ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" квітня 2022 р. Справа№ 910/7068/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Владимиренко С.В.

суддів: Корсака В.А.

Євсікова О.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (без

повідомлення учасників справи) апеляційну скаргу Фізичної особи -

підприємця Тарасюка Андрія Степановича

на рішення Господарського суду міста Києва від 02.11.2021 (повний

текст рішення складено 08.11.2021)

у справі № 910/7068/21 (суддя Кирилюк Т.Ю.)

за позовом Фізичної особи - підприємця Тарасюка Андрія Степановича

до Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк"

про стягнення 53 860 грн.

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Тарасюк Андрій Степанович звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" про стягнення 53 860,00 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на несанкціоноване списання грошових коштів з рахунку позивача.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.11.2021 у справі 910/7068/21 в задоволенні позовних вимог відмовлено.

При ухваленні вказаного рішення судом першої інстанції було встановлено, що списання відповідачем грошових коштів з рахунку позивача було здійснено на відповідно визначеній Законом підставі, що унеможливлює твердження про безпідставність списання. Грошові кошти було перераховано відповідачем за визначеними платіжними дорученнями реквізитами, що унеможливлює твердження про порушення банківською установою розпорядження клієнта. Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, про відсутність фактичних підстав для застосування до даних правовідносин правового регулювання статті 1073 Цивільного кодексу України. Також, судом встановлено, що платіжні перекази було ініційовано з використанням електронного цифрового підпису позивача, тому позовні вимоги позивача є не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Не погоджуючись із ухваленим рішенням, Фізична особа - підприємець Тарасюк Андрій Степанович звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою на рішення Господарського суду міста Києва від 02.11.2021 у справі № 910/7068/21, в якій просить суд апеляційної інстанції поновити строк на апеляційне оскарження, скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 02.11.2021 у справі № 910/7068/21 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування вимог та доводів апеляційної скарги щодо скасування рішення апелянт посилається на те, що в даних правовідносинах саме на відповідача покладається обов`язок довести, що позивачем були порушені умови та правила надання банківських послуг, що призвело до несанкціонованого переказу коштів.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 22.12.2021 апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Тарасюка Андрія Степановича у справі N 910/7068/21 передано на розгляд колегії суддів у складі: Владимиренко С.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), судді: Євсіков О.О., Корсак В.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.12.2021 витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/7068/21. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичній особі-підприємцю Тарасюку Андрію Степановичу на рішення Господарського суду міста Києва від 02.11.2021 у справі № 910/7068/21. Розгляд апеляційної скарги здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження та без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання).

12.01.2022 на адресу Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи № 910/7068/21.

21.01.2022 від відповідача на адресу Північного апеляційного господарського суду надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу відповідача, за яким позивач просить суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 02.11.2021 у справі №910/7068/21 залишити без змін, посилаючись на те, що судом першої інстанції правильно встановлено всі обставини справи та ухвалено законне судове рішення, з додержанням норм матеріального і процесуального права.

23.02.2022 від позивача на адресу Північного апеляційного господарського суду надійшли письмові пояснення по справі.

Колегія суддів дійшла висновку про залишення даних пояснень позивача без розгляду, на підставі до ч. 2 ст. 118 Господарського процесуального кодексу України, оскільки відповідно до пункту 6 резолютивної частини ухвали Північного апеляційного господарського суду від 28.12.2021 було встановлено строк подання відзиву на апеляційну скаргу, заяв, клопотань, пояснення до 20.01.2022.

За змістом ч. 3 ст. 270 ГПК України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Частиною 10 статті 270 ГПК України унормовано, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Оскільки сторони письмово висловили свою правову позицію з даного спору, клопотань про розгляд апеляційної скарги з повідомленням (викликом) учасників справи не заявлялось, а необхідності призначення справи до розгляду у відкритому засіданні судом не встановлено, ця постанова Північного апеляційного господарського суду прийнята за результатами дослідження наявних в матеріалах справи документів в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ст. 269, ч. 1 ст. 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норми матеріального та процесуального права, з огляду на викладені скаржником доводи та вимоги апеляційної скарги, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що відповідачем 07.11.2013 на підставі заяви про приєднання до умов і правил надання банківських послуг відкрито позивачу поточний рахунок № НОМЕР_1 .

