ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2022 року Справа № 918/938/21

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Павлюк І.Ю., суддя Демидюк О.О. , суддя Савченко Г.І.

без виклику сторін у справі

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база"

на рішення Господарського суду Рівненської області, ухваленого 14.12.21р. суддею Романюк Ю.Г. у м.Рівному, повний текст складено 16.12.21р.

у справі № 918/938/21

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська ОТБ"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база"

про стягнення 137 595 грн. 28 коп.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 14.12.2021р. у справі №918/938/21 позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська ОТБ" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база" про стягнення 137595,28грн. - задоволено.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська ОТБ" 137 595,28грн. - безпідставно отриманих коштів та 2 270,00грн. - судового збору.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база" звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржене рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову. Крім того, просить вирішити питання розподілу судових витрат.

Мотивуючи апеляційну скаргу, скаржник зазначає, зокрема, наступне:

- вважає, що рішення місцевого господарського суду ухвалене з порушенням норм чинного законодавства;

- зазначає, що суд першої інстанції не встановив, чи звертався позивач до відповідача з відповідною вимогою про сплату вищезазначених коштів, оскільки такої вимоги ТОВ "Ковельська оптово-торгова база" не отримувала і у рішенні суду немає покликання на таку обставину;

- констатує, що Господарський суд Рівненської області застосував до спірних правовідносин положення ст.1212 ЦК України, якою передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала;

- зауважує, що ані законом, ані договором купівлі-продажу від 31.07.2018р. не передбачено, що у разі визнання його недійсним кошти повертаються негайно. У ст.ст.1212-1214 Цивільного кодексу України не визначено строку для повернення майна, правова підстава набуття якого відпала, у зв`язку із чим воно зберігається безпідставно, тому у такому разі застосовуються положення ст.530 цього Кодексу;

- вказує, що звернення товариства до суду з позовною заявою не є вимогою про сплату коштів, оскільки позовна заява є процесуальним документом установленої форми, який пред`являється до суду, а не до відповідача, і містить прохання про примусовий захист судом порушеного права чи інтересу позивача. На момент звернення до суду з позовом вже мають бути наявні порушення прав або інтересів заявника;

- вважає, що зважаючи на це та виходячи з системного аналізу змісту норм ч.2 ст.530, ст.1212, ст.1213 ЦК України позивач - ТОВ "Ковельська ОТБ" передчасно звернувся з позовом про стягнення 137 595,28грн., оскільки на момент пред`явлення позову строк виконання відповідачем зобов`язання ще не настав.

Листом Північно-західного апеляційного господарського суду №918/938/21/74/22 від 06.01.2022р. матеріали справи №918/938/21 витребувано з Господарського суду Рівненської області.

19.01.2022р. до Північно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №918/938/21.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 24.01.2022р. апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база" на рішення Господарського суду Рівненської області від 14.12.2021р. у справі №918/938/21 залишено без руху та встановлено скаржнику строк для усунення недоліків апеляційної скарги та надання суду відповідні докази, зокрема, доказів сплати судового збору у встановленому порядку і розмірі.

27.01.2022р. на поштову адресу Північно-західного апеляційного господарського суду на виконання ухвали Північно-західного апеляційного господарського суду від 24.01.2022р. про залишення апеляційної скарги без руху від Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база" надійшов супровідний лист від 25.01.2022р. №16 з додатком, зокрема, платіжним дорученням від 25.01.2022р. №2 про сплату судового збору в сумі 3305,00грн..

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 28.01.2022р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база" на рішення Господарського суду Рівненської області від 14.12.2021р. у справі №918/938/21, ухвалено розглянути апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база" на рішення Господарського суду Рівненської області від 14.12.2021р. у справі №918/938/21 без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження та запропоновано позивачу у справі подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в порядку ст.263 ГПК України.

03.02.2022р. до Північно-західного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська ОТБ" надійшов письмовий відзив від 03.02.2022р. на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити в силі рішення Господарського суду Рівненської області від 14.12.2021р. у справі №918/938/21.

Згідно із ст.269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні оскаржуваного рішення суду, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та свідчать матеріали справи, 31.07.2018р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база" (продавець) та Ковельською оптово-торговою базою Волинської облспоживспілки (правонаступник - Товариство з обмеженою відповідальністю "Ковельська ОТБ") (покупець) було укладено договір купівлі-продажу складу, відповідно до предмету якого продавець зобов`язався передати у власність покупцю, а покупець зобов`язався прийняти нерухоме майно, і сплатити за нього обумовлену грошову суму, а саме: - нежитлове приміщення, склад Д-1 загальною площею 1205,9кв.м. та склад 0-1 загальною площею 1047кв.м., що знаходяться за адресою: Волинська обл., м. Ковель, провулок Володимира Кияна, 9, який був посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Веремчуком С.В., зареєстрований в реєстрі за №1677 (далі - договір) (а.с.9-11).

