РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

27.04.2022Справа № 910/18598/21
Господарський суд міста Києва у складі судді І.О. Андреїшиної, розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін господарську справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестком» (04112, м. Київ, вул. Дегтярівська, буд. 48; ідентифікаційний код: 31901655)

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Санді Груп» (03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, буд. 72, поверх 4; ідентифікаційний код: 39832280)

про стягнення 143382,18 грн

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Інвестком" звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Санді Груп" про стягнення заборгованості у розмірі 143 382,18 грн, з яких: 70 208,61 грн основного боргу, 57055,07 грн 50 процентів за користування коштами та 16 118,50 грн пені за договором постави № 150219-005 від 15.02.2019.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує на те, що відповідача в порушення умов укладеного між сторонами Договору поставки №150219-005 від 15.02.2019 не у повному обсязі оплатив поставлений позивачем товар, у зв`язку з чим у відповідача виникла заборгованість у розмірі 70208,61 грн. Крім того, позивачем нараховано та заявлено до стягнення з відповідача відсотки за користування чужими грошовими коштами у розмірі 57055,07 грн та пеню у розмірі 16118,50 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.11.2021 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестком» залишено без руху; встановлено позивачу строк та спосіб усунення недоліків позовної заяви.

У встановлений судом строк позивачем були усунуті недоліки позовної заяви, вказані судом в ухвалі від 22.11.2021.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.12.2021 відкрито провадження у справі №910/18598/21, поставлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (без проведення судового засідання), встановлено учасникам справи строк для подання заяв по суті справи.

24.01.2022 до Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач вказав на те, що заборгованість з оплати товару становить 30197,33 грн, а не 70208,61 грн. Крім того, відповідач просив суд зменшити розмір штрафних санкцій, що підлягають стягненню з відповідача.

14.02.2022 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшла відповідь на відзив, яку суд долучив до матеріалів справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у главі 10 розділу ІІІ Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч. 8 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву (ч. 2 ст. 161 Господарського процесуального кодексу України).

Судом, також враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України №1-5/45 від 25 січня 2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

15.02.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Інвестком» (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Санді Груп» (покупець) укладено Договір поставки №150219-005, відповідно до умов якого постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцю товар, а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до п. 1.2 Договору поставки №150219-005 від 15.02.2019 загальна кількість товарів, що підлягають поставці, їх часткове співвідношення (асортимент, сортамент, номенклатура) за сортами, групами, підгрупами, видами, марками, типами, розмірами визначаються специфікацією, яка укладається одночасно з укладенням цього договору і після укладення сторонами є невід`ємним додатком до цього договору.

Згідно з п. 3.3 Договору поставки №150219-005 від 15.02.2019 найменування, ціна за одиницю товару та кількість товару, що входить у партію поставки, визначаються у накладних на товар. Дата, вказана у накладній при прийнятті товару покупцем, є датою поставки товару постачальником та фактичним виконанням замовлення.

Сума договору складається з суми вартості партій товарів, поставлених постачальником протягом строку дії цього договору (п. 6.3 Договору поставки №150219-005 від 15.02.2019).

У п. 7.5 Договору поставки №150219-005 від 15.02.2019 сторони погодили, що у разі наявності заборгованості кошті, які надходять на рахунок постачальника, зараховуються на погашення такої заборгованості по мірі утворення останньої і не є попередньою оплатою за здійснення поставок наступний партій товару.

Відповідно до п. 11.1 Договору поставки №150219-005 від 15.02.2019 договір поставки вступає в дію з дати його укладення (підписання) та скріплення печатками і діє протягом 1 року, а в частині невиконаних зобов`язань - до їх повного виконання.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач вказує на те, що відповідача в порушення умов укладеного між сторонами Договору поставки №150219-005 від 15.02.2019 не у повному обсязі оплатив поставлений позивачем товар, у зв`язку з чим у відповідача виникла заборгованість у розмірі 70208,61 грн. Крім того, позивачем нараховано та заявлено до стягнення з відповідача відсотки за користування чужими грошовими коштами у розмірі 57055,07 грн та пеню у розмірі 16118,50 грн.

Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач вказав на те, що заборгованість з оплати товару становить 30197,33 грн, а не 70208,61 грн. Крім того, відповідач просив суд зменшити розмір штрафних санкцій, що підлягають стягненню з відповідача.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Дослідивши зміст укладеного між сторонами Договору поставки №150219-005 від 15.02.2019, суд дійшов висновку, що вказаний договір за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.ч. 1. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу (ст. 663 Цивільного кодексу України).

Судом встановлено, що за накладною №2712206 від 27.12.2019 позивач поставив відповідачу товар на суму 105775,49 грн (вказана накладна підписана уповноваженими представниками сторін та скріплена відбитками печаток юридичних осіб позивача і відповідача; копія долучена позивачем до матеріалів справи).

При цьому, відповідач у відзиві на позовну заяву визнав поставку товару за вказаною накладною.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно до п. 7.1 Договору поставки №150219-005 від 15.02.2019 сторони погодились проводити розрахунки наступним чином:

- покупець повинен сплатити авансовий платіж у розмірі 10% від загальної суми вартості товарів не пізніше 3-х днів після дати виписки постачальником рахунку-фактури на товар (п.п. 7.1.1);

- покупець здійснює другий платіж за товар у розмірі 30% від загальної суми товару не пізніше 30-ти календарних днів з моменту поставки товару (п.п. 7.1.2);

- покупець здійснює третій платіж залишку суми вартості товару у розмірі 30% від загальної суми товару не пізніше 60-ти днів з моменту поставки товару (п.п. 7.1.3);

- залишок суми вартості товару у розмірі 30% від загальної суми вартості товару сплачується покупцем не пізніше 90-та днів з моменту поставки товару (п.п. 7.1.4).

Таким чином, так як поставка товару за накладною №2712206 від 27.12.2019 на суму 105775,49 грн відбулась 27.12.2019, відповідач повинен був оплатити отриманий від позивача за вказаною накладною товар у повному обсязі у строк до 26.03.2020 включно.

Як вбачається з банківських виписок з рахунку позивача (копії долучені позивачем до позовної заяви), відповідач 27.12.2019 сплатив на користь позивача грошові кошти у розмірі 10578,16 грн; 30.06.2020 - грошові кошти у розмірі 20000,00 грн; 17.07.2020 - грошові кошти у розмірі 40000,00 грн; 11.12.2020 - грошові кошти у розмірі 5000,00 грн; 24.12.2020 - грошові кошти у розмірі 5000,00 грн; 11.03.2021 - грошові кошти у розмірі 10000,00 грн; 07.07.2021 - грошові кошти у розмірі 5000,00 грн; 09.08.2021 - грошові кошти у розмірі 5000,00 грн; 09.09.2021 - грошові кошти у розмірі 5000,00 грн; 23.10.2021 - грошові кошти у розмірі 5000,00 грн, що разом становить 110578,16 грн.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, 11.02.2020 між сторонами було складено Акт звірки взаєморозрахунків станом на 31.01.2020, в якому представниками сторін відображено інформацію про наявність у відповідача станом на 01.11.2019 заборгованості у сумі 131325,08 грн.

У постанові Верховного Суду від 26.12.2019 у справі №911/2630/18 зазначено, що у випадку, коли в графі платіжного доручення «призначення платежу» відсутні посилання на період, дату, номер договору, згідно якого здійснюється платіж, тощо, такий період має визначатись одержувачем відповідно до умов договору між платником та одержувачем коштів. Якщо відповідні застереження у договорі відсутні, то у разі наявності заборгованості платежі мають відноситись на погашення заборгованості в хронологічному порядку: починаючи з тієї, що виникла у найдавніший період, до повного її погашення.

