору на адресу Відповідача (окрім направлення на адресу 4762 ГВП МОУ) протоколу погодження договірної ціни і розрахунково- калькуляційні матеріали, сформовані на основі фактичних і очікуваних витрат та витрат минулих періодів у відповідні терміни.

За змістом частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України допустимість доказів означає, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Правило допустимості доказів у процесуальному праві розумілось як певне, встановлене законом обмеження у використанні доказів у процесі вирішення конкретних справ, що є наслідком наявності письмових форм фіксації правових дій та їх наслідків.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Шабельник проти України" (Заява N 16404/03) від 19 лютого 2009 року 921, зазначається, що хоча стаття 6 гарантує право на справедливий судовий розгляд, вона не встановлює ніяких правил стосовно допустимості доказів як таких, бо це передусім питання, яке регулюється національним законодавством (див. рішення у справі "Шенк проти Швейцарії", від 12 липня 1988 року, серія A, N 140, с. 29, пп. 45 - 46, та у справі "Тейшейра ді Кастру проти Португалії", від 9 червня 1998 року, Reports 1998-IV, с. 1462, п. 34).

Допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з визначених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи заборона використання деяких з них для підтвердження конкретних обставин справи.

Отже, допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування або певні обставини не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

При цьому, судове рішення може ґрунтуватись лише на тих доказах, які були предметом дослідження та оцінки судом.

Відтак, діючи в правовому полі статті 77 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів зазначає, що підтвердженням настання моменту остаточного розрахунку за отриманий по Договору товар, тобто виникнення обов`язку Відповідача провести остаточні розрахунки, є саме підписаний сторонами Протокол погодження договірної ціни (а не висновок 4762 ГВП МОУ щодо визначення рівня договірної ціни на виготовлення та поставку запасних частин по Договору як вважає Позивач та зазначив суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні). Крім того, 4762 Головного військового представництва в своїх листах також зазначає про необхідність існування в юридичній площинні підписаного зі сторони Позивача та Відповідача Протоколу погодження договірної ціни.

Підсумовуючи усе вищеописане в даній постанові, колегія суддів прийшла до висновку, що Позивачем не доведено належними та допустимими доказами обставин прострочення зі сторони Відповідача щодо здійснення остаточних оплат за отриманий по Договору товар та виконання умов Договору в частині надання підписаного сторонами Протоколу погодження договірної ціни, що надало б Позивачу право здійснювати з відповідного часу нарахування річних та інфляційних втрат.

Відповідно колегія суддів приходить до висновку, щодо відмови в задоволенні позовних вимог в частині стягнення 3% річних в розмірі 70698 грн 11 коп. та інфляційних втрат в розмірі 178255 грн 87 коп..

Отже підсумовуючи усе вищеописане, в даній судовій постанові, в площинні норм діючого законодавства України, колегія суддів приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги Позивача до Відповідача про стягнення річних та інфляційних втрат не підлягають до задоволення. Відповідно суд апеляційної інстанції відмовляє в задоволенні позовних вимог.

З огляду на усе вищевказане у даній постанові, Північно-західний апеляційний господарський суд, вважає подану Відповідачем апеляційну скаргу підставною та обгрунтованою, та приймає рішення про відмову в задоволенні позову в частині стягнення 3% річних в розмірі 70698 грн 11 коп. та інфляційних втрат в розмірі 178255 грн 87 коп..

Разом з тим, суд скасовує рішення Господарського суду Житомирської області від 20 жовтня 2021 року в частині задоволення позовних вимог щодо стягнення 70614 грн 82 коп. 3 % річних та 178105 грн 09 коп. інфляційних втрат.

Згідно частини 1 статті 269 ГПК України: суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Водночас, Північно-західний апеляційний господарський суд приходить до висновку про неповне з`ясування місцевим господарським судом обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції обставинам справи, що в силу дії пунктів 1, 2 та 3 частини 1 статті 277 ГПК України є підставою для скасування оспорюваного рішення на підставі пункту 2 частини 1 статті 275 ГПК України.

Судові витрати, в силу дії приписів статті 129 ГПК України, за розгляд апеляційної скарги, суд покладає на Позивача (з огляду на задоволення апеляційної скарги в повному обсязі), судові витрати за подання позовної заяви суд покладає на Відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства "Житомирський бронетанковий завод" на рішення Господарського суду Житомирської області від 20 жовтня 2021 року в справі №906/249/21 - задоволити.

2. Рішення Господарського суду Житомирської області від 20 жовтня 2021 року в справі №906/249/21 - скасувати в частині задоволення позовних вимог щодо стягнення 3 % річних в розмірі 70614 грн 82 коп. та інфляційних втрат в розмірі 178105 грн 09 коп. та змінити в частині розподілу судових витрат, виклавши пункт 2 резолютивної частини рішення в наступній редакції:

"2. Стягнути з Державного підприємства "Житомирський бронетанковий завод" (12441, Житомирська область, Житомирський район, смт. Новогуйвинське, вул. Дружби народів, буд. 1, ) на користь Державного підприємства "Львівський державний завод "Лорта" (79040, місто Львів, вул. Патона, 1, ) 797922 грн 44 коп. основного боргу та 11968 грн 84 коп. відшкодування судового збору за подання позовної заяви."

3. В решті рішення Господарського суду Житомирської області від 20 жовтня 2021 року в справі №906/249/21 - залишити без змін.

4. Стягнути з Державного підприємства "Львівський державний завод "Лорта" (79040, місто Львів, вул. Патона, 1, ) на користь Державного підприємства "Житомирський бронетанковий завод" (12441, Житомирська область, Житомирський район, смт. Новогуйвинське, вул. Дружби народів, буд. 1, ) 5596 грн 20 коп. відшкодування судового збору за подання апеляційної скарги.

5. Господарському суду Житомирської області видати відповідні накази.

6. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

7. Відповідно до частини 3 статті 287 ГПК України, дана справа не підлягає касаційному оскарженню, окрім випадків, визначених у підпунктах а, б, в, г пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України.

8. Справу №906/249/21 повернути Господарському суду Житомирської області.

Повний текст постанови виготовлено 2 травня 2022 року.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Грязнов В.В.