ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

14 березня 2022 року Справа № 903/998/21

Господарський суд Волинської області в складі судді Дем`як В. М., за участю секретаря судового засідання Русинчук М.М., розглянувши справу

за позовом ОСОБА_1 , м. Ковель

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Волиньтабак" , м. Луцьк

про розірвання договору оренди

за участю представників сторін:

від позивача: не прибув;

від відповідача: не прибув;

Встановив: Позивач - ОСОБА_1 звернувся з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Волиньтабак" в якому просить:

- визнати договір оренди укладений між Фізичною особою-підприємцем Кавасом Віктором Степановичем та Товариством з обмеженою відповідальністю "Волиньтабак" посвідчений приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу Волинської області Заліською Н.М. 31.05.2006 за реєстровим №2031 на частину об`єкту нерухомого майна, а саме -21/100 торгового павільйону А-1, загальною площею 151,1 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а саме приміщення №8 площею 32,4 кв.м., розірваним з дня набрання чинності даним рішенням .

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що між Фізичною особою-підприємцем Кавасом Віктором Степановичем та Товариством з обмеженою відповідальністю "Волиньтабак" укладено договір оренди посвідчений приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу Волинської області Заліською Н.М. 31.05.2006 за реєстровим №2031 на частину об`єкту нерухомого майна, а саме -21/100 торгового павільйону А-1, загальною площею 151,1 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1, а саме приміщення №8 площею 32,4 кв.м.

За договором дарування від 19.01.2021 торговий павільйон А-1, загальною площею 15,1 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 набув право власності на спірне майно (витяг з індексним номером 240955088 від 19.01.2021). Разом з тим, позивач доводить, що звертався до відповідача про дострокове розірвання спірного договору, оскільки за тривале використання об`єкта оренди суттєво погіршився його технічний та санітарний стан. Згідно п.п 6.2.3 договору оренди визначено що погіршення технічного чи санітарного стану об`єкта оренди є підставою для його розірвання, а відтак звернувся за захистом порушеного права.

Ухвалою суду від 08.12.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 17.01.2022.

В судовому засіданні 17.01.2022 оголошено перерву в підготовчому засіданні до 14.02.2022 про що сторони повідомленні під розписку.

Ухвалою суду від 14.02.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 14.03.2022.

Представник позивача через відділ діловодства подав клопотання за вх.№01-57/1415/22 від 14.03.2022 в якому просить здійснювати судовий розгляд справи без його участі, позов просить задоволити.

Представник відповідача в судове засідання не прибув хоча належним чином був повідомлений про час та дату судового засідання, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №989.

У відзиві на позовну заяву за вх.№01-57/7910/21 від 28.12.2021 відповідач просить відмовити в позові, оскільки перехід права власності на об`єкт оренди до позивача жодним чином не порушило його конституційних прав і як наслідок відсутні підстави для їх захисту. Зміна розірвання господарських договорів саме в односторонньому порядку допускаються виключно з підстав прямо передбачених відповідним законом або договором. Звертає увагу суду на те, що позивач не надав технічного завдання, яка передує технічному висновку та не залучив відповідача як сторону процесу для об`єктивного дослідження стану орендованого об`єкта. Крім того, доводить, що факт нормального фізичного зносу майна не може розцінюватись як доведеність позивачем істотності порушення відповідачем умов договору, оскільки основною метою оренди для орендодавця є отримання прибутку від орендованого майна у вигляді орендної плати. Також звертає увагу суду на те, що сторонами не заперечується, що ТзОВ «Волиньтабак» належним чином виконує зобов`язання зі сплати орендної плати. Відповідач доводить, що відсутні як законні так і зазначенні в договорі оренди підстави для розірвання даного договору.

Враховуючи, що норми ст. 74 ГПК України щодо обов`язку суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, та те, що п. 4 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, відсутність в матеріалах справи відзиву з відповідними вказівками на незгоду відповідача з будь-якою із обставин справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, що позбавляє відповідача відповідно до ч. 4 ст. 165 ГПК України заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи, суд вважає, що в межах наданих повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та вважає за можливе розгляд справи проводити за наявними в ній матеріалами.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, встановив:

31.05.2006 між ФОП Сідляревичем Віктором Степановичем (орендодавець) та ТзОВ «Волиньтабак» (орендар, відповідач) укладено договір оренди за умовами якого орендодавець зобов`язується передати орендарю в тимчасове платне користування 21/100 частину торгового павільйону А-1 загальною площею 151,1 кв.м., а саме приміщення №8 площею 32,4 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а орендар зобов`язується прийнятим в тимчасове платне користування (оренду об`єкт оренди) (п.п 1.1 договору) даний договір зареєстровано в реєстрі №2031 приватним нотаріусом Н.М. Заліською.

