РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

29.04.2022Справа № 910/21570/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Бондаренко-Легких Г.П., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи №910/21570/21

За позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" (01001, м. Київ, площа Івана Франка, буд. 5; ідентифікаційний код: 40538421)

До Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва" (вул. Білоруська, буд. 1, м. Київ,04050; ідентифікаційний код: 34966254)

Про стягнення 82093, 96 грн

Без виклику учасників справи

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" (далі за текстом - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва" (далі за текстом - відповідач) про стягнення 82 093, 96 грн. з яких 63 981, 84 грн основний борг, 12 348, 50 грн інфляційна складова боргу, 5 763, 62 грн 3 % річних.

Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем його зобов`язань з оплати теплової енергії отриманої ним у період з листопада 2015 року по квітень 2018 року від ПАТ "Київенерго", право вимоги за якими позивач отримав на підставі договору цесії від 11.10.2018 N 601-18. Також позивач просить стягнути з відповідача понесені ним судові витрати (судовий збір і витрати на професійну правничу допомогу).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.01.2022 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі №910/21570/21, ухвалено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та без повідомлення (виклику) сторін; запропоновано надати відповідачу відзив на позовну заяву з доказами направлення позивачу - протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі та заперечення на відповідь на відзив (якщо така буде подана) - протягом 10 днів з дня отримання відповіді на відзив, в свою чергу, позивачу відповідь на відзив - протягом 15 днів з дня отримання відзиву на позов (якщо такий буде поданий) та поінформовано сторін, що подання ними додаткових письмових доказів, висновків експертів, клопотань, заяв, пояснень, можуть бути подані до суду в межах строків передбачених ГПК України та встановлених судом.

10.02.2022 до відділу діловодства суду від відповідача надійшов відзив, в якому останній просить відмовити у задоволенні позовних вимог, заперечуючи існування договірних правовідносин з постачальником комунальних послуг. Також відповідач заявив про застосування строку позовної давності до вимог позовної заяви Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" у справі №910/21570/21.

21.02.2022 від позивача до відділу діловодства суду надійшло клопотання про поновлення процесуального строку для надання відповіді на відзив. При цьому, відповідь на відзив до суду подано не було ні разом з клопотанням, ні протягом часу до моменту виготовлення повного тексту рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 119 Господарського процесуального кодексу України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Частиною 2 статті 119 Господарського процесуального кодексу України визначено, що встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подані заява, скарга, документи тощо), стосовно якої пропущено строк. Пропуск строку, встановленого законом або судом учаснику справи для подання доказів, інших матеріалів чи вчинення певних дій, не звільняє такого учасника від обов`язку вчинити відповідну процесуальну дію (ч. 4-5 ст. 119 ГПК України).

Поновлення встановленого законом процесуального строку та подовження строку встановленого судом не є тотожним поняттями.

Клопотання про продовження процесуального строку для надання відповіді на відзив позивачем не заявлялось. Крім того, всупереч вимогам ч. 4-5 ст. 119 Господарського процесуального кодексу України, позивач не подав відповідь на відзив одночасно з клопотанням від 21.02.2022, а також протягом двохмісячного строку з моменту заявлення клопотання.

За даних обставин, Господарський суд міста Києва ухвалив відмовити позивачу у поновленні процесуального строку для надання відповіді на відзив (яка так і не була подана з моменту отримання позивачем відзиву протягом більше, ніж два місяці) й прийняв рішення розглядати справу за наявними матеріалами.

Частиною 2 статті 252 Господарського процесуального кодексу України визначено, що розгляд справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

У ч. 8 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

11.10.2018 між ПАТ "Київенерго" (Кредитор за умовами договору цесії) та Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" (далі КП "Київтеплоенерго", Новий кредитор/позивач) укладено договір про відступлення права вимоги (цесії) №601-18 (далі - Договір цесії), відповідно до якого Публічне акціонерне товариство "Київенерго" (АТ "К.ЕНЕРГО") відступило, а КП "Київтеплоенерго" набуло право вимоги до юридичних осіб, фізичних осіб, фізичних осіб-підприємців (далі - споживачі) щодо виконання ними грошових зобов`язань перед Кредитором з оплати спожитої до 01.05.2018 теплової енергії.

Згідно п. 3.4.2 Договору цесії позивач має право на отримання замість Кредитора від споживачів, визначених у Додатку №1, сплати заборгованостей, право вимоги до яких відступлене за цим договором.

