за касаційною скаргою Акціонерного товариства "Українська залізниця"
на ухвалу Господарського суду міста Києва
(суддя - Усатенко І.В.)
та постанову Північного апеляційного господарського суду
(головуючий - Майданевич А.Г., судді - Сулім В.В., Коротун О.М.)
за скаргою Акціонерного товариства "Українська залізниця"
на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та зобов`язання вчинити дії
у справі за позовом Публічного акціонерного товариства "Донбасенерго"
до 1. Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця",
2. Державного підприємства "Донецька залізниця"
про стягнення 69 179 723, 28 грн.
04.03.2021 Акціонерне товариство "Українська залізниця" (надалі - Залізниця) звернулось до Господарського суду міста Києва зі скаргою на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (надалі - Відділу примусового виконання рішень), в якій просило:
- витребувати у Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України матеріали виконавчого провадження ВП №61625988;
Скарга обґрунтована тим, що:
- згідно з пунктом 5-1 розділу III "Перехідні та прикінцеві положення" Закону України "Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" від 23 лютого 2012 року N4442-VI встановлений мораторій на звернення стягнення на активи Залізниці за зобов`язаннями Державного підприємства "Донецька залізниця";
- законом встановлено тимчасову заборону на виконання судових рішень, що має легітимну мету та відповідає пріоритетним напрямкам інвестиційної політики України, спрямовано на запобігання та мінімізацію завдання збитків Залізниці за невиконання зобов`язань іншими юридичними особами;
- встановлення мораторію є підставою для зупинення вчинення виконавчих дій відповідно до пункту 11 частини першої статті 34 Закону України "Про виконавче провадження" від 2 червня 2016 року N1404-VIII;
- Відділ примусового виконання рішень не зупинив виконавче провадження, чим порушив законні права та інтереси боржника.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні скарги, врахував висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 25.06.2021 у цій справі, та виходив з того, що:
- 24.03.2020 старший державний виконавець прийняв постанову про відкриття виконавчого провадження №61625988;
- 10.02.2021 винесена постанова про арешт коштів боржника і в цей же день направлені платіжні вимоги до банків боржника щодо стягнення коштів на користь Товариства, які були повернуті банками без виконання;
- 24.02.2021 державний виконавець звернувся з платіжною вимогою на суму 76 325 260,91 грн до АТ "Ощадбанк" (платник АТ "Українська залізниця") щодо стягнення коштів;
- вчинення виконавчих дій щодо примусового виконання рішення, шляхом направлення платіжних вимог на примусове списання коштів боржника, передбачено статтею 13 Закону України "Про виконавче провадження";
- державний виконавець діяв в рамках своїх повноважень, унормованих Законом України "Про виконавче провадження", тому відсутні підстави для задоволення скарги боржника.
В обґрунтування касаційної скарги Залізниця посилається на те, що суди:
- не врахували висновок, викладений у постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 17.09.2021 у справі №905/2999/17, щодо застосування частин другої та третьої статті 4 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень";
- неправильно застосували норми пункту 11 частини першої статті 34, пункту 10-1 Перехідних та прикінцевих положень Закону України від 2 червня 2016 року N1404-VIII "Про виконавче провадження", пункту 5-1 Перехідних та прикінцевих положень Закону України від 23 лютого 2012 року N4442-VI "Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування", відповідно до яких на період дії мораторію підлягають зупиненню виконавчі провадження та заходи примусового виконання рішень щодо звернення стягнення на активи Залізниці за зобов`язаннями ДП "Донецька залізниця", а також зупинення вчинення виконавчих дій;
- врахували правову позицію Верховного Суду, що викладена у постанові від 25.06.2021 у цій справі, яка не містить правового висновку і не є обов`язковою;
- у постанові від 25.06.2021 Верховний Суд вийшов за межі предмету судового розгляду, тому такі висновки не можуть бути застосовані;
- мораторій є обов`язковим, оскільки Закон не втратив чинність відповідно до статті 152 Конституції України;
- суди не надали оцінки законності дій державного виконавця.
11.01.2022 Товариство подало відзив на касаційну скаргу, в якому просить скаргу залишити без задоволення, а судові рішення - без змін.