Наведений вище алгоритм розподілу коштів урегульований в статті 534 Цивільного кодексу України, яка визначає правила виконання грошового зобов`язання, якщо наявна сума грошей є меншою за суму боргу, і вимоги кредитора в повному обсязі не можуть бути задоволені. У такому випадку вимоги кредитора погашаються у встановленій черговості:

- у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання. В даному випадку мова йдеться про судові витрати, витрати на сплату держмита та інших обов`язкових платежів, витрати на юридичну допомогу тощо. Такі витрати мають бути підтверджені кредитором (наприклад, підлягатиме стягненню за рішенням суду тощо);

- у другу чергу підлягають сплаті проценти та неустойка, в разі їх нарахування на підставі договору або закону;

- і лише в третю чергу сплачується основна сума боргу. Інший порядок погашення вимог кредитора може бути встановлений договором. Сторони можуть передбачити, наприклад, першочергове погашення основної суми боргу або інші правила тощо.

Можливість застосування положень статті 534 Цивільного кодексу України безпосередньо залежить від змісту реквізиту «призначення платежу» платіжного доручення, згідно з яким боржник здійснював платіж кредиторові на виконання грошового зобов`язання. Це означає, що якщо платник (боржник) здійснює переказ коштів, чітко зазначаючи призначення платежу - погашення основного боргу (оплата товару, робіт, послуг), черговість, встановлена статтею 534 цього Кодексу застосовуватися не може.

Розподіл коштів може здійснюватися кредитором відповідно до статті 534 Цивільного кодексу України у випадку, коли стягнення заборгованості здійснюється в порядку виконавчого провадження, або платіж буде отримано без реквізиту "Призначення платежу" чи як загальна підстава - на виконання договору або погашення кредиторської заборгованості тощо.

Відповідний порядок наведено у пункті 3.8 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного банку Україні від 21.01.2004 № 22 та пункті 1.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88, згідно з якими отримувач коштів, якщо інше не передбачено договором, не вправі самостійно визначати порядок зарахування коштів, якщо платник чітко визначив призначення платежу.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.04.2018 у справі №904/12527/16, від 26.09.2019 у справі №910/12934/18.

Таким чином, оскільки при здійсненні платежів відповідач не вказував чіткого призначення платежу (посилання на конкретну накладну, за якою було здійснено поставку), а зазначав лише, що платіж відбувається згідно з договором постачання, суд вважає обґрунтованим здійснений позивачем порядок зарахування сплачених відповідачем грошових коштів - в рахунок погашення найдавнішої заборгованості (відповідно до пояснень позивача, викладених у відповіді на відзив).

Отже, оскільки станом на 01.11.2019 у відповідача вже була наявна заборгованість у сумі 131325,08 грн, враховуючи, що 27.12.2019 позивач поставив відповідачу товар на суму 105775,49 грн за спірною видатковою накладною та беручи до уваги здійснені відповідачем часткові оплати, які правомірно зараховувались позивачем в рахунок погашення найдавнішої заборгованості (відповідно до банківських виписок та інформації, наведеної в підписаному сторонами акті звірки), суд дійшов висновку щодо обґрунтованості тверджень позивача про наявність у відповідача заборгованості з оплати товару за накладною №2712206 від 27.12.2019 у сумі 70208,61 грн.

Наведеними обставинами спростовуються доводи відповідача про існування в нього заборгованості за вказаною накладною у сумі 30197,33 грн, а не 70208,61 грн.

Доказів сплати грошових коштів у розмірі 70208,61 грн станом на дату розгляду справи у суді відповідачем суду не надано.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується з положеннями статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Наявність та розмір заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю «Санді Груп» за Договором поставки №150219-005 від 15.02.2019 (за накладною №2712206 від 27.12.2019) у сумі 70208,61 грн підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами та відповідачем не були спростовані, у зв`язку з чим позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестком» в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Санді Груп» суми основного боргу у розмірі 70208,61 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Також позивачем заявлено до стягнення з відповідача проценти за користування чужими грошовими коштами у розмірі 57055,07 грн за період з 27.03.2020 до 10.11.2021.

