РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

17.01.2022Справа № 910/16925/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Ковтуна С.А., секретар судового засідання Мамонтова О.О., дослідивши матеріали справи

за позовом комунального підприємства «Головний інформаційно-обчислювальний центр»

до Фінансового управління Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації

про стягнення 20308,79 грн,

Представники:

від позивача Науменко С.В.

від відповідача Чорний В.О. , Лавров В.С.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва звернулося з позовом комунальне підприємство «Головний інформаційно-обчислювальний центр» до Фінансового управління Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації (далі - Фінансове управління) про стягнення 20308,79 грн, в тому числі: 15900,00 грн боргу, 3037,37 грн інфляційних, 1371,42 грн 3% річних.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач не розрахувався за надані в серпні - грудні 2018 року послуги за договором № 4415 про надання послуг від 27.07.2018.

Суд своєю ухвалою від 22.10.2021 відкрив провадження у справі № 910/16925/21, постановив розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Відповідач подав клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження, оскільки характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин.

Суд своєю ухвалою від 12.11.2021 залишив без задоволення заяву Фінансового управління Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, постановив розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Відповідач відхилив позовні вимоги у повному обсязі, зазначивши, що позивач не надавав послуги протягом 2018 року, у зв`язку з чим сторони 12.02.2019 уклали договір про надання послуг № 4415-19, умови якого тотожні умовам договору про надання послуг № 4415 від 27.07.2018.

Відповідач подав клопотання про долучення до матеріалів справи доказів (листа Фінансового управління № 103-39-104/03 від 28.02.2019, звіту про ведення первинних документів до бази даних КІАС УФГД, листа Фінансового управління № 103-39-69/03 від 27.02.2020, листа Фінансового управління 103-39-316/03 від 09.09.2021, роздруківка із системи електронного документообігу АСКОД про направлення відповідачем та прийняття позивачем листів Фінансового управління Дніпровської РДА № 103-39-104/03 від 28.02.2019, № 103-39-69/03 від 27.02.2020 та № 103-39-316/03 від 09.09.2021) та просив визнати поважними причини пропуску строку на подання доказів. Ці докази свідчать про ненадання позивачем послуг.

Заявник клопотання зазначив, що лише в засіданні дізнався про заперечення позивача проти отримання ним цих документів.

Вирішуючи клопотання про долучення до матеріалів справи цих доказів суд виходив з такого.

Відповідно до ч. 3 ст. 80 ГПК України, відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч. 8 ст. 80 ГПК України).

Водночас, за приписами ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

В рішенні у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» від 27.09.2001 року ЄСПЛ вказав, що ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та звернутися до вищої інстанції про його перегляд. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль правосуддя.

Право на справедливий судовий розгляд також включає базове право на подання доказів, що відображається у практиці і рішеннях ЄСПЛ.

Зокрема відхиляючи скаргу відповідно до ст. 6 параграфу 1 Конвенції ЄСПЛ вказав, що заявнику була надана можливість приймати участь у змагальних процесах, йому була надана можливість на різних стадіях проваджень надавати аргументи і докази (Garcia Ruiz v. Sраіп (Гарсіа Руїз проти Іспанії) [ВП], параг. 29).

Сторонам повинна бути надана можливість подати будь-які докази, необхідні для успіху скарги («Clinique des Асасіаs аnd Оthers v. Fгапсе» (Клінік дез Акація та інші проти Франції), парагр. 37).

Завданням Суду відповідно до Конвенції є визначення справедливості провадження загалом, враховуючи порядок прийняття доказів («ЕІsholz v. Gегmапу» (Ельсгольц проти Німеччини), параг. 66).

Процесуальні правила щодо збирання доказів та їх подання до суду не повинні призводити до того, що сторона не матиме змоги практично та ефективно реалізувати права, які гарантує ст. 6 Конвенції («Ходорковський та Лебедєв проти Росії» (Khodorkovskiy and Lebedev v. Russia), п. 731, та «Матиціна проти Росії» (Маtytsina v. Russia) п. 187).