Товариство вважає скаргу необґрунтованою, оскільки:
- неможливо в межах однієї справи спочатку ухвалою зобов`язати орган ДВС виконувати рішення, а потім визнати дії, що спрямовані на виконання цього рішення, незаконними;
- доводи Залізниці щодо розповсюдження мораторію на вчинення виконавчих дій вже були предметом оцінки у постанові Верховного Суду від 25.06.2021 у справі, що переглядається;
- звернення стягнення на кошти боржника відповідно до норм Закону України "про виконавче провадження" здійснюється шляхом винесення постанови про арешт коштів та направлення платіжних вимог до банківських установ;
- аргументи скаржника, що АС ВП не містить постанови про звернення стягнення на майно боржника, спростовується постановою від 10.02.2021 про арешт коштів, а відповідно до частини першої статті 48 Закону України "Про виконавче провадження" звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті;
- подання Залізницею скарги є зловживання процесуальними права, оскільки це питання вже вирішено; рішення суду виконано, кошти з боржника стягнуто та 01.03.2021 винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.
11.01.2022 Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (надалі - Департамент) також надіслав відзив на касаційну скаргу, в якому просить скаргу залишити без задоволення, а судові рішення - без змін.
Департамент вважає, що судові рішення прийняті з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а вимоги, викладені в касаційній скарзі, є безпідставними та необґрунтованими, оскільки:
- Департамент відповідно до ухвали суду зобов`язаний був вжити усіх необхідних заходів з примусового виконання рішення суду у справі;
- рішення суду виконано в повному обсязі і виконавче провадження завершено, що унеможливлює зупинення вчинення виконавчих дій.
Клопотання мотивовано тим, що Верховний Суд не наділений повноваженнями самостійно встановлювати відповідність норм законодавства Конституції України, а розгляд цієї скарги має виняткове значення не лише для Залізниці, а й для держави в цілому.
12.01.2022 Залізниця подала клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
Представник Залізниці в судовому засіданні 31.01.2022 заявив про відмову від раніше поданого клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Вказана постанова мотивована, зокрема, тим, що:
- головним питанням даного спору є те, чи може суд визнати неправомірними дії державного виконавця щодо виставлення та направлення на банківські установи боржника платіжних вимог про примусове списання грошових коштів після того, як суд в порядку контролю за виконанням судового рішення зобов`язав державного виконавця вчиняти виконавчі дії; рішення суду фактично виконано; виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження, закінчено; постанова про закінчення виконавчого провадження не оскаржується. Відповідь на вказане питання - ні;
- виконавче провадження завершено, а тому це у будь-якому разі унеможливлює задоволення скарги Залізниці;
Відповідно до частини третьої статті 34 ГПК України суддя, не згодний з рішенням, може письмово викласти свою окрему думку.
Статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом тощо.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до пункту 10-1 прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що на період дії мораторію, встановленого згідно з пунктом 5-1 розділу III "Перехідних та прикінцевих положень" Закону України "Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування", підлягають зупиненню виконавчі провадження та заходи примусового виконання рішень щодо звернення стягнення на активи публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування, 100 відсотків акцій якого належать державі, за зобов`язаннями підприємств залізничного транспорту, майно яких розміщене на території проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження".
Пунктом 11 частини першої статті 34 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі встановлення мораторію на звернення стягнення на активи боржника за зобов`язаннями підприємств залізничного транспорту, майно яких розміщене на території проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.
Виконавець не пізніше наступного робочого дня, коли йому стало відомо про обставини, зазначені в частині першій статті 34 Закону України "Про виконавче провадження" зупиняє вчинення виконавчих дій, про що виносить відповідну постанову (частина друга статті 34 Закону України "Про виконавче провадження").
З аналізу вищенаведених норм можна дійти висновку про те, що мораторій передбачений пунктом 5-1 Перехідних та прикінцевих положень Закону України "Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" (№ 4442-VI) поширюється на захід примусового виконання рішень - звернення стягнення на активи AT "Укрзалізниця" за зобов`язаннями підприємств, визначених Законом №4442-VI, зокрема, зобов`язаннями ДП "Донецька залізниця". При цьому, Законом України "Про виконавче провадження" та Інструкцією з організації примусового виконання рішень передбачено порядок дій виконавця, які останній має вжити у разі виконання судового рішення за зобов`язаннями підприємств, визначених пунктом 5-1 Перехідних та прикінцевих положень Закону №4442-VI, та рішення, які останній приймає за наслідками вчинення відповідних дій.