Відповідно до ст. 536 Цивільного кодексу України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно з ч. 3 ст. 692 Цивільного кодексу України у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Відповідно до п. 7.10 Договору поставки №150219-005 від 15.02.2019 у разі прострочення покупцем оплати товару постачальник має право вимагати, а покупець зобов`язаний сплатити проценти за користування чужими грошовими коштами у розмірі: за прострочення до 30 календарних днів - 40% річних, за прострочення більше ніж на 30 календарних днів - 50% річних, які нараховуються на суму заборгованості покупця за весь період користування ним грошовими коштами, які належать до сплати постачальнику.

Перевіривши розрахунок процентів за користування чужими грошовими коштами, викладений позивачем у позовній заяві, суд дійшов висновку щодо його обгрунтованості, у зв`язку з чим позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестком» в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Санді Груп» процентів за користування чужими грошовими коштами у сумі 57055,07 грн. підлягають задоволенню у повному обсязі.

Також, позивачем заявлено до стягнення з відповідача пеню у розмірі 16118,50 грн за період з 27.03.2020 до 10.11.2021 включно.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

У відповідності до норм частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання зобов`язання.

Згідно з статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» передбачає, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Таким чином, законодавець передбачив право сторін визначати у договорі розмір санкцій і строки їх нарахування за прострочення виконання зобов`язання. У разі відсутності таких умов у договорі нарахування штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України.

Згідно з п. 8.4 Договору поставки №150219-005 від 15.02.2019 за порушення грошових зобов`язань за цим договором винна сторона сплачує постраждалій стороні пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла у період порушення винною стороною, від суми невиконаного грошового зобов`язання за кожний день порушення виконання.

Згідно з п. 8.8 Договору поставки №150219-005 від 15.02.2019 нарахування штрафних санкцій здійснюється протягом 3-х років. Також сторонами погоджено, що строк позовної давності по стягненню штрафних санкцій становить три роки.

Отже, умовами Договору поставки №150219-005 від 15.02.2019 сторони встановили інший строк нарахування пені за прострочення виконання відповідачем обов`язку з оплати товару, поставленого позивачем, ніж той, що визначений у ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, зокрема, передбачили право на нарахування пені протягом 3-х років.

Перевіривши розрахунок пені, викладений позивачем у позовній заяві, суд дійшов висновку щодо його помилковості, у зв`язку з чим здійснив власний розрахунок.

Сума боргу (грн)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір облікової ставки НБУСума пені за період прострочення
70208.6127.03.2020 - 23.04.20202810.0000 %1074.23
70208.6124.04.2020 - 11.06.2020498.0000 %1503.92
70208.6112.06.2020 - 22.07.2020416.0000 %943.79
70208.6123.07.2020 - 03.09.2020436.0000 %989.83
70208.6104.09.2020 - 22.10.2020496.0000 %1127.94
70208.6123.10.2020 - 10.12.2020496.0000 %1127.94
70208.6111.12.2020 - 21.01.2021426.0000 %966.81
70208.6122.01.2021 - 04.03.2021426.0000 %969.46
70208.6105.03.2021 - 15.04.2021426.5000 %1050.24
70208.6116.04.2021 - 17.06.2021637.5000 %1817.73
70208.6118.06.2021 - 22.07.2021357.5000 %1009.85
70208.6123.07.2021 - 09.09.2021498.0000 %1508.04
70208.6110.09.2021 - 21.10.2021428.5000 %1373.40
70208.6122.10.2021 - 10.11.2021208.5000 %654.00
Всього:16117,17 грн.
Таким чином, обґрунтованим розміром пені, що підлягає стягненню з відповідача, є 16117,17 грн, у зв`язку з чим позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестком» в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Санді Груп» пені у розмірі 16118,50 грн підлягають частковому задоволенню у розмірі 16117,17 грн.

У відзиві на позовну заяву відповідач просив суд зменшити розмір штрафних санкцій, посилаючись на ті обставини, що 2020-2021 роки були важкими для нього у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби COVID-19, тоді як основним видом діяльності відповідача є - діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування. Обмежувальні заходи, які виразились у тому, що ресторанам було заборонено приймати відвідувачів, негативно вплинули на фінансовий стан відповідача.