Пунктом 2.1. договору передбачено, що вартість продажу майна за домовленістю сторін становить 137595,28грн..

Згідно п.3.1 договору, розрахунки за придбане майно здійснюються покупцем з відстроченням платежу. Покупець зобов`язується сплатити ціну майна на протязі 1-го місяця з дня підписання цього договору. Розрахунки за придбане майно здійснюються покупцем у безготівковій формі, шляхом перерахування грошових коштів на рахунок продавця.

Відповідно до п.п.6.1, 6.2. договору, майно вважається переданим від продавця і прийняте покупцем з моменту нотаріального посвідчення даного договору і державної реєстрації права власності. Передача майна продавцем і прийняття майна покупцем посвідчується актом прийому-передачі. який підписується сторонами.

На виконання умов договору, платіжним дорученням №56 від 31.07.2018р. Ковельська оптово-торгова база Волинської облспоживспілки сплатила на користь ТОВ "Ковельська оптово-торгова база" кошти в сумі 137595,28грн. в рахунок оплати вартості придбаного майна (а.с.12).

Крім того, сплата на користь ТОВ "Ковельська оптово-торгова база" коштів в сумі 137595,28грн. підтверджується заключною випискою по рахунку позивач за період з 31.07.2018р. по 31.07.2018р. (а.с.13).

У відповідності до акту приймання-передачі майна, 31.07.2018р., на виконання договору купівлі-продажу нерухомого майна від 31.07.2018р. продавець передав, а покупець прийняв нерухоме майно: нежитлове приміщення, склад Д-1 загальною площею 1205,9кв.м. та склад О-l загальною площею 1047кв.м., що знаходяться за адресою: Волинська обл., м.Ковель, провулок Володимира Кияна, 9 (а.с.11).

Рішенням Господарського суду Волинської області від 13.07.2021р. у справі №159/2106/19 задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 та визнано недійсним договір купівлі-продажу від 31.07.2018р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база" та Ковельською оптово-торговою базою Волинської облспоживспілки (а.с.14-21).

Постановою Північно-Західного апеляційного господарського суду від 02.09.2021р. у справі №159/2106/19 рішення Господарського суду Волинської області від 13.07.2021р. у справі №159/2106/19 в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу залишено без змін (а.с.22-35).

Рішення Господарського суду Волинської області від 13 липня 2021 року вступило в законну силу.

12.10.2021р. державним реєстратором Копачівської сільської ради Волинської області Данилевич І.Є. зареєстровано право власності на склад Д-1 та склад 0-1, що знаходяться за адресою: Волинська обл., м.Ковель, провулок Володимира Кияна, 9 за ТОВ "Ковельська оптово-торгова база", що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20.10.2021р. (а.с.36-37).

З огляду на викладене, вищевказані об`єкти нерухомості повернулися у власність відповідача, проте останній кошти в сумі 137 595,28грн., які були сплачені за придбання об`єктів нерухомості, позивачу не повернув.

За вказаних обставин, Товариство з обмеженою відповідальністю "Ковельська ОТБ" звернулося до Господарського суду Рівненської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база" про стягнення 137 595,28грн..

Обґрунтовуючи позовну заяву, Товариство з обмеженою відповідальністю "Ковельська ОТБ" просить застосувати наслідки недійсного правочину та стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база" на свою користь сплачені за договором купівлі - продажу кошти в сумі 137 595,28грн..

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 28.10.2021р. прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі №918/938/21, постановлено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження, судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 23.11.2021р..

В судовому засіданні 23.11.2021р. оголошено перерву до 14.12.2021р..

01.12.2021р. від Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська ОТБ" надійшла заява про забезпечення позову.

Також, ухвалою Господарського суду Рівненської області від 02.12.2021р. заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська ОТБ" про забезпечення позову разом із доданими до неї документами повернуто заявникові.

10.12.2021р. позивач повторно звернувся із заявою про забезпечення позову.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області віці 13.12.2021р. в задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська ОТБ" про забезпечення позову відмовлено.

Як вже зазначалося, рішенням Господарського суду Рівненської області від 14.12.2021р. у справі №918/938/21 позов задоволено.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

В силу ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Здійснюючи правосуддя, суд забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України, водночас, визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань і це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч.5 ст.55 Конституції України).

Конституція України визначає Україну як правову державу, в якій визнається і діє принцип верховенства права. Одним з основних фундаментальних елементів цього принципу є юридична визначеність (legal certainty). Юридичні норми мають бути чіткими, ясними і недвозначними, оскільки інше не може забезпечити їх однакове застосування.

