ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

27 квітня 2022 року Справа № 903/1075/21

Господарський суд Волинської області у складі головуючого судді Гарбара Ігоря Олексійовича, розглянувши у приміщенні Господарського суду Волинської області у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи справу №903/1075/21 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю КРІОГЕНСЕРВІС до Луцького відділу ДВС у Луцькому районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) про стягнення 366533,67 грн.,

ВСТАНОВИВ:

28.12.2021 ТОВ КРІОГЕНСЕРВІС надіслало на адресу суду позов до Луцького відділу ДВС у Луцькому районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) про стягнення 366533,67 грн.

Заява обґрунтована простроченням відповідачем зобов`язання щодо повернення безпідставно отриманих коштів, внаслідок чого нарахував в порядку ч.2 ст. 625 ЦК України 3% річних та інфляційні втрати.

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 30.12.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами (а.с.52).

17.01.2022 представник відповідача надіслав на адресу суду відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити в задоволенні позову (а.с.56-60).

24.01.2022 представник позивача надіслав на адресу суду відповідь на відзив (а.с.61-70).

07.02.2022 на електронну адресу суду та 11.02.2022 на поштову адресу суду відповідач надіслав лист, в якому вказав, що згідно ухвали Верховного суду Касаційного господарського суду від 02.02.2022 відкрито касаційне провадження у справі №910/13797/20 щодо оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 29.03.2021, постанови Північного апеляційного господарського суду від 04 жовтня 2021р. та додаткової постанови Північного апеляційного господарського суду від 20 жовтня 2021 по справі №910/13797/20 (а.с.72).

Ухвалою суду від 21.02.2022 провадження у справі №903/1075/21 зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку Верховним Судом справи №910/13797/20. Зобов`язано сторін повідомити Господарський суд Волинської області про результат розгляду справи №910/13797/20 (а.с.86-87).

Представник позивача 15.04.2022 на електронну адресу суду надіслав клопотання в якому повідомив, що 22.02.2022 відбулось засідання по справі № 910/13797/20 у Верховному Суді, за результатами якого касаційну скаргу Луцького РВ ДВС Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) залишено без задоволення, а судові рішення судів першої та апеляційної інстанції по справі № 910/13797/20 залишено без змін (а.с.91). Відтак, просить суд поновити провадження по справі № 903/1075/21.

Ухвалою суду від 18.04.2022 поновлено провадження у справі.

Враховуючи, що норми ст. 74 ГПК України щодо обов`язку суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п. 4 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що ним, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та вважає за необхідне розгляд справи проводити за наявними в ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, 28.02.2018 позивач брав участь в електронних торгах з реалізації адміністративно - складського приміщення з металевою огорожею та площадкою літер (Б-2), загальною площею 1308,9 кв.м., за адресом: Волинська обл., Луцький район, с. Гірка Полонка, вул. Горохівська, 2В (вул. Луцька, 10), організатором яких було Державне підприємством «Сетам», а продавцем - Луцький районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області, правонаступником якого на даний момент є Луцький відділ ДВС у Луцькому районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів).

Переможцем торгів визнано ТОВ КРІОГЕНСЕРВІС, про що складено протокол №319055 від 28.02.2018 про проведення електронних торгів. В подальшому, Луцьким районним відділом ДВС ГТУЮ у Волинській області складено акт про реалізацію предмета іпотеки/застави; приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області Ходачинською Н. І., Позивачу видано свідоцтво про придбання нерухомого майна на аукціоні з реалізації заставного майна номер 546.

14.03.2018 року Позивачем, як переможцем торгів, було перераховано грошові кошти в розмірі 1585846,40 грн. на рахунок Відповідача, що підтверджується платіжним дорученням № 1525 (а.с.12).

Рішенням Господарського суду Волинської області від 23.07.2018 по справі №903/237/18, визнано недійсними електронні торги, проведені 28.02.2018. Також визнано недійсними протокол проведення електронних торгів № 319055 від 28.02.2018; акт про реалізацію предмета іпотеки/застави від « 21» березня 2018 року; а також свідоцтво про придбання нерухомого майна на аукціоні з реалізації заставного майна серія та номер: 546 від 21.05.2018 року.

Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 26.11.2018 по справі № 903/237/18 згадане вище Рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсними електронних торгів було залишено без змін.

В подальшому, Постановою суду касаційної інстанції від 12.03.2019 по справі №903/237/18 рішення судів першої та апеляційної інстанцій було скасовано, а справу передано на новий розгляд до Господарського суду Волинської області (а.с.23-35).

Після нового розгляду справи, суд першої інстанції визнав недійсними електронні торги, проведені 28.02.2018. Таке рішення суду першої інстанції залишено без змін Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 28.10.2019, а також Постановою суду касаційної інстанцій від 17.12.2019 (а.с.36-46).

У зв`язку із тим, що електронні торги визнано недійсними, а позивачем сплачено на рахунок Відповідача грошові кошти в сумі 158 846,40 грн., позивач звернувся до відповідача із Вимогою від 04.01.2019 про повернення грошових коштів (а.с.13-14).

17.01.2019 відповідач надіслав позивачу відповідь на вимогу (а.с.15-16), в якій зазначив, що Луцький РВ ДВС ГТУЮ у Волинській області не являється розпорядником даних коштів, не має можливості та передбачених законних підстав для повернення 1585846,40 грн. ТзОВ-Фірма «Кріогеноервіс».

Отже, грошові кошти не були повернуті позивачу.

У вересні 2020 року, Позивач звернувся до Господарського суду м. Києва із позовною заявою, в тому числі і до Відповідача, в якій просив стягнути з останнього грошові кошти в сумі в сумі 1585846,40 грн.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 29.03.2021 по справі № 910/13797/20 позовні вимоги Позивача в частині стягнення грошових коштів із Відповідача було задоволено, та стягнено з останнього 1 585 846,40 грн.

Згадане Рішення суду першої інстанції було залишено без змін Постановою Північного апеляційного господарського суду від « 04.10.2021 по справі № 910/13797/20 (а.с.17-22).

Постановою Верховного суджу у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 22.02.2022 рішення суду першої інстанції залишено без змін Постановою Північно західного апеляційного господарського суду від 28.10.2019 Постанову Північного апеляційного господарського суду від 04.10.2021, рішення Господарського суду міста Києва від 29.03.2021 та додаткову постанову Північного апеляційного господарського суду від 20.10.2021 у справі №910/13797/20 залишено без змін.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, ст. 18 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Як визначено ч.ч. 2, 4 ст.13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

Згідно ч.4 ст.75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки Відповідач прострочив виконання свого грошового зобов`язання, то на підставі положень статті 625 ЦК України у Позивача виникло право вимагати, а у Відповідача обов`язок сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічна норма міститься у частині першій статті 193 Господарського кодексу України, відповідно до якої суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У своїх постановах Верховний Суд сформулював висновки щодо застосування згаданих вище норм права, зокрема статті 625 ЦК України.

Як вбачається з аналізу статей 612, 625 Цивільного кодексу України право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних, які не є штрафними санкціями, є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Зазначені інфляційні нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Суд зазначає, що інфляційні нарахування на суму боргу здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

При цьому розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Аналогічна правова позиція щодо застосування частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/190/18, постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18 та постанові Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 905/587/18.

Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 917/1421/18, оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, право на позов про стягнення інфляційних втрат і процентів річних виникає за кожен місяць із моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

За змістом статей 509, 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку.

Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

Отже, дія статті 625 Цивільного кодексу України поширюється на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення (договір чи делікт), у тому числі й на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України. Тому в разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних та інфляційні нарахування від простроченої суми відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки боржником порушено позадоговірне (деліктне) грошове зобов`язання, що виникло на підставі статті 1212 ЦК України.

