ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2022 року Справа № 918/1051/21

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Гудак А. В.

судді Мельник О.В.,

судді Олексюк Г.Є.

без участі представників сторін

розглянувши у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Господарського суду Рівненської області від 20 січня 2022 року в справі №918/1051/21 (суддя Романюк Ю.Г., м.Рівне, повний текст складений 25.01.2022 року)

за позовом Моторно (транспортного) страхового бюро України

до Військової частини НОМЕР_1

про стягнення в сумі 11 197, 23 грн.

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2021 року Моторно (транспортне) страхове бюро України звернулося до Господарського суду Рівненської області із позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення завданої шкоди в порядку регресу в розмірі 11 197,23 грн.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 20 січня 2022 року в справі №918/1051/21 позов Моторно (транспортного) страхового бюро України - задоволено частково. Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь Моторно (транспортного) страхового бюро України 9 967 грн. 23 коп. - завданих збитків в порядку регресу та 2 020 грн. 64 коп. - витрат по оплаті судового збору. У задоволенні позовних вимог Моторно (транспортного) страхового бюро України про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 коштів у сумі 1 230 грн. 00 коп. - відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням, Військова частина НОМЕР_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд рішення Господарського суду Рівненської області від 20 січня 2022 року у справі №918/1051/21 скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог Моторного (транспортного) страхового бюро України до військової частини НОМЕР_1 в повному обсязі.

Військова частина НОМЕР_1 не погоджується з вказаним рішенням у зв`язку з неправильним застосуванням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає, що рішення суду не ґрунтується на належних та допустимих доказах. Крім цього, на думку скаржника суд першої інстанції при прийнятті рішення керувався одними доказами та не брав до уваги інші, що свідчить про неповне з`ясування обставин справи.

Зазначає, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 23.12.2020 №595 транспортний засіб марки ГАЗ 3110 з номерним знаком НОМЕР_2 закріплено за водієм військової частини НОМЕР_1 військовослужбовцем військової служби за контрактом солдатом ОСОБА_1 .

Військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_1 є учасником бойових дій відповідно до посвідчення серії НОМЕР_3 виданого 13 листопада 2017 року.

Отже, військовослужбовець військової служби за контрактом водій військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_1 , який є учасником бойових дій (посвідчення серії НОМЕР_3 видане 13 листопада 2017 року) керуючи закріпленим за ним на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 23.12.2020 №595 транспортним засобом марки ГАЗ 3110 з номерним знаком НОМЕР_2 - належить до категорії осіб, які звільнені від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 23.03.2022 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Господарського суду Рівненської області від 20 січня 2022 року в справі №918/1051/21 та постановлено розгляд апеляційної скарги здійснювати без повідомлення учасників справи.

В силу ч.13 ст.8 ГПК України: розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Статтею 270 ГПК України визначено, що у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Згідно з частиною 10 статті 270 ГПК України апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Клопотань про розгляд даної справи в судовому засіданні з викликом сторін до суду не надходило.

У ході апеляційного розгляду даної справи Північно-західним апеляційним господарським судом, у відповідності до пункту 4 частини 5 статті 13 Господарського процесуального кодексу України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого частиною 1 статті 273 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, розглянувши у письмовому провадженні матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та письмових пояснень на неї, перевіривши надану судом юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 слід залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Рівненської області від 20 січня 2022 року в справі №918/1051/21 без змін.

З матеріалів справи вбачається, що 12 березня 2021 року військовослужбовець Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 , керуючи автомобілем "ГАЗ", реєстраційний № НОМЕР_2 , який належить Військовій частині НОМЕР_1 , на 12км + 600м автодороги Львів-Краковець здійснив зіткнення з автомобілем "КІА", реєстраційний № НОМЕР_4 , під керуванням ОСОБА_2 .

Внаслідок вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди транспортним засобам було завдано механічних пошкоджень.

З матеріалів справи вбачається, що власником автомобіля "КІА", реєстраційний № НОМЕР_4 , є ОСОБА_3 (а.с. 14).