За змістом п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997р. №475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №.№2, 4, 7 та 11 до Конвенції" кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Отже, висловлювання "судом, встановленим законом" зводиться не лише до правової основи самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини" від 12.07.2001р. зазначено, що право на доступ до суду, гарантоване п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст.2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

У відповідності до ст.7 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним відповідно до закону. Іноземці, особи без громадянства та іноземні юридичні особи мають право на судовий захист в Україні нарівні з громадянами і юридичними особами України. Судова система забезпечує доступність правосуддя для кожної особи відповідно до Конституції та в порядку, встановленому законами України. кожному гарантується захист його прав, свобод та законних інтересів незалежним і безстороннім судом, утвореним відповідно до закону. Кожен має право на участь у розгляді своєї справи у визначеному процесуальним законом порядку в суді будь-якої інстанції.

Таким чином, конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об`ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі ст.13 Конвенції про захист прав людини і основних свобод.

Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

У відповідності до п.1 ст.12 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Як встановлено ст.67 Господарського кодексу України, відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов`язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

У статтях 3 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Згідно ст.174 ГК України, господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Загальні умови укладання договорів, що породжують господарські зобов`язання, наведені в ст.179 ГК України, згідно з якою майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. Кабінет Міністрів України, уповноважені ним або законом органи виконавчої влади можуть рекомендувати суб`єктам господарювання орієнтовні умови господарських договорів (примірні договори), а у визначених законом випадках - затверджувати типові договори. Укладення господарського договору є обов`язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов`язком для суб`єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов`язковості укладення договору для певних категорій суб`єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; примірного договору, рекомендованого органом управління суб`єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст; типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови; договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб`єктів, коли ці суб`єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту. Зміст договору, що укладається на підставі державного замовлення, повинен відповідати цьому замовленню. Суб`єкти господарювання, які забезпечують споживачів, зазначених у частині першій цієї статті, електроенергією, зв`язком, послугами залізничного та інших видів транспорту, а у випадках, передбачених законом, також інші суб`єкти зобов`язані укладати договори з усіма споживачами їхньої продукції (послуг). Законодавством можуть бути передбачені обов`язкові умови таких договорів. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до ч.2 ст.180 ГК України, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина 1 ст.628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

В силу ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим до виконання сторонами.

За змістом ст.655 ЦК України, передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як вбачається з матеріалів справи, 31.07.2018р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база" (далі - продавець) та Ковельською оптово-торговою базою Волинської облспоживспілки (правонаступник - Товариство з обмеженою відповідальністю "Ковельська ОТБ") (далі - покупець) було укладено договір купівлі-продажу складу, відповідно до предмету якого продавець зобов`язався передати у власність покупцю, а покупець зобов`язався прийняти нерухоме майно, і сплатити за нього обумовлену грошову суму, а саме: - нежитлове приміщення, склад Д-1 загальною площею 1205,9кв.м. та склад 0-1 загальною площею 1047кв.м., що знаходяться за адресою: Волинська обл., м.Ковель, провулок Володимира Кияна, 9, який був посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Веремчуком С.В., зареєстрований в реєстрі за №1677 (далі - договір). Пунктом 2.1 договору передбачено, що вартість продажу майна за домовленістю сторін становить 137595,28грн..

В подаьшому, на виконання умов договору, платіжним дорученням №56 від 31.07.2018р. Ковельська оптово-торгова база Волинської облспоживспілки сплатила на користь ТОВ "Ковельська оптово-торгова база" кошти в сумі 137595,28грн. в рахунок оплати вартості придбаного майна (а.с.12).

Також, сплата на користь ТОВ "Ковельська оптово-торгова база" коштів в сумі 137595,28грн. підтверджується заключною випискою по рахунку позивач за період з 31.07.2018р. по 31.07.2018р. (а.с.13).

У відповідності до акту приймання-передачі майна, 31.07.2018р., на виконання договору купівлі-продажу нерухомого майна від 31.07.2018р. продавець передав, а покупець прийняв нерухоме майно: нежитлове приміщення, склад Д-1 загальною площею 1205,9кв.м. та склад О-l загальною площею 1047кв.м., що знаходяться за адресою: Волинська обл., м.Ковель, провулок Володимира Кияна, 9.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 13.07.2021р. у справі №159/2106/19 задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 та визнано недійсним договір купівлі-продажу від 31.07.2018р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база" та Ковельською оптово-торговою базою Волинської облспоживспілки (а.с.14-21).

Постановою Північно-Західного апеляційного господарського суду від 02.09.2021р. у справі №159/2106/19 рішення Господарського суду Волинської області від 13.07.2021р. у справі №159/2106/19 в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу залишено без змін.

Рішення Господарського суду Волинської області від 13 липня 2021 року вступило в законну силу.

