ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

05 квітня 2022 року Справа № 903/966/21

Господарський суд Волинської області у складі:

головуючого судді - Гарбара Ігоря Олексійовича

секретар судового засідання - Коваль Олександр Миколайович

за участю представників сторін:

від позивача: Хомич О.В. - ордер серія АС №1029960 від 24.11.2021

від відповідача: Піддубний О.О. - ордер серія АС № 1031001 від 09.12.2021

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку у приміщенні Господарського суду Волинської області справу №903/966/21 за позовом Клим`юка Руслана Васильовича до Державного підприємства "Маневицьке лісове господарство" про стягнення 39189,18 грн.,

ВСТАНОВИВ:

24.11.2021 Клим`юк Руслан Васильович надіслав на адресу суду позов до Державного підприємства "Маневицьке лісове господарство" про стягнення 39189,18 грн.

Заява обґрунтована не виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань згідно договору про надання послуг вивезення лісосировини №6/2018М від 02.01.2018.

Позивач в позовній заяві просить суд розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою суду від 25.11.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами (а.с.32).

Відповідач ухвалу суду отримав 29.11.2021, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштових відправлень №306 (а.с.34).

Строк для подання відзиву - до 14.12.2021 включно.

09.12.2021 представник ДП "Маневицьке лісове господарство" надіслав на адресу суду відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити в задоволенні позову повністю (а.с.36-43).

28.12.2021 представник позивача подала до суду клопотання про ознайомлення з матеріалами справи, оскільки відзив на адресу позивача не надходив (а.с.44).

31.12.2021 представник позивача надіслала на адресу суду відповідь на відзив (а.с.45-54).

Представник відповідача 10.01.2022 на адресу суду направив заперечення на відповідь на відзив (а.с.55-62).

13.01.2022 представник позивача надіслала до суду клопотання, яким приєднала до матеріалів справи оригінали-товарно-транспортних накладних до акту №29-2 від 30.11.2018 згідно договору №6/2018М від 02.01.2018 (а.с.63-80) та клопотання про витребування доказів, а саме просить витребувати у відповідача товарно-транспортні документи до акту №29-1 від 30.11.2018, згідно договору №6/2018М від 02.01.2018 (а.с.90-92).

14.01.2022 представник надіслала до суду додаткові пояснення, в яких просить суд позов задовольнити (а.с.84-86).

Представник відповідача 21.01.2022 подав до суду письмові пояснення на клопотання про долучення документів (а.с.91-97).

Ухвалою суду від 24.01.2022 прийнято перейти від спрощеного позовного провадження до розгляду справи № 903/966/21 за правилами загального позовного провадження. Зобов`язано відповідача до 03.02.2022 подати до суду товарно-транспортні документи до акту №29-1 від 30.11.2018, згідно договору №6/2018М від 02.01.2018 (а.с.98).

03.02.2022 на адресу суду надійшли від представника відповідача товарно-транспортні накладні до акту №29-1 від 30.11.2018 (а.с.102-112).

Ухвалою суду від 15.02.2022 та від 01.03.2022 відкладено розгляд підготовчого засідання (а.с.119, 125).

29.03.2022 представник позивача подав клопотання, яким долучив до матеріалів справи оригінали товарно-транспортних накладних до акту №29-1 від 30.11.2018 (а.с.136-157).

Представник відповідача в судовому засіданні 29.03.2022 долучив до матеріалів справи читабельні товарно-транспортні накладні (а.с.127-135).

Протокольною ухвалою від 29.03.2022 розгляд справи у підготовчому судовому засіданні закрито та розгляд справи по суті призначено на 05.04.2022 о 10:00 год. Запропоновано представнику відповідача протягом 5 днів з дня отримання копій товарно-транспортних накладних надати суду письмові пояснення (а.с.123).

04.04.2022 представник позивача подав клопотання, яким приєднала до матеріалів справи оригінали додаткової угоди, акта здачі -прийняття виконаних робіт (наданих послуг), квитанції (а.с.164-168).

Представник відповідача подав письмові пояснення на клопотання про долучення документів (а.с.169-171).

В судовому засіданні представник позивач позов підтримала та просила задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в задоволенні позову просить відмовити повністю. Однак підтвердив факт надання послуг, зазначив, що оскільки відсутні відтиск печатки на актах то вказані документи є неналежно оформленими у відповідності до умов договору, а також не виставлявся рахунок на оплату, щоб в добровільному порядку сплатити грошові кошти за надані послуги.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.