Згідно полісу №ЕР/202276885 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів цивільно-правова відповідальність застрахован ОСОБА_2 , строк дії полісу з 26 грудня 2020 року по 25 грудня 2021 року (а.с.15-16).

З повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду від 29 березня 2021 року вбачається, що в учасника ДТП ОСОБА_1 відсутній поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (а.с.6).

29 березня 2021 року ОСОБА_3 звернулася із заявою до Моторне (транспортне) страхове бюро України (далі по тексту - МТСБУ) про відшкодування заподіяної їй внаслідок ДТП шкоди (а.с.8).

13 квітня 2021 року аварійний комісар здійснив технічний огляд ТЗ та склав відповідний протокол №1665/21 (а.с.26).

14 квітня 2021 року суб`єктом оціночної діяльності ФОП Войтик Ярославом Михайловичем складено звіт про оцінку автомобіля вартості матеріального збитку, завданого власникові автомобіля "КІА" реєстраційний номер НОМЕР_4 , в результаті його пошкодження при ДТП. У розділі 4 звіту вказано, що вартість відновлюваного ремонту, з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу складових КТЗКІА К5 реєстраційний номер НОМЕР_4 , без ПДВ на складові, складає: 9 967,23 грн. (а.с.23-25).

Постановою Яворівського районного суду Львівської області від 29.04.2021 р. по справі №944/1477/21 ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КпАП України та накладено стягнення у виді штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 340 грн. 00 коп. (а.с. 18).

На підставі наказу про відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих Моторне (транспортне) страхове бюро України здійснило виплату ОСОБА_3 9 967,23 грн. за шкоду заподіяну в результаті дорожньо-транспортної пригоди (платіжне доручення від 14.06.2021 року №1031358 на суму 9 967,23 грн.) (а.с.40, 43).

Також позивачем були понесені додаткові витрати на збір документів та визначення розміру шкоди в сумі 1 230,00 грн., що підтверджується актом виконаних робіт, рахунком-фактурою від 14.04.2021 року №1665 та платіжним дорученням від 06.05.2021 року №1029994 (а.с.38,42).

Позивач зазначає, що загальний розмір фактично понесених витрат МТСБУ складає 11197,23 грн.

МТСБУ звернулося до Військової частини НОМЕР_1 з претензією №3-01-б/2188 від 15.06.2021 про відшкодування збитків в порядку регресу в сумі 11 197,23 грн. (а.с.44).

У відповідь Військова частина НОМЕР_1 листом від 09.07.2021 року №750 повідомило МТСБУ, що військовослужбовець військової служби за контрактом водій військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_1 , який є учасником бойових дій (посвідчення серії НОМЕР_3 видане 13 листопада 2017 року) керуючи закріпленим за ним на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 23.12.2020 №595 транспортним засобом марки ГАЗ 3110 з номерним знаком НОМЕР_2 - належить до категорії осіб, які звільнені від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України. У зв`язку з наведеним, пропонувало позивачу переглянути прийняте ним рішення та здійснити відшкодування з фонду захисту потерпілих, відповідно до чинного законодавства України (а.с. 50-51).

Враховуючи викладене, Моторно (транспортне) страхове бюро України звернулося до Господарського суду Рівненської області із позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення завданої шкоди в порядку регресу в розмірі 11 197,23 грн.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 20 січня 2022 року в справі №918/1051/21 позов Моторно (транспортного) страхового бюро України - задоволено частково. Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь Моторно (транспортного) страхового бюро України 9 967 грн. 23 коп. - завданих збитків в порядку регресу та 2 020 (дві тисячі двадцять) грн. 64 коп. - витрат по оплаті судового збору. У задоволенні позовних вимог Моторно (транспортного) страхового бюро України про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 коштів у сумі 1 230 грн. 00 коп. - відмовлено.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що саме відповідач є тією особою, що несе відповідальність за нанесену шкоду внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, вчиненої водієм ОСОБА_1 , оскільки транспортний засіб належний відповідачу-роботодавцю повинен бути застрахований в силу вимог Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" незалежно від того, хто керує цим транспортним засобом - звичайний працівник чи учасник бойових дій.