Відповідно до статті 1066 Цивільного кодексу України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші обмеження його права щодо розпорядження грошовими коштами, не передбачені законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

В обгрунтування свої вимог позивач зазначає, що 27.11.2020 в період часу з 05:00 год. по 07:00 год. з поточного рахунку позивача № НОМЕР_1 в Акціонерному товаристві комерційний банк "Приватбанк" було перераховано 53 860, 00 грн. на банківські рахунки Фізичної особи-підприємця Потравко О.Г. (ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) та Фізичної особи-підприємця Дунаєвського Д.В. (ідентифікаційний код НОМЕР_3 ). Позивач стверджує, що дані перекази грошових коштів не ініціював.

Як вбачається з матеріалів справи та додані до позовної заяви платіжні доручення № 295 від 27.11.2020 на суму 3 500,00 грн, № 295 від 27.11.2020 на суму 3 500,00 грн, № 295 від 27.11.2020 на суму 3 000,00 грн, № 295 від 27.11.2020 на суму 3 010,00 грн, № 296 від 27.11.2020 на суму 3 400,00 грн, № 296 від 27.11.2020 на суму 3 450,00 грн, № 296 від 27.11.2020 на суму 34 000,00 грн оформлені відповідно до вимог законодавства та містять усі формально необхідні реквізити для здійснення банківською установою відповідних платежів.

Відповідач, як у відзиві на позовну на заяву так і у відзиві на апеляційну скаргу зазначає, що всі спірні платежі були підписані за допомогою КЕП (кваліфікований електронний підпис), що належить позивачу, на підтвердження чого було надано інформацію з спеціалізованого комплексу АТ КБ "ПРИВАТБАНК".

Відповідно до пункту 23 частини першої статті 1 Закону України "Про електронні довірчі послуги" кваліфікований електронний підпис - удосконалений електронний підпис, який створюється з використанням засобу кваліфікованого електронного підпису і базується на кваліфікованому сертифікаті відкритого ключа.

Частиною першою статті 23 Закону України "Про електронні довірчі послуги" встановлено що під час надання кваліфікованих електронних довірчих послуг використовуються кваліфіковані сертифікати електронного підпису, кваліфіковані сертифікати електронної печатки та кваліфіковані сертифікати автентифікації веб-сайту.

Згідно з частиною другою статті 23 Закону України "Про електронні довірчі послуги" кваліфіковані сертифікати відкритих ключів обов`язково повинні містити, зокрема: ідентифікаційні дані, які однозначно визначають користувача електронних довірчих послуг, у тому числі обов`язково: прізвище, ім`я, по батькові (за наявності) підписанта та унікальний номер запису в Єдиному державному демографічному реєстрі або реєстраційний номер облікової картки платника податків, або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний податковий орган та мають відмітку в паспорті про право здійснювати платежі за серією та номером паспорта) або; найменування або прізвище, ім`я, по батькові (за наявності) створювача електронної печатки та код згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України, за якими здійснено його державну реєстрацію, або унікальний номер запису в Єдиному державному демографічному реєстрі, або реєстраційний номер облікової картки платника податків, або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний податковий орган та мають відмітку в паспорті про право здійснювати платежі за серією та номером паспорта).

Таким чином, користувач кваліфікованого електронного підпису пройшов відповідну ідентифікацію та отримав кваліфіковані сертифікати відкритих ключів, як додатковий механізм, що пов`язує власника з його даними з державних реєстрів та, по суті, гарантує посвідчення особи.

Згідно із пунктами 18.1, 18.2 та 18.3 статті 18 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" електронний документ на переказ має однакову юридичну силу з паперовим документом. Електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа на переказ. Порядок застосування електронного підпису для засвідчення електронного документа на переказ установлюється нормативно-правовими актами Національного банку України. Відповідальність за достовірність інформації, що міститься в реквізитах електронного документа, несе особа, яка наклала на цей документ електронний підпис. В іншому разі відповідальність несе банк або інша установа - учасник платіжної системи.

Враховуючи наведене, саме особа, яка має кваліфікований електронний підпис несе відповідальність за його зазначення в реквізитах електронного документа.

Відповідно до статті 12 Закону України "Про електронні довірчі послуги", користувачі електронних довірчих послуг зобов`язані: забезпечувати конфіденційність та неможливість доступу інших осіб до особистого ключа; невідкладно повідомляти надавача електронних довірчих послуг про підозру або факт компрометації особистого ключа; не використовувати особистий ключ у разі його компрометації, а також у разі скасування або блокування сертифіката відкритого ключа.

Отже, на самого власника особистого ключа покладається обов`язок повідомляти про його компрометацію для унеможливлення вчинення незаконних дій з використанням особистого ключа особи.