Вважаю, що при вирішенні питання щодо оскарження дій/бездіяльності посадової особи, яка здійснює виконання судового рішення, суди мають досліджувати саме правомірність дій виконавця щодо примусового виконання рішення та в залежності від вказаних обставин вирішувати відповідний спір. Тоді як оцінка якості закону, що встановлює мораторій на задоволення вимог кредиторів, врахування обставин фактичного виконання судового рішення та закінчення виконавчого провадження, не можуть бути самостійною підставою для відмови в задоволенні відповідної скарги на дії виконавця у разі встановлення невиконання такою посадовою особою імперативних вимог чинних нормативних актів.
Крім того, у постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 17.09.2021 у справі №905/2999/17 викладено правовий висновок, відповідно до якого чинне законодавство, зокрема Закон України "Про виконавче провадження", встановлює певний порядок вчинення виконавчих дій та не надає державному виконавцю права вільного розсуду визначати "доцільно" чи "недоцільно" вживати їх взагалі. А тому він зобов`язаний вчиняти всіх необхідних заходів для повного та своєчасного виконання рішення суду відповідно до закону, а не крізь призму суб`єктивного сприйняття "доцільності" вирішувати питання: чи здійснювати виконання за виконавчим документом, чи ні.
У вказаній постанові Суд звернув увагу на те, що відповідно до частин другої та третьої статті 4 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" у разі, якщо рішення суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи не виконано протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, його виконання здійснюється за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Протягом десяти днів з дня встановлення державним виконавцем факту наявності підстав для повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до пунктів 2-4, 9 частини першої статті 37 Закону України "Про виконавче провадження", крім випадків, коли стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій, але не пізніше строку, встановленого частиною другою цієї статті, керівник відповідного органу державної виконавчої служби подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування стягувану коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України, про що повідомляє в установленому порядку стягувана.
Обставини, передбачені частинами другою та третьою статті 4 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", є окремими та самостійними підставами для переходу до процедури виконання рішення за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
Навіть за умов розповсюдження мораторію, передбаченого пунктом 5-1 розділу 3 "Перехідні та прикінцеві положення" Закону від 23.02.2012 №4442-VI на зобов`язання, що були предметом спору у даній справі, вказане не звільняє державного виконавця від необхідності вчинення дій (застосування механізмів), передбачених статтею 4 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень".
- вчиняти дії з примусового виконання судового рішення і взагалі не передавати виконавчий документ центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, і, відповідно, не зупиняти провадження;
- вчиняти дії з примусового виконання судового рішення і лише якщо борг не стягнуто протягом 6 місяців, передати виконавчий документ центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів і зупинити провадження;
- одразу передати виконавчий документ центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів і зупинити провадження;
- зупинити виконавче провадження, керуючись пунктом 11 частини першої статті 34 Закону "Про виконавче провадження", без передачі виконавчого документу центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів (тобто без застосування норм Закону "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень");
- відтак, невирішеним лишається питання щодо визначення правомірності дій виконавця, які вчинялися як до дати визнання мораторію таким, що не відповідає Конституції рішенням Верховного Суду, так і після такої дати, оскільки виконавець не може самостійно оцінювати закони на предмет їх конституційності - як суб`єкт владних повноважень він не наділений такою дискрецією;
- виконавець (як державний, так і приватний) є суб`єктом владних повноважень. Питання щодо того, чи є висновок Верховного Суду про незастосування норми закону до певних правовідносин з підстав її невідповідності Конституції України та принципам верховенства права обов`язковим для виконавця та інших учасників правовідносин, становить виключну правову проблему.
Відповідно до пункту сьомого частини першої статті 228 ГПК України суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.
Забезпечення єдності судової практики є головним завданням Верховного Суду (стаття 36 Закону "Про судоустрій та статус суддів"). І якщо колегії суддів відомо про наявність різної практики з застосування певних норм права та наявність невирішеної виключної правової проблеми, але справа ще не прийнята до розгляду Великою Палатою Верховного Суду, то розумним та законним рішенням було б зупинення касаційного розгляду або оголошення перерви. Водночас, ухвалення Верховним Судом рішення за наявності суперечливої судової практики без передання справи на відступ від відповідного правового висновку в порядку, передбаченому статті 302 ГПК України, є порушенням норм чинного процесуального законодавства.
Суддя С. Бакуліна