Відповідно до Додатку №1 Договору цесії позивач набув право вимоги до Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва" щодо заборгованості за спожиту до 01.05.2018 теплову енергію за особовим рахунком №8262068-01 у розмірі 63 981,84 грн., яка на день подачі до суду позовної заяви не змінилась, що підтверджується довідками про стан розрахунків за спожиту теплоенергію до 01.05.2018.

Крім того, відповідно до п. 1.3 Договору цесії Кредитор відступає, а Новий кредитор/ позивач набуває право вимоги також будь-яких інших, передбачених договорами та чинним законодавством додаткових грошових зобов`язань (неустойка, штраф, пеня), 3 % річних, інфляційні нарахування, судові витрати, витрати пов`язані з отриманням боргу та примусовим стягненням та будь-які інші без виключень та обмежень).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (ч. 1 ст. 513 ЦК України).

Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, згідно із нормами чинного законодавства відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав.

Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора, є істотними умовами цього договору.

Таким чином, позивач прийняв право вимоги з відповідача заборгованості за спожиту теплову енергію у розмірі 63 981,84 грн. та прийняв право вимоги до відповідача будь-яких інших, передбачених договорами та чинним законодавством додаткових грошових зобов`язань, у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань з оплати спожитої теплової енергії.

Звертаючись із даним позовом до суду, позивач стверджує, що в порушення норм законодавства, відповідач не вносив плату за отриману теплову енергію, в результаті чого, за період з листопада 2015 року по квітень 2018 року включно, утворилась заборгованість, яка станом на дату укладання договору цесії становила 63 981,84 грн. на підтвердження чого надана довідка про стан розрахунків за спожиту від ПАТ " Київенерго" теплоенергію до 01.05.2018.

Відповідач проти позову заперечує та у відзиві зазначає, що позивач не навів доказів здійснення теплопостачання за вказаною адресою, й наполягає, що надання послуг теплопостачання може відбуватись винятково на договірних засадах, а договір між відповідачем та постачальником послуг не оформлявся.

Позивачем вказано, а відповідачем не спростовано, що будинок по вул. Олени Теліги, 27 у м. Києві оснащений інженерною мережею з централізованого опалення. Нежитлові приміщення розташовані у житловому будинку за адресою Олени Теліги, 27 у м. Києві та мають спільну інженерну мережу з централізованого опалення.

Відповідно до п. 29 "Правил користування тепловою енергією" затверджених постановою КМУ від 3 жовтня 2007 р. №1198 (далі - Правила №1198) теплова енергія постачається безперервно.

Згідно п. 36 Правил №1198 теплопостачальна організація зобов`язується забезпечувати протягом обумовленого в договорі часу безперервне постачання теплової енергії (за винятком нормативно встановлених перерв), підтримувати параметри теплоносія, що подається з колекторів джерела теплової енергії, на вході в теплову мережу споживача теплової енергії відповідно до температурного графіка теплової мережі, не допускаючи відхилення параметрів, визначених договором.

Згідно п. 3 "Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення" затверджених Постановою КМ України №630 від 21 липня 2005 р. послуги надаються споживачам безперебійно, виключно за винятком часу перерв, визначених відповідно до частини третьої статті 16 Закону України "Про житлово-комунальні послуги".

Відповідно до п. 40 Правил користування тепловою енергією, затверджених постановою КМУ від 03.10.2007 №1198 споживач теплової енергії зобов`язаний, зокрема, вчасно проводити розрахунки за спожиту теплову енергію та здійснювати інші платежі відповідно до умов договору та цих Правил.

Нарахування за надані послуги теплопостачання здійснювалось на підставі відомостей споживання та діючих в період споживання тарифів.

За період постачання теплової енергії (з листопада 2015 року по квітень 2018 року включно) при оформленні щомісячно рахунку-фактури постачальником застосовувався затверджений тариф на теплову енергію, що підтверджується щомісячним обліковим записом.

Отримання відповідачем послуг теплопостачання підтверджується наявними в матеріалах справи доказами: корінцями нарядів на включення та відключення об`єкту тепло споживання, відомостями обліку спожитої теплової енергії, що підтверджує обсяги споживання теплової енергії, обліковими картками (помісячно), що підтверджують порядок нарахування враховуючи обсяг спожитої теплової енергії відповідачем (як частки опалювальної площі будівлі), кількість діб/годин роботи (споживання) та її вартість.

Щодо заперечень відповідача про те, що ним договір з позивачем на теплопостачання не укладався, а отже у нього відсутній обов`язок оплати, то позивач також вказує, що письмовий договір між Постачальником (старим кредитором) та відповідачем не укладався.

Разом з тим, відсутність письмового договору про постачання теплової енергії не звільняє осі, які використовують теплову енергію без укладання договору на теплопостачання від обов`язку оплати за фактично спожиту теплову енергію.