Крім того, позивач не надав суду належних, допустимих та вірогідних доказів того, що платіжні доручення, на підставі яких були списані кошти з рахунку позивача на рахунки третіх осіб, не містили його електронного цифрового підпису. Доказів повідомлення позивачем відповідача про компрометацію особистого електронного ключа матеріали справи не містять.

Таким чином, самим позивачем поза розумним сумнівом доведено суду факт ініціювання грошових переказів шляхом генерації належних електронних платіжних документів (можливо і з використанням наразі невстановленими зловмисниками доступу до даних позивача та електронного підпису).

Як зазначалось вище, відповідно до частини третьої статті 1066 Цивільного кодексу України банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші обмеження його права щодо розпорядження грошовими коштами, не передбачені законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

Відповідно, відповідач не мав правової можливості не виконувати електронні платіжні документи, що були створені у програмному комплексі банк-клієнт, мали усі необхідні реквізити та скріплювались цифровим електронним підписом позивача.

За позитивно-правовими приписами частин першої та третьої статті 1066 Цивільного кодексу України відповідач був прямо зобов`язаною особою виконати платіжні доручення (у даному випадку - електронної форми), що надійшли від позивача у встановлені статтею 8 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" строки.

Склад господарсько-правового правопорушення утворюється: 1) протиправною поведінкою суб`єкта господарювання; 2) наявністю негативних наслідків (у тому числі можливо і збитків); 3) причинно-наслідковим зв`язком між протиправною поведінкою правопорушника і негативними наслідками; 4) виною правопорушника.

У даному випадку по відношенню до відповідача недоведеною є перша кваліфікаційна ознака - факт вчинення відповідачем господарсько-правового правопорушення.

Відповідно, відсутні фактичні підстави для застосування до правовідносин учасників даного судового провадження правового регулювання статті 1166 Цивільного кодексу України, оскільки гіпотеза цієї правової норми передбачає наявність протиправної поведінки відповідальної особи. За відсутності або недоведеності факту протиправної поведінки - відсутні підстави для дослідження питань причинно-наслідкового зв`язку та вини цієї особи.

За твердженням позивача, яке підтверджується доданими до позовної заяви доказами, грошові кошти було перераховано на поточні рахунки двох фізичних осіб-підприємців: Фізичної особи-підприємця Потравко О.Г. (ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) та Фізичної особи-підприємця Дунаєвського Д.В. (ідентифікаційний код НОМЕР_3 ).

Відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань усі наведені позивачем фізичні особи-підприємці є зареєстрованими та не перебувають у стані припинення або банкрутства.

Єдиний державний реєстр судових рішень не містить жодної інформації про звернення позивача з відповідними віндикаційними позовами до цих фізичних осіб-підприємців. Не містять такої інформації і матеріали даної справи, у тому числі і доказів направлення отримувачам спірних грошових коштів письмових вимог про їх повернення.

Натомість, позивачем обрано способом захисту свого права примусове стягнення грошових коштів з відповідача.

Правовою підставою компенсації втрачених грошових коштів за рахунок відповідача позивачем визначено статтю 1073 Цивільного кодексу України: у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що для застосування до даних правовідносин наведеної правової норми має бути доведеним факт безпідставності списання коштів з рахунку та (або) факт порушення розпорядження клієнта.

Відповідно до частини першої статті 1071 Цивільного кодексу України банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження.

Пунктом 1.30 статті 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" визначено, що платіжне доручення - розрахунковий документ, який містить доручення платника банку, здійснити переказ визначеної в ньому суми коштів зі свого рахунка на рахунок отримувача.

Як встановлено вище, 27.11.2020 відповідачем у встановлений договором спосіб було отримано платіжні доручення № 295 від 27.11.2020 на суму 3 500,00 грн, № 295 від 27.11.2020 на суму 3 500,00 грн, № 295 від 27.11.2020 на суму 3 000,00 грн, № 295 від 27.11.2020 на суму 3 010,00 грн, № 296 від 27.11.2020 на суму 3 400,00 грн, № 296 від 27.11.2020 на суму 3 450,00 грн, № 296 від 27.11.2020 на суму 34 000,00 грн електронної форми, які було оформлено відповідно до вимог законодавства та які містили усі формально необхідні реквізити для здійснення банківською установою відповідних платежів.

З урахуванням викладеного, місцевим судом вірно відхилено твердження позивача, що банк повинен був відмовити у проведенні платіжних операцій у зв`язку з наявністю в графі "Призначення платежу" іноземної мови, оскільки чинним законодавством не передбачений обов`язок банків перевіряти заповнення графи "Призначення платежу".