Як слідує з матеріалів справи, Клим`юк Руслан Васильович (далі - Позивач) з 13.11.2014 був зареєстрований як фізична особа підприємець в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, про що зроблено запис за номером 0026754.

Основний вид діяльності код по КВЕДу: 46.90 Неспеціалізована оптова торгівля. Інші: 16.10 Лісопильне та стругальне виробництво; 43.39 Інші роботи із завершення будівництва; 46.19 Діяльність посередників у торгівлі товарами широкого асортименту; 46.49 Оптова торгівля іншими товарами господарського призначення; 46,73 Оптова торгівля деревиною, будівельними матеріалами та санітарно-технічним обладнанням; 49.41 Вантажний автомобільний транспорт; 33.12 Ремонт і технічне обслуговування машин і устаткування промислового призначення.

09 липня 2019 року здійснено державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця Клим`юк Р.В. за його рішенням, про що зроблено запис за номером 4026754 (а.с.10-13).

Отже, станом на час подачі даної позовної заяви Позивач припинив підприємницьку діяльність.

Фізична особа-підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до відповідного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою (ч.8 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань»).

У разі припинення підприємницької діяльності фізичною особою її права й обов`язки за укладеними під час здійснення підприємницької діяльності договорами не припиняються, а залишаються за нею, як за фізичною особою.

Зазначений висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі №910/8729/18, від 09.10.2019 у справі 127/23144/18, у справі №760/13915/18 від 26.06.2019.

Велика Палата Верховного Суду у пункті 73 постанови по справі № 338/180/17 від 05.06.2018 зазначає, що з 15 грудня 2017 року господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду за пунктом 1 частини першої статті 20 ГПК України спорів, в яких стороною є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов`язані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалася зазначеною фізичною особою, зареєстрованою підприємцем.

Отже, фізичні особи, які на час звернення з позовом не є підприємцями, можуть звертатися до господарського суду за захистом своїх порушених прав та законних інтересів.

Як слідує з матеріалів справи, 02.01.2018 між фізичною особою-підприємцем Клим`юк Русланом Васильовичом (Виконавець) та Державним підприємством «Маневицьке лісове господарство» (Замовник) укладено Договір про надання послуг вивезення лісосировини № 6/2018М (далі - Договір, а.с.14-15).

Відповідно до п.1.1. договору, Виконавець зобов`язується на власний ризик, власними силами, засобами за завданням Замовника, надавати послуги:

«Вивезення лісосировини до пункту призначення»

«Підвезення лісосировини до дороги з твердим покриттям на віддаль до 5 км.»

«Навантаження лісосировини»

«Розвантаження лісосировини»

«Вивезення балансів (L =1,25 м.), пиловника ІІІс. (L =1,25 м. і кратне) на віддаль до 30 кілометрів»

«Вивезення балансів (L = 1,25 м.), пиловника ІІІс. (L =1,25 м. і кратне) на віддаль від 30 кілометрів» (надалі іменується "Послуга"), а Замовник зобов`язується прийняти та оплатити надані виконавцем послуги.

У відповідності до п.1.2. договору, виконавець надає визначені п.п. 1.1. Договору послуг з використанням власних паливно-мастильних матеріалів.

Виконавець зобов`язаний надати Замовнику послуги передбачені даним Договором якість яких відповідає вимогам «Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні», затверджених Наказом Міністерства транспорту України та інших нормативно - правових актів в сфері перевезення вантажів (п.2.1. договору).

Згідно розділу 4 договору, про надані послуги «Виконавець» щомісячно складає Акт приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг), який підписується уповноваженими представниками Сторін та скріплюється печатками в кінці кожного місяця протягом дії цього Договору. Відомості зазначені в Акті приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) підтверджується товарно-транспортними документами. Невід`ємним додатком до Акту є реєстр відомостей фактичного надання послуг.

Розрахунки за надані послуги проводяться шляхом оплати «Замовником» загальної вартості наданих послуг визначеної відповідно до пункту 3.1. даного Договору після надання Виконавцем рахунку- фактури на оплату наданих послуг на підставі підписаного Сторонами Акта приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг).

Оплата вартості наданих послуг здійснюється Замовником безготівково в національній валюті України - гривні, шляхом банківського переказу грошових коштів на поточний банківський рахунок Виконавця .

У відповідності до п.п.5.1.1. - 5.1.3. п.5.1 договору, замовник зобов`язаний:

5.1.1. Надати Виконавцю разом з лісосировиною необхідні документи (у т.ч. товарно-транспортні накладні) з достовірною інформацією про вантаж;

5.1.2. Забезпечити своєчасне та повне оформлення у встановленому порядку транспортних документів;

5.1.3. Приймати від Виконавця результати наданих послуг шляхом підписання Акта прийняття - передачі виконаних робіт (наданих послуг) якщо надані послуги відповідають умовам Договору, і оплачувати їх в розмірах і в строк, передбачені цим Договором.