Зокрема, положеннями статей 13, 19, 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачено, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними, а відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Наведені висновки, викладені як правові позиції Верховного суду, зокрема у постанові від 21.08.2019 року у справі № 922/4239/16, постанові від 25.09.2019 у справі № 522/401/15-ц, від 10.12.2018 року у справі № 638/11034/15-ц тощо.

Відповідно до п. 24, 25 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 №630, споживачі можуть відмовитися від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Однак, відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється.

Процедура відключення приміщення від внутрішньобудинкових мереж, встановлена Порядком відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затвердженим наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України №4 від 22.11.2005 (в редакції станом на момент надання послуг).

Відповідачем не надано суду жодних належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження відключення від теплопостачання будинку, розташованого за адресою: Олени Теліги, 27 у м. Києві, а тому у відповідача існує обов`язок щодо відшкодування вартості спожитої теплової енергії. При цьому, відповідачем не спростовано належними, допустимими та достовірними доказами відомості щодо обсягів отриманої теплової енергії, нарахування боргу, а також не надано доказів здійснення оплати останньої.

Статтею 509 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

В той же час, згідно зі статтею 14 Цивільного кодексу України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 Цивільного кодексу України). Одностороння відмова від зобов`язання в силу припису стаття 525 Цивільного кодексу України не допускається.

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідачем доказів виконання зобов`язання з оплати послуг по теплопостачанню у розмірі 63981,84 грн. за період з листопада 2015 по квітень 2018 року (включно як первісному кредиторові, так і позивачеві (новому кредитору), суду не надано, а отже суд визнає вимоги позивача обґрунтованими.

Відповідно до п. 20 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 №630, плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку.

У платіжному документі передбачаються графи для зазначення поточних і попередніх показань засобів обліку води, теплової енергії, різниці цих показань або затверджених нормативів (норм) споживання, тарифу на даний вид послуг і суми, яка належить до сплати за надану послугу.

Єдиним документом, який подано до позовної заяви, який свідчить про виставлення його відповідачу є рахунок-фактура від 30.11.2921 на суму 63981,00 грн., хоча до позовної заяви додано вимога від 17.11.2021 року за № 30/5/4/17970, відповідно до якої зазначено, що відповідачеві направляються рахунки-фактури на оплату теплової енергії за період діяльності АТ "К.Енерго" на 35 аркушах, рахунки-фактури на оплату теплової енергії, спожитої за період діяльності КП "Київтеплоенерго" на 88 аркушах, проте такі рахунки-фактури не були додані до матеріалів справи ні позивачем, ні відповідачем, а отже суд виходить з наявних матеріалів справи, а саме того, що відповідачеві було виставлено рахунок на оплату на суму 63981,84 грн. тільки 30.11.2021 року. При цьому, до цього рахунку, включено заборгованість за період листопада 2015 року по квітень 2018 року, хоча як стверджує позивач, і як вбачається з претензії (додана до позовної заяви) рахунки виставлялись відповідачеві щомісячно, проте в порушення вимог Господарського процесуального кодексу ці рахунки не подані позивачем до матеріалів справи.

Водночас, у відзиві на позов відповідачем порушено питання щодо пропуску позивачем строків позовної давності.

При розгляді цієї справи судом встановлено, що відповідачем було неналежним чином виконано взяті на себе зобов`язання, які виникли в нього в силу вимог закону та факту постачання теплової енергії, право вимоги на стягнення заборгованості за яким набуто позивачем на підставі Договору цесії, а тому суду слід перевірити чи в межах строку, встановленого на захист порушеного права звернувся позивач з позовом.

Вимоги про стягнення заборгованості заявлені за період з листопада 2015 року по квітень 2018 року, а позовна заява подана до суду 28.12.2021 року (згідно відмітки канцелярії суду).

Позовна давність, за визначенням статті 256 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність є інститутом цивільного права і може застосовуватися виключно до вимог зі спорів, що виникають у цивільних відносинах, визначених у частині першій статті 1 ЦК України.

За змістом частини 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відтак, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відтак, з урахуванням приписів вищенаведеної статті, строк позовної давності для вимог щодо стягнення з відповідача суми основного боргу за період з листопада 2015 року по квітень 2018 року станом на день звернення із позовом до суду є таким, що сплив у травні 2021 року щодо квітня місяця 2018 року, оскільки позовна заява подана до суду згідно відмітки загального відділу діловодства суду 28.12.2021 року.