Таким чином, списання відповідачем грошових коштів з рахунку позивача було здійснено на відповідно визначеній Законом підставі, що унеможливлює твердження про безпідставність списання.

Грошові кошти було перераховано відповідачем за визначеними платіжними дорученнями реквізитами, що унеможливлює твердження про порушення банківською установою розпорядження клієнта.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність фактичних підстав для застосування до даних правовідносин правового регулювання статті 1073 Цивільного кодексу України.

Щодо посилання позивача, на положення пункту 9 розділу VI Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затверджене постановою Правління Національного банку України № 705 від 05.11.2014, згідно якого користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 1.14 статті 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" електронним платіжним засобом є платіжний інструмент, який надає його держателю можливість за допомогою платіжного пристрою отримати інформацію про належні держателю кошти та ініціювати їх переказ.

Відповідно до пункту 1.27 статті 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" віднесено до електронних платіжних засобів платіжні картки - електронні платіжні засоби у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.

Пунктом 1.19-3 статті 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" до електронних платіжних засобів також віднесено і мобільні платіжні інструменти, які реалізовані в апаратно-програмному середовищі мобільного телефону або іншого бездротового пристрою користувача.

Відповідно до пункту 1.12 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" емісією електронних платіжних засобів є проведення операцій з випуску електронних платіжних засобів певної платіжної системи.

У даному випадку правовідносини сторін у справі не передбачали емісію (випуск) відповідачем платіжних карток або інших визначених законодавством видів електронних платіжних засобів для використання їх позивачем за допомогою платіжних пристроїв (банківський автомат, платіжний термінал, програмно-технічний комплекс самообслуговування тощо).

Правовідносини сторін обмежені умовами договору про розрахунково-касове обслуговування поточного рахунку юридичної особи, у тому числі за допомогою програмно-технічного комплексу дистанційного обслуговування рахунку, який не передбачає емісії електронних платіжних засобів.

Відповідно, до відносин сторін у справі не можуть застосовуватись норми пунктів 8, 9 розділу VI Положення № 705, оскільки вони регулюють взаємовідносини емітента та користувача електронного платіжного засобу (пластикова картка, мобільний додаток тощо). У даному випадку відповідач не є емітентом, а позивач не є користувачем електронних платіжних засобів для використання їх за допомогою платіжних пристроїв. За таких обставин встановлення обставини наявності або відсутності вини відповідача у сприянні втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції є неможливим, оскільки ПІН-код (Personal Identification Number) не використовується у програмно технічних комплексах Банк-клієнт.

Судом встановлено, що платіжні перекази було ініційовано з використанням електронного цифрового підпису позивача.

Враховуючи викладене, судом відхилено доводи позивача в частині застосування до даних правовідносин правового регулювання пунктів 8, 9 розділу VI Положення № 705.

Колегія суддів погоджується із висновком місцевого господарського суду щодо відмови в задоволенні позовних вимог, оскільки в діях відповідача фактів порушення встановлених договором або Законом зобов`язань суд встановлює відсутність правових і фактичних підстав для покладення на нього обов`язку з відшкодування втрачених позивачем грошових коштів.

Доводи апеляційної скарги не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції. Скаржником не надано суду доказів, які б свідчили про не обґрунтованість позовних вимог, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути підставою для скасування рішення місцевого господарського суду.

За приписами ч. 1 ст. 5 ГПК України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника. Подібний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі №925/1265/16.

При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо.

Згідно з ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частиною 5 статті 236 ГПК України визначено, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно ч. 4 ст. 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.

В п. 53 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федорченко та Лозенко проти України» від 20.09.2012 зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

При винесені даної постанови судом апеляційної інстанції були надані вичерпні відповіді на доводи апелянта, із посиланням на норми права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду м. Києва від 02.11.2021 у справі № 910/7068/21 прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга Фізичної особи - підприємця Тарасюка Андрія Степановича задоволенню не підлягає.

Згідно ст. 129 ГПК України судові витрати за розгляд апеляційної скарги покладаються на Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Українська страхова група».

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Тарасюка Андрія Степановича на рішення Господарського суду м. Києва від 02.11.2021 у справі № 910/7068/21 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду м. Києва від 02.11.2021 у справі № 910/7068/21 залишити без змін.

3. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покладаються на Фізичну особу - підприємця Тарасюка Андрія Степановича.

4. Матеріали справи № 910/7068/21 повернути до Господарського суду м. Києва.

5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені в ст.ст. 287, 288, 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 25.04.2022.

Головуючий суддя С.В. Владимиренко

Судді В.А. Корсак

О.О. Євсіков