Позивач просить суд застосувати наслідки недійсного правочину, стягнувши з Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база" на свою користь сплачені за договором купівлі - продажу кошти в сумі 137 595,28грн..

Як встановлено судом, відповідно до ст.216 ЦК України, недійсний правочин, яким є договір купівлі-продажу укладений сторонами спірних відносин визнано недійсним рішенням Господарського суду Волинської області від 13.07.2021р. у справі №159/2106/19, яке набрало законної сили в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу, не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

За приписами ч.4 ст.75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

12.10.2021р. державним реєстратором Копачівської сільської ради Волинської області Данилевич І.Є. зареєстровано право власності на склад Д-1 та склад 0-1, що знаходяться за адресою: Волинська обл., м.Ковель, провулок Володимира Кияна, 9 за ТОВ "Ковельська оптово-торгова база", що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20.10.2021р..

З огляду на викладене, вищевказані об`єкти нерухомості повернулися у власність відповідача, проте останній кошти в сумі 137 595,28грн., які були сплачені за придбання об`єктів нерухомості, позивачу не повернув.

Відповідно до ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

З огляду на викладене, у спорі, що вирішується за вимогами про повернення безпідставно набутого майна/грошових коштів, як виконаного за недійсним (нікчемним) правочином на підставі п.1 ч.3 ст.1212 ЦК України, сторонами цього спору: позивачем та належним відповідачем; як правило є сторони недійсного (нікчемного правочину), що здійснили односторонню або двосторонню (взаємну) передачу відповідного майна/грошових коштів.

При цьому позивач та належний відповідач у такому спорі визначається предметом вимоги, тобто предметом, повернення якого як виконаного за недійсним (нікчемним) правочином вимагається як безпідставно набуте майно/грошові кошти.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.06.2021р. у справі №910/9544/19 .

Слід також, зазначити, що якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст.1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору.

Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22.03.2016р. у справі №6-2978цс15 від 03.06.2016р. у справі №6-1ООцс15, від 06.02.2020р. №910/13271/18.

За приписами ст.1213 ЦК України, набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Для застосування зазначеної норми необхідно, по-перше, щоб одна особа набула (зберегла) майно за рахунок іншої. Збільшення або збереження в попередньому розмірі майна однієї сторони є результатом відповідного зменшення майна у іншої сторони. По - друге, необхідно, щоб набуття майна однією особою за рахунок іншої відбулося без достатньої правової підстави, передбаченої законом або угодою. Безпідставно набуте майно повертається тому, за рахунок кого було набуте.

Судом встановлено, що після визнання недійсним договору купівлі-продажу від 31.07.2018р. у ТОВ "Ковельська ОТБ" виникло право вимагати повернення безпідставно набутого майна на підставі п.1 ч.3 ст.1212 ЦК України.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що господарський суд дійшов обґрунтованого висновку для застосування до спірних правовідносин, що виникли між сторонами у даній справі положень ст.1212 ЦК України.

Матеріали справи не містять та відповідачем не надано відповідних доказів сплати грошових коштів в розмірі 137 595,28грн. на користь позивача відповідачем матеріали справи не містять.

Отже, виходячи із системного аналізу обставин встановлених при розгляді даної справи у їх сукупності, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з вірним висновком місцевого господарського суду про задоволення позову та стягнення з відповідача 137 595,28грн. безпідставно отриманих коштів.

Поряд із зазначеним доводи апеляційної скарги щодо порушення місцевим господарським судом норм матеріального права при прийнятті оскаржуваного рішення до уваги колегії суддів не беруться, оскільки скаржник у апеляційній скарзі не наводить посилання на конкретні наявні в матеріалах справи докази, які не отримали правової оцінки суду першої, але підтверджують його доводи.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію ("Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод") та практику Суду (Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини) як джерело права.

Слід також зазначити, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010р. у справі "Серявін та інші проти України" Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994р., серія A, №303-A, п.29).

Відповідно до ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказі.

В силу приписів ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Натомість, скаржником не надано достатніх належних та допустимих доказів у розумінні ст.ст.75, 76 ГПК України на підтвердження своєї правової позиції, викладеної в апеляційній скарзі.

Зважаючи на вказане, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують встановлених обставин справи, не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, а тому не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги.

Відповідно до ст.276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За наведених обставин, рішення Господарського суду Рівненської області від 14.12.2021р. у справі №918/938/21 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база" - без задоволення.

Керуючись ст.ст.129, 247-252, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Рівненської області від 14.12.2021р. у справі №918/938/21 - без змін.

2. Справу №918/938/21 повернути до Господарського суду Рівненської області.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Повний текст постанови складений "22" березня 2022 р.

Головуючий суддя Павлюк І.Ю.

Суддя Демидюк О.О.

Суддя Савченко Г.І.