Відтак, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача суми виплаченого відшкодування у розмірі 9 967 грн. 23 коп. в порядку регресу є обґрунтованими.

Відмовляючи у стягненні 1 230 грн. 00 коп., суд першої інстанції виходив з того, що дана сума не входить до складу виплаченого страхового відшкодування, оскільки є сумою оплати за послуги оцінювача.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Предметом даного позову є вимога про відшкодування шкоди (сплаченого страхового відшкодування). Спірні правовідносини сторін урегульовано, зокрема, нормами Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

В силу положень статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно із частиною 1 статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

З аналізу змісту глави 82 ЦК України вбачається, що законодавець розрізняє поняття "особа, яка завдала шкоду" та "особа, яка відповідає за шкоду". За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі частини першої статті 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.

Така конструкція цивільно-правової відповідальності надає потерпілому можливість більш ефективно та оперативно захистити свої права та інтереси.

Виходячи із наведених норм права, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується останнім, а не безпосередньо винним водієм.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 у справі №426/16825/16-ц зроблено висновок про те, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Тлумачення частини 1 статті 1172 ЦК України свідчить, що відповідальність юридичної або фізичної особи за шкоду, завдану їхнім працівником, настає лише у випадках, коли заподіювач шкоди не лише перебуває з такою юридичною або фізичною особою в трудових відносинах, а й заподіяв відповідну шкоду саме у зв`язку та під час виконання своїх трудових (службових) обов`язків. Виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків є виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 21.02.2019 у справі №355/1394/16-ц. Схожі за змістом висновки зроблені і у постановах Верховного Суду від 06.02.2019 у справі №640/4185/15-ц, від 05.05.2018 у справі №910/14685/17.

З матеріалів справи вбачається, що в момент скоєння ДТП ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом у Військовій частині НОМЕР_1 . Згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 23.12.2020 №595 автомобільна техніка військової частини НОМЕР_1 закріплено за особовим складом військовослужбовців та працівниками Збройних Сил України, якій визначений в додатку №1, 2 до наказу. Згідно додатку №1 до вказаного наказу «Відомість закріплення військової техніки за особовим складом військової частини НОМЕР_1 » автомобіль марки ГАЗ 3110, номерний знак НОМЕР_2 закріплено за солдатом ОСОБА_1 (а.с. 51 зворотня сторінка - 52 зворотня сторінка).

Відповідач вказані обставини не спростував та не заперечив, також відповідачем не заявлено про незаконне заволодіння ОСОБА_1 зазначеним автомобілем в момент скоєння ДТП.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до п. 1.6. ст. 1 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (далі за текстом - Закон 1961-VI), власники транспортних засобів - юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах.

З матеріалів справи вбачається, що автомобіль "ГАЗ 3110", державний номерний знак НОМЕР_2 , відповідно до повідомлення про ДТП та технічного талону транспортного засобу, паспорту (формуляру) машини серія НОМЕР_5 належить Військовій частині НОМЕР_1 (а.с. 6, 46-48).

Згідно із ч. 1 ст. 3 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління.

Як вбачається з приписів ч. 1 ст. 5 Закону України "Про господарську діяльність у Збройних Силах України" за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов`язань, а також за шкоду і збитки, заподіяні довкіллю, правам та інтересам фізичних і юридичних осіб та державі, військова частина як суб`єкт господарської діяльності несе відповідальність, передбачену законом та договором.

При цьому, положеннями Закону 1961-VI закріплено обов`язковість укладення договору страхування цивільно-правової відповідальності (полісу) юридичними та фізичними особами, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах.