Наведена правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18), якою Велика Палата Верховного Суду підтвердила аналогічний висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 15.04.2015 у справі № 910/2899/14 та у постанові від 01.06.2016 у справі №910/22034/15, а також у постанові Верховного Суду від 15 липня 2021 у справі № 910/6053/19.

У постанові від 23.05.2018 у справі № 910/1238/17 Велика Палата Верховного Суду роз`яснила, що термін "користування чужими грошовими коштами" може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх (пункт 6.20).

Таким чином, у справі № 910/1238/17 Великою Палатою Верховного Суду чітко розмежовано поняття "проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами" та "проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами", причому останні проценти кваліфіковано саме в якості плати боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання, врегульованої частиною другою статті 625 ЦК України.

Відтак у даному випадку, розмір процентів за неправомірне користування чужими грошовими коштами встановлено законом, а саме частиною другою статті 625 ЦК України.

Враховуючи вищевикладене та у зв`язку з простроченням відповідачем виконання зобов`язання, зокрема, щодо повернення безпідставно набутих або збережених грошових коштів, позивачем на підставі ст. 625 ЦК України нараховано 3 % річних в розмірі 109488,57 грн. та інфляційні втрати в розмірі 257045,10 грн. за період з 15.01.2019 по 12.03.2019 та за період з 29.10.2019 по 20.12.2021), які позивач просить суд стягнути згідно наданого розрахунку (а.с.8-11).

Щодо періодів нарахування позивач виходив з наступного.

1.Із 15.01.2019 по 12.03.2019 адже « 26» листопада 2018 року Постановою Північно - західного апеляційного господарського суду по справі № 903/237/18, яка набрала законної сили, було визнано недійсними електронні торги, в яких Позивач був переможцем, відповідно у Відповідача настав обов`язок повернути все, що ним було отримано на виконання правочину, який в подальшому визнано недійсним. Із Вимогою про повернення грошових коштів Позивач звернувся до Відповідача 04.01.2019 року, тому, з урахуванням поштового перебігу (3 дні) та 7-ми денного строку розгляду і оплати (згідно ст. 530 ЦК України), строк повернення Відповідачем грошових коштів є таким, що настав з 15.01.2019.

Тобто, до скасування судом касаційної інстанції («12» березня 2019 року) Постанови Північно - західного апеляційного господарського суду по справі № 903/237/18 про визнання недійсними електронних торгів, Позивач має право на стягнення із Відповідача трьох відсотків річних та інфляційних витрат.

2. Із 29.10.2019 до 20.12.2021 - як було зазначено вище, після нового розгляду справи № 903/237/18, суд першої інстанції визнав недійсними електронні торги, проведені 28.02.2018 року. Таке рішення суду першої інстанції залишено без змін Постановою Північно -західного апеляційного господарського суду від « 28» жовтня 2019 року, яка набрала законної сили з моменту винесення такої Постанови. Тобто, починаючи із « 28» жовтня 2019 року і до моменту звернення Позивачем до суду із даним позовом, останній має право на стягнення із Відповідача трьох відсотків річних та Інфляційних витрат.

Суд перевіривши методику та правильність розрахунків позивача щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат, погоджується з ними повністю.

Контррозрахунку нарахування інфляційних втрат та 3% річних відповідачем не подано.

Щодо тверджень відповідача про намагання позивача через суд заробити на державному органі, тобто на Державі.

У Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової падати Касаційного цивільного суду від « 05» квітня 2021 року по справі № 760/6938/16-ц викладено правовий висновок, відповідно до якого формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому три проценти різних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати і три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Доктрина «правова процедура» міститься у статті 6 (1) Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, її розвинуто у рішеннях Європейського суду з прав людини, які враховуються судом як джерело права (ч. 4 ст. 11 ГПК України).

Також, згідно з принципом «належного урядування» ризик будь - якої помилки державного органу має покладатися на саму державу і такі помилки, за загальним правилом, не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (Постанова Верховного Суду від 29.04.2020 року у справі № 2340/4521/18)

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (Рішення ЄСПЛ у справі «Лелас проти Хорватії»).