Згідно п.п 1.2 договору визначено, що об`єкт оренди належить орендодавцю на праві приватної власності на підставі рішення Ковельського міськрайонного суду від 07.05.2005. Право власності зареєстроване у комунальному підприємстві «Волинське бюро технічної інвентаризації» 10.06.2005 (номер запису 117 в книзі 2; реєстраційний номер в Електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно-11047458).

Відповідно до п.п 2.3.1 та 2.3.4 договору сторонами визначено, що орендар зобов`язався використовувати об`єкт оренди виключно за цільовим призначенням та відповідно до умов даного договору. За власний рахунок проводити поточний ремонт об`єкта оренди з заміною зношених і дефектних конструкцій, приладів і комунікацій, а також усувати ушкодження, що виникли з вини орендаря.

Згідно п.п 6.2 договору визначено, що орендодавець має право вимагати розірвання договору:

6.2.1 при використанні орендарем об`єкта оренди всупереч договору або його призначенню;

6.2.2 при передачі орендарем об`єкта оренди в користування іншій особі без попередньої письмової згоди орендодавця;

6.2.3 при погіршенні внаслідок дій орендодавця технічного чи санітарного стану об`єкта;

6.2.4 у випадку несплати орендарем орендної плати більше 3 місяців підряд.

Відповідно до п.п 4.1 договору сторонами визначено, що даний договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами нотаріального посвідчення та державної реєстрації в Державному реєстрі правочинів і діє до першого червня дві тисячі двадцять шостого року.

Згідно п.п 9.3 договору передбачено, що у випадку дострокового розірвання договору з вини або ініціативи орендодавця останній сплачує орендарю штрафні санкції в розмірі 90 000 грн., крім випадків передбачених п.п 6.2.1, 6.2.2, 6.2.3, 6.2.4, п. 6.2 договору.

27 грудня 2011 сторони підписали додатковий договір про внесення змін до договору оренди (а.с.19), в якому внесли зміни до договору оренди від 11.10.2013р., а саме: в преамбулі договору оренди слова «підприємець Сідляревич Віктор Степанович» замінити на « Кавас Віктор Степанович » слова «юридична адреса: АДРЕСА_2 », що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 », замінити на місцезходження:АДРЕСА_5».

У пункті 2 в реквізитах орендаря слова «Свідоцтво» платника ПДВ №024486635, замінити на слова «Свідоцтво платника ПДВ №100248119».

Пунктом 3 договору визначено, що Кавас Віктор Степанович орендодавець, повідомив орендаря (в особі представника) про те, що цей додатковий договір укладається за згодою його дружини - ОСОБА_3 , викладеною в заяві, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу Волинської області Заліською Н.М від 27.12.2011 за реєстровим №3010.

Згідно п.п. 4 додаткового договору сторони визначили, що сторони в тому числі в особі представника, підтверджують, що: решта положень договору оренди залишаються без змін; укладення цього додаткового договору відповідає інтересам сторін; сторони однаково розуміють значення цього додаткового договору, свої права та обов`язки за ним та його юридичні наслідки; цей додатковий договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому; всі відомості та документи , надані сторонами для укладення цього додаткового договору, на момент його укладення є чинним, достовірним та неупередженими.

Разом з тим, 19.01.2021 між ОСОБА_1 та Кавасом Віктором Степановичем укладено договір дарування відповідно до умов якого дарувальник ( Кавас Віктор Степанович ) передав торговий павільйон А-1 пл. 151,1 кв.м. у власність обдаровуваного ( ОСОБА_1 ) безоплатно, торговий павільйон А-1, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , опис об`єкта А-1 торговий павільйон, загальною площею 151,1 кв.м. Даний договір посвідчено приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу Мамітовою І.В. в реєстрі за №10.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Отже, позивач - ОСОБА_1 є власником торгового павільйону А-1 пл. 151,1 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 з 19.01.2021 на підставі відповідного договору дарування, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав за номером запису №240955088 від 19.01.2021. (а.с. 12)

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою від 28.07.2021 про дострокове розірвання договору оренди від 31.05.2006 в якій зазначив, що зважаючи на тривале використання об`єкта оренди, суттєво погіршився його технічний стан, та дане нерухоме майно потребує капітального ремонту, оскільки власник має намір його в подальшому використовувати в інших господарських цілях. Крім того, як ініціатор дострокового розірвання договору зобов`язався виконати вимоги п. 9.3 договору в частині сплати штрафних санкцій ТзОВ «Волиньтабак» в розмірі 90 000 грн. на додатково погоджених між ними умовах.