Відповідно до частин 1, 4 статті 21 вказаного Закону з урахуванням положень пункту 21.3 цієї статті на території України забороняється експлуатація транспортного засобу (за винятком транспортних засобів, щодо яких не встановлено коригуючий коефіцієнт в залежності від типу транспортного засобу) без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України, або поліса (сертифіката) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладеного в іншій країні з уповноваженою організацією із страхування цивільно-правової відповідальності, з якою МТ СБУ уклало угоду про взаємне визнання договорів такого страхування. У разі експлуатації транспортного засобу на території України без наявності чинного поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності особа несе відповідальність, встановлену законом.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, цивільно-правова відповідальність відповідача Військової частини НОМЕР_1 станом на момент вчинення ДТП застрахована не була, оскільки згідно із відомостями централізованої бази даних МТСБУ, поліс на транспортний засіб №5009К9, не знайдено (а.с.17).

Посилання скаржника, як на підставу для відмови у позові на п. 13.1. ст. 13 Закону 1961-VI, рішення Конституційного Суду України від 23.12.2014 у справі №1-6/2014, яким розтлумачено положення п. 13.1. ст. 13 Закону 1961-VI та на наявність у військовослужбовця Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 статусу учасника бойових дій колегія суддів вважає помилковим, враховуючи наступне.

Відповідно до п. 13.1. cт. 13 Закону 1961-VI, учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності та особи з інвалідністю внаслідок війни, що визначені законом, особи з інвалідністю І групи, які особисто керують належними їм транспортними засобами, а також особи, що керують транспортним засобом, належним особі з інвалідністю І групи, у її присутності, звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України.

Тобто, законодавець, надавши відповідну пільгу, яка є виключно особистою пільгою особи, а не її роботодавця-власника транспортного засобу, визначив, що якщо особа правомірно експлуатує свій власний транспортний засіб, то вона звільнена від обов`язкового страхування і в такому випадку гарантом відшкодування шкоди виступає МТСБУ - позивач. Водночас, відповідна пільга не розповсюджується на юридичних осіб - власників транспортних засобів, про що помилково зазначає відповідач.

Колегія суддів відзначає, що дана пільга є виключно особистою пільгою особи, а не її роботодавця-власника транспортного засобу, а у своєму рішенні Конституційний Суд України розтлумачив даний пункт Закону у розрізі поняття "належність" транспортних засобів учасникам бойових дій, інвалідам війни, інвалідам I групи та її види. Так, вказаним рішенням визначено, що транспортними засобами, які належать учасникам бойових дій та інвалідам війни, що визначені законом, інвалідам I групи є такі наземні транспортні засоби, якими вони володіють не тільки на праві власності, а й на будь - якій іншій правовій підставі (договір підряду, оренди тощо).

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 21.08.2020 у справі №905/1391/19.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що, відповідачем помилково ототожнено поняття "особа, яка несе відповідальність за завдану шкоду" та "особа, яка завдала шкоду".

Не є таким суб`єктом і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом.

Таким чином, статус учасника бойових дій не розповсюджується на відповідальність роботодавця-власника джерела підвищеної небезпеки під час виконання трудової діяльності учасником бойових дій.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 21.08.2020 у справі №905/1391/19.

У даному випадку, з матеріалів справи вбачається, що шкоду потерпілому завдано особою під час виконання службових обов`язків.

Поряд з цим, в постанові Яворівського районного суду Львівської області від 29.04.2021 року у справі №944/1477/21 встановлені наступні обставини: "12 березня 2021 року о 14 год. 45 хв. на 12км. +600 м. автодороги М10 Львів-Краковець Сеген О.М. керуючи автомобілем марки "ГАЗ 3110", державний номерний знак НОМЕР_2 не врахував дорожньої обстановки, не дотримався безпечної дистанції та скоїв зіткнення з транспортним засобом "Opel", номерний знак НОМЕР_6 під керуванням ОСОБА_4 , який знаходився попереду, отримавши інертний рух здійснив зіткнення з транспортним засобом марки "Kia" номерний знак НОМЕР_4 під керуванням ОСОБА_2 , який знаходився попереду, внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження із матеріальними збитками. Своїми діям ОСОБА_1 порушив вимоги п. 13.1 Правил дорожнього руху. В суді ОСОБА_1 вину у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КпАП України, визнав повністю та щиро розкаявся."