Європейський суд у параграфі 38 у рішенні від 01.07.2003 року у справі «Суомінен (Suominen) проти Фінляндії» зазначмив: Суд вважає, що заявниця була позбавлена можливості здійснити своє право на справедливий судовий розгляд у зв`язку з відмовою національного суду прийняти представлені нею докази. Це вбачається з того, що апеляційний суд відхилив прохання заявниці про розгляд її доказів на тій підставі, що їх необхідно було представити районному суду і що заявниця не довела, що їй не було дозволено або що вона не мала можливості це зробити. Таким чином, мало місце порушення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року.

Європейський суд у рішеннях від 26 липня 2007 року у справі «Walchli v. Fгапсе», від 8 грудня 2016 року «ТОВ «Фріда» проти України» наголосив, що при застосуванні процедурних правил національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури.

З огляду на викладене, суд долучив до матеріалів справи вищевказані докази.

Розглянувши надані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти позову, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив:

27.07.2018 комунальне підприємство «Головний інформаційно-обчислювальний центр» (виконавець) та Фінансове управління Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації (замовник) уклали договір № 4415 про надання послуг (далі - Договір), відповідно до умов якого виконавець зобов`язується надати замовникові послуги, а замовник - прийняти і оплатити такі послуги.

Найменування послуг: супроводження програмно-апаратного комплексу «Комплексна інформаційно-аналітична система управління фінансово-господарською діяльністю в м. Києві» (КІАС «УФГД») (ДК 021:20: Послуги, пов`язані з програмним забезпеченням).

Термін надання послуг з 01.08.2018 до 31.12.2018 (п. 3.1 Договору).

Відповідно до п. 3.2 Договору супроводження програмно-апаратного комплексу «Комплексна інформаційно-аналітична система управління фінансово-господарською діяльністю в м. Києві (КІАС «УФГД») включає такі послуги:

а) надання замовнику дискового простору у розмірі 500 МГб на серверному обладнанні виконавця для розміщення облікових даних замовника;

б) забезпечення у наданому дисковому просторі повноцінного функціонування Системи з наданням доступу користувачів замовника;

в) адміністрування списку користувачів Системи, налагодження прав доступу користувачів;

г) забезпечення захисту облікових даних замовника від несанкціонованого доступу третіх осіб, і забезпечення захисту наданого дискового простору від проникнення вірусів;

ґ) забезпечення щотижневого збереження архівної копії баз даних та проведення потижневої перевірки цілісності жорсткого диску та серверного обладнання;

д) здійснення дистанційного консультування користувачів замовника щодо роботи в Системі;

е) здійснення виїздів виконавця на територію замовника для проведення консультацій (за неможливості дистанційного консультування);

є) проведення регламентних робіт по обслуговуванню Системи та серверного обладнання;

ж) проведення навчання працівників замовника та перенесення накопичених даних обліку заробітної плати з програмного комплексу «ІС-ПРО» до КІАС «УФГД»;

з) настройки ПАК КІАС «УФГД» згідно зі змінами у законодавстві України.

Згідно з розділом 4 Договору:

- вартість послуг, обумовлених цим Договором, розраховується на основі діючих прейскурантів і калькуляцій виконавця та зазначається у розрахунку вартості послуг, що є додатком № 1 до даного Договору (вартість послуг на місяць з ПДВ становить 3180,00 грн);

- розрахунки замовника з виконавцем за надані послуги здійснюються за погодженням сторін шляхом безготівкового перерахування замовником коштів на поточний рахунок виконавця на підставі узгоджених та підписаних сторонами актів приймання-передачі наданих послуг протягом 15 банківських днів з дня фактичного підписання цих актів, за умови отримання замовником відповідного бюджетного фінансування на свій рахунок;

- за результатами наданих послуг виконавець до 15 числа місяця наступного за розрахунковим оформляє та передає на підписання замовнику акти приймання-передачі наданих послуг. Разом з актами приймання-передачі наданих послуг виконавець надає замовнику податкові накладні;

- замовник протягом 5-ти робочих днів з моменту одержання від виконавця актів приймання-передачі наданих послуг підписує і направляє виконавцю його примірники зазначених актів або надсилає мотивовану відмову в прийманні наданих послуг, що містить перелік недоліків та зауважень;

- у випадку не підписання замовником актів приймання-передачі наданих послуг у встановлені строки та відсутності мотивованої відмови замовника в прийманні наданих послуг вважається, що послуги виконавця прийняті без зауважень.