Згідно з частиною третьою статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Аналогічні приписи наведено у статті 233 Господарського кодексу України, за змістом якої у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Аналіз приписів статей 551 Цивільного кодексу України, 233 Господарського кодексу України дає підстави для висновку про те, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки; господарський суд повинен надати оцінку поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки порівняно з розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків та ін. При цьому обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

Відповідно до частини третьої статті 13, частини першої статті 76, статті 78, статті 79 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначного прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки (аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 10.09.2019 у справі №904/4685/18, від 21.11.2019 у справі № 916/553/19).

Цивільні та господарські відносини повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06.11.2018 у справі №913/89/18, від 04.12.2018 у справі №916/65/18, від 03.07.2019 у справі №917/791/18.

Втім, суд зазначає, що обставини, на які посилається відповідач, не є підставами для зменшення неустойки, оскільки карантинні обмеження були запроваджені з 12.03.2020, тоді як відповідач зобов`язаний був оплатити товар у строк до 26.03.2020, з огляду на що суд критично ставиться до тверджень відповідача, що саме запровадження карантинних заходів є наслідком невиконання відповідачем свого грошового зобов`язання (з огляду на нетривалу дію карантинних обмежень до дати виникнення обов`язку оплатити товар у повному обсязі).

При цьому, роботу закладів громадського харчування було заборонено лише з 17.03.2020.

До того ж станом на дату початку карантинних обмежень залишок грошових коштів, які повинен був сплатити відповідач за придбану продукцію за спірною накладною, мав становити 31732,65 грн. (30%) - відповідно до умов договору поставки. Однак, відповідач не виконував свої зобов`язання зі сплати чергових платежів, розмір та строк сплати яких встановлений умовами договору.

17.03.2020 Верховна Рада України прийняла закон, яким були внесені зміни в Закон України «Про торгово-промислові палати в Україні». Карантин був включений в список форс-мажорних обставин.

Відповідно до ст. 617 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Частина 2 ст. 218 Господарського кодексу визначає, що у разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Тобто, у випадку, якщо боржник порушив зобов`язання внаслідок непереборної сили (форс-мажору), він звільняється від відповідальності за таке порушення, якщо при цьому доведе що він об`єктивно не міг попередити таке порушення.

Для застосування норм щодо форс-мажору необхідне дотримання наступних умов: - наявність обставин непереборної сили; - їх надзвичайний характер; - неможливість попередження порушення зобов`язання; - причинний зв`язок між обставинами непереборної сили і невиконанням зобов`язання.

Ознаками форс-мажорних обставин є наступні: вони не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; мають надзвичайний характер; є невідворотними; унеможливлюють виконання зобов`язань за даних умов здійснення господарської діяльності.

При цьому, форс-мажорні обставини не мають «преюдиціальний» (заздалегідь встановлений) характер. При їх виникненні, сторона яка посилається на дію форс-мажорних обставин повинна це довести.

Таким чином, сторона яка посилається на конкретні обставини повинна довести те що вони є форс-мажорними і, що ці обставини є форс-мажором саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин довести їх надзвичайність та невідворотність.

Суд зазначає, що відповідачем не надано суду відповідного сертифікату Торгово-Промислової палати, який би засвідчував обставини форс-мажору.

При цьому, відповідно до статті 42 Господарського кодексу України, підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Відповідно до статті 44 Господарського кодексу України, підприємництво здійснюється на основі, зокрема, комерційного розрахунку та власного комерційного ризику.

Таким чином, учасник господарських відносин на власний ризик укладає господарські договори та здійснює господарську діяльність, а тому посилання покупця (відповідача) на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву, не є підставами для звільнення його від відповідальності за прострочення виконання зобов`язання з оплати поставленого позивачем товару.

Більш того, карантинні обмеження, спричинені COVID-19, мали негативний вплив на всіх суб`єктів господарювання, включаючи позивача (продавця).