Європейський суд з прав людини підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (Рішення у справах «Беєлер проти Італії», «Онер`їлдіз проти Туреччини»).

Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (Рішення у справах «Лелас проти Хорватії» від 20 травня 2010 року, «Тошкуце та інші проти Румунії» від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (Рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» та «Беєлер проти Італії»).

Отже, позивач жодним чином не намагається збагатитись (заробити) за рахунок державного органу чи Держави, а бажає захистити своє майнове право та інтерес виключно в рамках, передбачених чинним законодавством, враховуючи матеріальні втрати Позивача від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів. Такі втрати відбулись саме через безпідставне неповернення Відповідачем грошових коштів Позивачу.

Щодо тверджень Відповідача, що у разі звернення Позивача до органів казначейства з виконавчим листом та вимогою повернути кошти, і кошти не повернуть, то тільки тоді скаржник вправі вимагати якісь відсотки різних, інфляційні витрати та заборгованість, судом враховано наступне.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошевого зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Також, ч. 1 ст. 236 ЦК України передбачено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним, з моменту його вчинення.

Отже, враховуючи наведені вище положення законодавства, саме з моменту недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Більше того, окрім обов`язку сплатити суму боргу (в даному випадку суму, -яку Відповідач отримав від Позивача на виконання правочину). Відповідач зобов`язаний сплатити також три відсотки річних та інфляційні за весь час прострочення виконання зобов`язання.

І такий обов`язок виникає не з моменту винесення судового рішення щодо стягнення основної суми боргу, а з моменту визнання правочину недійсним. Адже з моменту визнання правочину недійсним, грошові кошти знаходились у Відповідача без достатньої правової підстави.

Крім того, ч. 1 ст. 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» передбачено, що у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувану виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок кощтів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Тобто, питання щодо компенсації у разі невчасного перерахування органом казначейства стягувану грошових коштів за судовим рішенням, окремо регулюється на законодавчому рівні, і не має жодного відношення до основного боргу а також трьох відсотків річних та інфляційних, передбачених ст. 625 Цивільного Кодексу України.

Оцінюючи подані стороною докази, що ґрунтуються на повному, всебічному й об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про те, що заявлена позивачем вимога щодо стягнення з відповідача підтверджена матеріалами справи, відповідачем не спростована підлягає до задоволення в сумі 366533,67 грн. заборгованості, в т.ч.: 3 % річних в розмірі 109488,57 грн. та інфляційні втрати в розмірі 257045,10 грн.

Оскільки спір до розгляду суду доведено з вини відповідача, то витрати по сплаті судового збору в сумі 5498,01 грн. відповідно до ст.129 ГПК України слід покласти на нього.

Відповідно до ч. 1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно зі ст.78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Частинами 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Проте, якщо подання сторони є вирішальним для результату проваджень, воно вимагає конкретної та прямої відповіді ("Руїс Торіха проти Іспанії").

Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами ("Ван де Гурк проти Нідерландів)".

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті ("Гірвісаарі проти Фінляндії").

Згідно ж із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже, вказані рішення Європейського суду з прав людини суд застосовує у даній справі як джерело права.

Керуючись ст. ст. 129, 232, 236-242 ГПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Луцького відділу ДВС у Луцькому районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) (вулиця Винниченка,27А, м.Луцьк, 43021, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю КРІОГЕНСЕРВІС (вулиця Київська, 29-К, село Петрівське (п), Києво-Святошинський р-н, Київська обл., 08132, ) 366533,67 грн. (триста шістдесят шість тисяч п`ятсот тридцять три гривні шістдесят сім копійок), в т.ч.: 109488,57 грн. 3 % річних та 257045,10 грн. інфляційні втрати, а також 5498,01 грн. (п`ять тисяч чотириста дев`яносто вісім гривень одна копійка) витрат по сплаті судового збору.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Північно-західного апеляційного господарського суду відповідно до ст. 255-256, п. 17.5 Перехідних положень ГПК України.

Суддя І. О. Гарбар