Постановою Яворівського районного суду Львівської області від 29.04.2021 р. по справі №944/1477/21 військовослужбовця Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КпАП України та накладено стягнення у виді штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 340 грн. 00 коп.

Власником автомобіля "КІА", реєстраційний № НОМЕР_4 , є ОСОБА_3 (а.с. 14).

29 березня 2021 року ОСОБА_3 звернулася із заявою до Моторне (транспортне) страхове бюро України (далі по тексту - МТСБУ) про відшкодування заподіяної їй внаслідок ДТП шкоди (а.с.8).

На підставі наказу про відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих Моторне (транспортне) страхове бюро України здійснило виплату ОСОБА_3 9 967,23 грн. за шкоду заподіяну в результаті дорожньо-транспортної пригоди (платіжне доручення №1031358 від 14.06.2021 року на суму 9 967,23 грн.) (а.с.40, 43).

Відповідно до ч.1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом

Згідно з положеннями статті 38 Закону №1961-VI, МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону.

Велика Палата Верховного Суду у пунктах 27, 28 постанови від 12.10.2021 у справі №910/17324/19 зауважує, що для цілей регресного позову МТСБУ приписи статті 38 Закону №1961-IV застосовуються у поєднанні з відповідними приписами статті 41 цього Закону. Так, припис підпункту 38.2.1 пункту 38.2 статті 38 Закону №1961-IV кореспондує припису підпункту "а" пункту 41.1 статті 41 Закону №1961-IV, а припис підпункту 38.2.3 пункту 38.2 статті 38 - припису підпункту "б" пункту 41.1 статті 41 цього Закону.

Суб`єкт, до якого МТСБУ може заявити регресний позов на підставі підпункту 38.2.1 пункту 38.2 статті 38 Закону №1961-IV, є чітко визначеним. Коли МТСБУ виплатило відшкодування через те, що шкоду заподіяв транспортний засіб, власник (водій) якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність (тобто, коли зробило виплату на підставі підпункту "а" пункту 41.1 статті 41 Закону №1961-IV), воно набуває право на регресний позов на підставі підпункту 38.2.1 пункту 38.2 статті 38 Закону №1961-IV до власника чи водія транспортного засобу, який спричинив ДТП, бо саме він відповідальний за невиконання обов`язку зі страхування своєї цивільно-правової відповідальності.

Отже, МТСБУ правомірно звернулося до відповідача у зв`язку з тим, що саме відповідач є тією особою, що несе відповідальність за нанесену шкоду внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, вчиненої військовослужбовцем Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 , оскільки транспортний засіб належний відповідачу-роботодавцю повинен бути застрахований в силу вимог Закону №1961-VI незалежно від того, хто керує цим транспортним засобом - звичайний працівник чи учасник бойових дій.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення на користь позивача 9 967,23 грн. завданих збитків в порядку регресу

Поряд з цим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення 1 230 грн., оскільки в силу вимог ч.1 ст.1191 ЦК України та п.22.1-22.2 ст. 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" послуги оцінювача не входять до розміру виплаченого відшкодування.

Суд також вважає за необхідне послатися на рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04) від 10.02.2010 р. у якому зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Відповідно до ст.73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи

Частинами 1-3 статті 86 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Господарського суду Рівненської області від 20 січня 2022 року в справі №918/1051/21 відповідає чинному законодавству та матеріалам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладається на апелянта в порядку ст. 129 ГПК України.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд
УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Рівненської області від 20 січня 2022 року в справі №918/1051/21 без змін.

2. Поновити дію рішення Господарського суду Рівненської області від 20 січня 2022 року в справі №918/1051/21.

3. Справу №918/1051/21 повернути Господарському суду Рівненської області.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з моменту складення повного тексту в порядку, передбаченому главою 2 розділу IV Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Гудак А.В.

Суддя Мельник О.В.

Суддя Олексюк Г.Є.