Зважаючи на викладені обставини, суд не вбачає підстав для зменшення розміру штрафних санкцій, що підлягають стягненню з відповідача.

У прохальній частині позовної заяви позивачем заявлено до стягнення з відповідача витрати на правову допомогу адвоката у розмірі 24000,00 грн.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 1 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Разом із тим, згідно зі статтею 15 Господарського процесуального кодексу України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (стаття 16 Господарського процесуального кодексу України).

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 Господарського процесуального кодексу України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 Господарського процесуального кодексу України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу.

3) розподіл судових витрат (стаття 129 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно зі статтею 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частин 1, 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Разом із тим, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126 цього Кодексу).

Водночас за змістом частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Суд зазначає, що у розумінні положень частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.

Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Разом із тим, у частині 5 наведеної норми Господарського процесуального кодексу України визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини 5-6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

У постанові Верховного Суду від 25.07.2019 у справі №904/66/18 зазначено, що у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який тим не менш, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у частині 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України.

Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності цим критеріям заявлених витрат.

02.11.2021 між Адвокатський об`єднанням «СОЛ» (об`єднання) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інвестком» (клієнт) укладено Договір про надання правничої (правової) допомоги, відповідно до умов якого об`єднання зобов`язується надавати клієнту послуги, обумовлені у розділі 1 договору, а клієнт зобов`язується оплатити об`єднанню надані послуги.

Відповідно до п. 4.3 договору розмір, обчислення та строки сплати винагороди (гонорару) визначаються за взаємною згодою сторін та оформлюються окремими додатковими угодами.

02.11.2021 між сторонами укладено Додаткову угоду №1, в якій сторони погодили, що об`єднання бере на себе зобов`язання з надання допомоги клієнту щодо можливості стягнення в судовому порядку на користь клієнта з ТОВ «Санді Груп» грошових коштів за Договором поставки №150219-005 від 15.02.2019, формування правової позиції захисту інтересів клієнта, збір доказів; складання та подання до Господарського суду міста Києва позовної заяви; представляти інтереси клієнта у Господарському суді міста Києва під час розгляду судом справи.

У п. 1.6 Додаткової угоди №1 від 02.11.2020 вказано, що розмір винагороди (гонорару) становить 24000,00 грн.

Судом встановлено, що 03.11.2020 клієнт сплатив на користь об`єднання гонорар у розмірі 24000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №56603 від 03.11.2021.

Таким чином, під час розгляду даної справи позивачем були понесені адвокатські витрати у розмірі 24000,00 грн.

У відзиві на позовну заяву відповідач зауважив, що вартість послуг адвоката є неспівмірною зі справою та має бути зменшена.

Суд критично ставиться до вказаних доводів відповідача та вважає їх необґрунтованими жодними доказами, оскільки будь-яких доказів на підтвердження своїх доводів відповідачем суду не надано та зазначено про існування таких обставин у відзиві на позовну заяву, тоді як обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Так як суд дійшов висновку частково задовольнити позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестком», на користь позивача з відповідача підлягають стягненню адвокатські витрати у розмірі 23999,78 грн.

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Санді Груп» (03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, буд. 72, поверх 4; ідентифікаційний код: 39832280) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестком» (04112, м. Київ, вул. Дегтярівська, буд. 48; ідентифікаційний код: 31901655) суму основного боргу у розмірі 70208 (сімдесят тисяч двісті вісім) грн 61 коп., проценти за користування чужими грошовими коштами у розмірі 57055 (п`ятдесят сім тисяч п`ятдесят п`ять) грн 07 коп, пеню у розмірі 16117 (шістнадцять тисяч сто сімнадцять) грн. 17 коп., судовий збір у розмірі 2269 (дві тисячі двісті шістдесят дев`ять) грн. 98 коп. та витрати на правову допомогу адвоката у розмірі 23999 (двадцять три тисячі дев`ятсот дев`яносто дев`ять) грн. 78 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене у строки та порядку, встановленому розділом ІV ГПК України.

Повний текст рішення складено 27.04.2022

Суддя І.О. Андреїшина