За приписами статті 262 ЦК України, заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

Суд зазначає, що більше того, навіть з моменту укладення договору про відступлення права вимоги (цесії) від 11.10.2018 також сплив трьохрічний строк звернення до суду з позовом, який подано до суду 28.12.2021 року.

Відповідно до частини 4 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Предметом спору у справі є періодичні платежі, а отже строк позовної давності застосовується щодо кожного періоду (місяця), за який виникла заборгованість.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211"Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-Cov-19" на всій території України було установлено карантин з 12.03.2020 по 22.05.2020.

Дію карантину, встановленого цією постановою, продовжено з 22 травня до 31 липня 2020 року згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року N 392, враховуючи зміни, внесені постановою Кабінету Міністрів України від 17 червня 2020 року N 500)

Дію карантину, встановленого цією постановою, продовжено з 1 серпня до 19 грудня 2020 року згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 22 липня 2020 року N 641, враховуючи зміни, внесені постановами Кабінету Міністрів України від 26 серпня 2020 року N 760, від 13 жовтня 2020 року N 956, від 9 грудня 2020 року N 1236)

Дію карантину, встановленого цією постановою, продовжено з 19 грудня 2020 року до 31 травня 2022 року згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року N 1236, враховуючи зміни, внесені постановами Кабінету Міністрів України від 17 лютого 2021 року N 104, від 21 квітня 2021 року N 405, від 16 червня 2021 року N 611, від 11 серпня 2021 року N 855, від 22 вересня 2021 року N 981, від 15 грудня 2021 року N 1336, від 23 лютого 2022 року N 229

Приписами п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. ст. 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Отже, суд приходить до висновку, що строк позовної давності щодо заборгованості, яка виникла за період з листопада 2015 року по лютий 2017 року було пропущено до початку дії карантину, і щодо цього періоду позивач звернувся за захистом порушеного права поза межами строку позовної давності, які закінчилися до початку дії карантину в березні 2020 року.

Щодо заборгованості, яка виникла за спірний період березень 2017 року по квітень 2018 року, то закінчення строку позовної давності щодо цих вимог, за якими звернувся позивач припало на період дії карантину, а отже строк позовної давності відповідно до п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України продовжено, і він не є таким, що сплив і на момент винесення рішення.

За таких обставин, суд зазначає, що з суми основного боргу 63981,84 грн. не підлягають задоволенню позовні вимоги за період з листопада 2015 року по лютий 2017 на суму 45141,52 грн., в зв`язку з тим, що позивач звернувся за захистом свого порушеного права поза межами встановленого строку позовної давності, який закінчився до початку дії карантину на території України, хоча такі вимоги і були обґрунтованими.

Отже, підлягають задоволенню позовні вимоги щодо стягнення основного боргу за період з березня 2017 року по квітень 2018 року включно на суму 18840,32 грн. сукупно, оскільки за цей період сплив строку позовної давності припадав на період дії карантину на території України, під час якого строк позовної давності продовжується на час дії такого карантину.

Позивачем також заявлено позовні вимоги про стягнення з відповідача 12348,50 грн. -інфляційних витрат у розмірі 12348,50 грн. та три відсотки річних у розмірі 5763,62 грн., нараховані згідно розрахунку з жовтня 2018 року жовтень 2021 року.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Статтею 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов`язання, настають наслідки, передбачені договором або законом, в тому числі, сплата неустойки.

Приписами ст. 230 Господарського кодексу України також встановлено, що у разі порушення учасником господарських відносин правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання, він зобов`язаний сплатити штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, пеня, штраф).

Згідно ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов`язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності, зокрема, сплати пені.

В свою чергу, правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статті 625 Цивільного кодексу України.

Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати.

У кредитора згідно з частиною другою статті 625 ЦК України є право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат за період прострочення в оплаті основного боргу. Водночас, якщо боржник після нарахування йому інфляційних втрат за відповідний місяць допустив подальше прострочення в оплаті основного боргу, то кредитор, виходячи з того, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат, яке виникло в силу закону, є грошовим, вправі нарахувати боржнику інфляційні втрати на суму основного боргу, збільшену на індекс інфляції за попередній місяць прострочення.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові 07.04.2020 у справі №910/4590/19 зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги (пункт 43 мотивувальної частини постанови).

Цивільним кодексом України, як основним актом цивільного законодавства, не передбачено механізму здійснення розрахунку інфляційних втрат кредитора, у зв`язку із простроченням боржника у виконанні грошового зобов`язання.

Водночас, частиною першою статті 8 ЦК України визначено, що якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Частиною п`ятою статті 4 ЦК України передбачено, що інші органи державної влади України у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, можуть видавати нормативно-правові акти, що регулюють цивільні відносини.

Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" визначено індексацію грошових доходів населення як встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг (стаття 1 Закону). Статтею 2 цього Закону передбачено як об`єкти індексації грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України, що не мають разового характеру, перелік яких визначено у частині першій цієї статті; водночас, частиною другою статті 2 цього Закону законодавець передбачив право Кабінету Міністрів України встановлювати інші об`єкти індексації, поряд з тими, що зазначені у частині першій цієї статті.

З метою реалізації Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" Кабінет Міністрів України постановою №1078 від 17.07.2003 затвердив Порядок проведення індексації грошових доходів населення , пунктом 1 якого передбачено, що цей Порядок визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення. Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків (пункти 1-1, 4 Порядку).

Отже, при розрахунку інфляційних втрат у зв`язку з простроченням боржником виконання грошового зобов`язання до цивільних відносин, за аналогією закону, підлягають застосуванню норми Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" та приписи Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003 та Методика розрахунку базового індексу споживчих цін, затверджена наказом Державного комітету статистики України №265 від 27.07.2007. Порядок індексації грошових коштів для цілей застосування статті 625 ЦК України визначається із застосуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції) за офіційними даними Державного комітету статистики України у відповідний місяць прострочення боржника, як результат множення грошового доходу на величину приросту споживчих цін за певний період, поділену на 100 відсотків (абзац п`ятий пункту 4 постанови КМУ №1078).

Статтею 625 ЦК України передбачено розрахунок індексу інфляції не за окремі інтервали часу, а в цілому за весь період прострочення і якщо індекс інфляції в окремі періоди є меншим за одиницю та має при цьому економічну характеристику - "дефляція", то це не змінює його правової природи та не може мати наслідком пропуску такого місяця, оскільки протилежне зруйнує послідовність математичного ланцюга розрахунків, визначену Порядком проведення індексації грошових доходів населення.

За таких обставин, суд здійснює перерахунок 3% річних та інфляційних витрат на суму основного боргу 18840,32 грн., про стягнення якого заявлено в межах строку позовної давності за період, визначений позивачем у позовній заяві.

Відповідно до розрахунку суду, здійсненого за допомогою калькулятора інфляційних втрат системи "Ліга Закон" інфляційні втрати за період з 01.10.2018 по 31.10.2021 на суму 18840,32 грн. складають 4371,95 грн., а 3% річних - 1743,63 грн. (розрахунки, здійснені судом додано до справи).

Отже, заявлені позовні вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних витрат підлягають задоволенню, розраховані на суму основного боргу, що подана в межах строку позовної давності, на зазначені вище суми.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до частини 1 статті 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частина 4 вказаної статті встановлює, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини 9 статті 129 ГПК України, якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

В силу п. 1 ч.3 статті 123 Господарського процесуального кодексу України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідачем у справі у відзиві на позовну заяву заявлено про відшкодування витрат на правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн. з позивача на користь відповідача. Відзив на позовну заяву по справі №910/21570/21 від 10.02.2022 підписано виконувачем обов`язків директора Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва" Романюком П.М., а не адвокатом, до відзиву не подано ані довіреності, ані ордеру, виданого відповідно до Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", що підтверджують повноваження адвоката діяти в даній справі, як не додано і доказів понесення таких витрат на правову допомогу.

Разом з тим, суд враховувавши те, що спір виник через дії відповідача з несвоєчасної оплати наданої йому електроенергії, і позов було задоволено частково не через необґрунтованість позовних вимог, а через пропуск строку позовної давності щодо частини заявлених позовних вимог, суд покладає саме на відповідача витрати по сплаті судового збору і витрати на отримання відповідачем професійної правничої допомоги, керуючись ч. 9 ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 13, 73, 74, 76-80, 86, 129, 232, 236-242, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району міста Києва" (04050, м. Київ, вул. Білоруська, 1, ) на користь Комунального підприємства "Київтеплоенерго" (01001, м. Київ, площа Івана Франка, 5, ) 18840,32 (вісімнадцять тисяч вісімсот сорок) грн. 32 копійки основного боргу, 4371 (чотири тисячі триста сімдесят одну) грн. 95 коп. інфляційних витрат та 1743,63 (одну тисячу сімсот сорок три) грн. 63 коп. 3% річних, а також 2270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн. 00 коп. судового збору.

3. В задоволенні позовних вимог про стягнення 45141,52 грн. основного боргу, 7976,55 грн. -інфляційних витрат, 4019,99 грн. - 3% річних та відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу відповідача - відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Бондаренко-Легких Г.П.