Згідно листа -відповіді за № 1/3-311 від 17.08.2021 відповідач повідомив, що ТзОВ «Волиньтабак» користується торгівельним павільйоном-магазином за адресою : АДРЕСА_1 на підставі договору оренди від 31.05.2006 укладеному з попереднім власником приміщення Кавасом В.С. зареєстрованим в реєстрі за №2031, терміном дії до 01.06.2026 для здійснення роздрібної торгівлі тютюновими виробами та алкогольними напоями. Відповідно до п 10.1 договору визначено, що реорганізація юридичної особи орендаря або перехід права власності на об`єкт оренди до третіх осіб, не є підставою для зміни або припинення дії цього договору і він зберігає свою силу для правонаступника орендаря або нового власника приміщення. У разі зміни власника орендованого приміщення до нового власника переходять права і обов`язки орендодавця по цьому договору. Зважаючи на вище викладене ТзОВ «Волиньтабак» не погоджується із заявою позивача про дострокове розірвання договору оренди.

Судом встановлено, що позовна вимога про розірвання договору оренди нерухомого майна від 31.05.2006 з підстав істотного порушення орендарем умов договору оренди підтверджена належними і допустимими доказами та підлягає до задоволення. При цьому суд виходив із такого.

Згідно ст. 11 ЦК України визначено, що підстави виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Стаття 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 651 ЦК України встановлено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Згідно ч. 2 ст. 188 Господарського кодексу України передбачено, що сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором.

В постанові Верховного Суду України від 20.11.2012, № 3-53гс12 вказано, що відповідно до ч. 2 ст. 188 ГК України сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Рішенням Конституційного Суду України від 9 липня 2002 року N 15-рп/2002 (справа про досудове врегулювання спорів) визначено, що положення ч. 2 ст. 124 Конституції України стосовно поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист. Обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує.

Між тим, законом не заборонено форми пред`явлення такої вимоги та позивач може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову.

Позивачем - ОСОБА_1 дотримано порядок щодо дострокового розірвання договору оренди нерухомого майна від 31.05.2006 укладеного між Кавасом Віктором Степановичем (орендодавець) та ТзОВ «Волиньтабак» (орендар, відповідач )шляхом надіслання на адресу відповідача вимоги про розірвання договору оренди від 28.07.2021. (а.с.23) , що відповідає приписам ст. 188 ГК України.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Згідно з п. 5.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна" від 29.05.2013 №12, підставою для дострокового розірвання договору оренди може бути істотне порушення договору орендарем. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (ст. 651 ЦК України).

Судом досліджено технічний висновок ПП «Ковелькомунпроект» торгового павільйону на бульварі Лесі Українки, 43 в м. Ковелі, який виготовлений на замовлення ОСОБА_1 (договір №б/н на виконання проектних робіт (а.с. 84-86), мета обстеження: визначення наявного технічного стану будівельних конструкцій та інженерних мереж об`єкту - будівельних конструкцій та інженерних мереж торгового павільйону на бульварі Лесі Українки, 43 в м. Ковелі, обстеження здійснено візуальним методом та за допомогою вимірювальних приладів. Згідно висновку щодо технічного стану будівлі в цілому слідує, що інженери, які здійснювали обстеження, оцінили стан будівлі в цілому як « 3» не придатний до нормальної експлуатації. Для забезпечення надійності конструкції та будівлі вцілому, потрібно своєчасно проводити обстеження технічного стану будівлі. В подальшому обстеження технічного стану будівель і споруд проводиться не рідше одного разу на 10 років, і не рідше одного разу в 5 років для будівель і споруд, що експлуатуються в несприятливих умовах (агресивне середовище, вібрації, підвищена вологість, сейсмічність району 7 балів і більше). За висновком експертів слідує, що станом на сьогоднішній день необхідне термінове виконання капітального ремонту будівлі, з приведенням її характеристик до відповідності діючим нормативним документам. Ремонт рекомендовано провести у найкоротші терміни з врахуванням режиму роботи ринку. (а.с.26-41)

Згідно п.п 6.2 договору визначено, що орендодавець має право вимагати розірвання договору:

6.2.1 при використанні орендарем об`єкта оренди всупереч договору або його призначенню;

6.2.2 при передачі орендарем об`єкта оренди в користування іншій особі без попередньої письмової згоди орендодавця;

6.2.3 при погіршенні внаслідок дій орендодавця технічного чи санітарного стану об`єкта;

6.2.4 у випадку несплати орендарем орендної плати більше 3 місяців підряд.

Відповідно до ст.651 ЦК України встановлено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Матеріалами справи підтверджується та відповідачем не спростовано, що ТзОВ «Волиньтабак» експлуатував орендоване приміщення з 2006 без здійснення звичайного поточного ремонту, як це передбачено п.п 2.3.3 та 2.3.4 договору.

Крім того, судом встановлено, що погіршення технічного стану об`єкта орендованого нерухомого майна призвело до порушення відповідачем істотних умов договору оренди , які визначенні у п.п 6.2.3 договору оренди,

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для дострокового розірвання договору оренди від 31.05.2006 у зв`язку з істотними порушеннями його умов на підставі п.6.2.3 та ч.1,2 ст. 651 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України у справі №903/918/17 від 24.05.2018.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги підлягають до задоволення.