За твердженням позивача, він в період серпень - грудень 2018 року надав послуги та передав на підписання відповідачу акти від 14.09.2018 № 343-13421 на суму 3180,00 грн, від 15.10.2018 № 343-15327 на суму 3180,00 грн, від 12.11.2018 № 343-18023 на суму 3180,00 грн, від 05.12.2018 № 343-19100 на суму 3180,00 грн, від 10.12.2018 № 343-19101 на суму 3180,00 грн.

12.02.2019 сторони уклали договір про надання послуг № 4415-19, умови якого тотожні умовам договору про надання послуг № 4415 від 27.07.2018

Термін надання послуг з 01.02.2019 до 31.12.2019 (п. 3.1 Договору).

Відповідач своїми листами № 103-39-104/03 від 28.02.2019, № 103-39-69/03 від 27.02.2020 та 103-39-316/03 від 09.09.2021 повідомив позивача, що в 2018 році послуги не надавались та акти виконаних робіт не підписувались, в зв`язку з чим заборгованість на суму 15900,00 грн за Договором станом на 01.01.2019 та 01.01.2020 відсутня, натомість відповідач визнав надання послуг протягом 2019 року за договором про надання послуг № 4415-19 від 12.02.2019 на суму 40260,00 грн та сплатив за ці послуги.

Відповідно до статті 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частинами першою, третьою статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: «баланс імовірностей» (balance of probabilities) або «перевага доказів» (preponderance of the evidence); «наявність чітких та переконливих доказів» (clear and convincing evidence); «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt).

Стаття 79 ГПК України закріпила в господарському процесі стандарт доказування «вірогідності доказів».

Стандарт доказування «вірогідності доказів» підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (пункт 1 статті 32 Конвенції). Конвенція та практика ЄСПЛ є джерелом права (ч. 4 ст. 11 ГПК України, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи є вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі «Бендерський проти України» («BENDERSKIY v. Ukraine»), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як зазначено вище процедура приймання послуг врегульована розділом 4 Договору, водночас позивач не надав жодного доказу надсилання актів.

Заслуговують на увагу доводи відповідача про те, що свідченням ненадання послуг є включення до договору про надання послуг № 4415-19 таких послуг як проведення навчання працівників замовника та перенесення накопичених даних обліку заробітної плати з програмного комплексу «ІС-ПРО» до КІАС «УФГД».

Позивач не надав даних про те, що ці роботи були виконані. Не свідчать про це надані ним 13.01.2022 фрагменти протоколу подій КІАС «УФГД» за період з 01.08.2018 по 31.12.2018.

За таких обставин, враховуючи відсутність передбачених розділом 4 Договору доказів надання послуг, користуючись таким стандартом доказування як вірогідність, суд вважає, що надання послуг з навчання працівників замовника та перенесення накопичених даних обліку заробітної плати з програмного комплексу «ІС-ПРО» до КІАС «УФГД» в рамках виконання договору послуг № 4415-19 від 12.02.2019 (що сторонами визнається) засвідчує відсутність надання цих послуг до 12.02.2019. Тому суд вважає не доведеним позивачем факт виконання ним Договору та, відповідно, наявність заборгованості відповідача. За таких обставин позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити комунальному підприємству «Головний інформаційно-обчислювальний центр» у позові до Фінансового управління Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації.

Покласти судові витрати на комунальне підприємство «Головний інформаційно-обчислювальний центр».

Відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з ч. 1 ст. 256 Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана до Північного апеляційного господарського суду.

Повний текст рішення складено 14.04.2022.

Суддя С. А. Ковтун