Відповідно до положень статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Також, згідно з нормами статті 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Правилами статті 13 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати в сумі 2270,00 грн. покладаються на відповідача.

Позивач у заяві просить стягнути з відповідача на користь ТзОВ «Волиньтабак» судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 21 300грн.

Відповідно до ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно зі ст. 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Докази, які підтверджують розумність витрат на оплату послуг адвоката, повинна подавати сторона, що вимагає відшкодування таких витрат.

Витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність". Дія вказаного закону поширюється тільки на осіб, які є адвокатами.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокат - фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом.

Згідно зі ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

За приписами статті 30 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Отже, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має право його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Водночас, для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача має бути встановлено, що позов позивача підлягає задоволенню, а також має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір є розумний та виправданий, що передбачено у ст. 30 Законом України „Про адвокатуру та адвокатську діяльність". Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04, п. 269). (Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 22.11.2017 року у справі № 914/434/17).

Як вбачається з матеріалів справи, 26.08.2021 між гр. ОСОБА_1 (клієнт) та Адвокатським об`єднанням «МКС Партнери» укладений договір про надання правової допомоги №ФО-73, за змістом якого клієнт доручає, а адвокатське об`єднання бере на себе зобов`язання надавати клієнту правову допомогу щодо захисту прав і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення в національних судах будь-якої підвідомчості, підсудності та інстанційності в якості позивача, відповідача, третьої особи інших підприємствах, установах і організаціях незалежно від підпорядкування та форм власності у вигляді надання усних консультацій за допомогою засобів зв`язку або особисто, письмових консультацій з наданням довідок та висновків по питаннях, які визначив клієнт, представництва інтересів клієнта в тому числі без його участі, в національних судах будь-якої юрисдикції, а також в інших підприємствах, установах і організаціях незалежно від підпорядкування та форм власності у тому числі в органах державної та місцевого самоврядування в органах прокуратури та внутрішніх справ, органах юстиції та міграційній, архівній виконавчій, податковій та в інших службах.

Згідно п.п 4.1 договору сторонами визначено, отримання винагороди адвокатським об`єднанням за надання правової допомоги згідно даного договору відбувається у формі гонорару.

Відповідно до п.п 4.3 договору передбачено, що підставою для оплати клієнтом винагороди за надання правової допомоги (гонорару0 є рахунок - фактура. Клієнт здійснює оплату гонорару протягом 5 робочих днів з моменту виставлення такого рахунку -фактури.

В підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу позивачем долучено до матеріалів справи договір про надання послуг правової допомоги № ФО-73 від 26.08.2021, акт №01/12 здачі-прийняття робіт (наданих послуг) на суму 21300 грн., який підписаний сторонами клієнтом та адвокатом, ордер від 02.09.2021 про надання правової допомоги адвокатом Самойленком С.А. на підставі договору № ФО-73 від 26.08.2021 у Господарському суді Волинської області.

Суд звертає увагу на те, що співмірність витрат - це доволі суб`єктивна категорія, яка залежить від кількох чинників, та може тлумачитися судом відповідно до його дискреційних повноважень. Проте дискреція суду в цьому випадку усічена та може бути застосована лише за клопотанням іншої сторони.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у п. 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015р., п. 80 рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006, п. 88 рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004р. заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Згідно зі ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини, зокрема, вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

За приписами статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення розміру витрат на оплату послуг адвоката та стягнення їх у розмірі 50% від заявленої суми, що становить 10650,00 грн.

Керуючись ст.ст. 144, 188 Господарського кодексу України, ст.ст. 11, 651 Цивільного кодексу України, ст.ст. 22, 33 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити.

2 . Розірвати договір оренди укладений між Фізичною особою-підприємцем Кавасом Віктором Степановичем ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 ) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Волиньтабак" (43023, Волинська обл. м. Луцьк, вул. Карбишева, 1, ) посвідчений приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу Волинської області Заліською Н.М. 31.05.2006 за реєстровим №2031 на частину об`єкту нерухомого майна, а саме -21/100 торгового павільйону А-1, загальною площею 151,1 кв.м., що розташований за адресою: Волинська обл., м.Ковель, бульвар Лесі Українки, 43, а саме приміщення №8 площею 32,4 кв.м.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Волиньтабак" (43023, Волинська обл. м. Луцьк, вул. Карбишева, 1, ) на користь гр. ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 2270 грн. витрат по сплаті судового збору та 10650 грн. витрат на правову вимогу адвокатів.

Відповідно до ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Північно-західного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного рішення.

Повний текст рішення складено

24.03.2022

Суддя В. М. Дем`як