Замовник має право приймати від Виконавця результати надання послуг шляхом підписання Акта виконаних робіт (наданих послуг), якщо надані послуги відповідають умовам Договору, і оплачувати їх в розмірах і в строк, передбачені цим Договором (п.п.5.2.3 договору).

Згідно п.6.2 договору, керуючись положеннями ст. 837 Цивільного кодексу України Виконавець несе повну відповідальність за порушення (недотримання) чинного законодавства з охорони праці, пожежної безпеки, охорони природи та інших діючих нормативно-правових актів України під час надання послуг згідно цього Договору.

Відповідно до п.п.9.1-9.3. договору, цей Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання Сторонами та скріплення печатками Сторін. Строк цього Договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 9.1 цього Договору та закінчується 31.12.2018. Закінчення строку цього Договору не звільняє Сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього Договору.

Як слідує з матеріалів справи, відповідач, в порушення умов Договору, не розрахувався за належним чином надані та ним отриманні без усяких зауважень послуги, а саме в сумі 39189,18 грн., що підтверджується актами виконаних робіт № 29-1 від 30.11.2018 та № 29-2 від 30.11.2018, підписаними Сторонами без зауважень (а.с.16-17).

Таким чином, акти виконаних робіт підписані уповноваженою особою Відповідача (боржника) є доказами, що свідчать про фактичне визнання Відповідачем наявності у нього перед позивачем боргу, а також підтверджують факт належно наданих послуг зі сторони Позивача. З огляду на факт підписання сторонами актів виконаних робіт, строк виконання зобов`язання щодо оплати наданих послуг є таким, що настав.

З метою досудового врегулювання спору, Позивач направляв поштовим зв`язком на адресу Відповідача лист-претензію з проханням провести розрахунки до 15.10.2021 за належним чином надані послуги відповідно до актів виконаних робіт № 29-1 від 30.11.2018 та № 29-2 від 30.11.2018 до Договору № 6/2018М від 02 січня 2018 року. (а.с.18-19). Однак, відповіді від Відповідача не надходило та оплата за надані послуги не проводилася.

На виконання умов договору, позивач взяті на себе зобов`язання виконав в повній мірі та надав Замовнику Послуги на загальну суму 39189,18 грн., що підтверджується Актами №29-1 від 30.11.2018, №29-2 від 30.11.2018 (а.с.16-17).

Жодних зауважень з приводу кількості чи якості наданих послуг від відповідача до позивача не надходило. Акти підписані Відповідачем без жодних застережень, що свідчить про належне прийняття останнім наданих Послуг.

Підписання замовником актів здачі-прийняття робіт (надання послуг), які є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні" і які відповідають вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Згідно з частинами 1, 2 статті 9 цього Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. За визначенням статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства. Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану господарюючого суб`єкта.

Порядок створення, прийняття і відображення у бухгалтерському обліку, а також зберігання первинних документів, облікових регістрів, бухгалтерської звітності підприємствами передбачено Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку (далі - Положення), затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995р. № 88.

За змістом пунктів 2.1-2.4 цього Положення первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів. Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. При реалізації товарів за готівку допускається складання первинного документа не рідше одного разу на день на підставі даних касових апаратів, чеків тощо. Для контролю та впорядкування обробки інформації на основі первинних документів можуть складатися зведені документи (далі первинні документи).

Первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Залежно від характеру операції та технології обробки даних до первинних документів можуть бути включені додаткові реквізити: ідентифікаційний код підприємства, установи з Державного реєстру, номер документа, підстава для здійснення операцій, дані про документ, що засвідчує особу-одержувача тощо.

Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

За вказаних обставин, факт здійснення господарської операції, а саме надання послуг відповідачу, повинен підтверджуватися належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами.

Відповідно до статті 58-1 Господарського кодексу України (в редакції, чинній на час, коли оформлялися акти, а саме, 30.11.2018) суб`єкт господарювання має право використовувати у своїй діяльності печатки. Наявність або відсутність відбитка печатки суб`єкта господарювання на документі не створює юридичних наслідків.

Як встановлено, ч. 1 ст. 627 ЦКУ сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦКУ, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Стаття 193 ГКУ зобов`язує суб`єктів господарювання та інших учасників господарських відносин виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах зазвичай ставляться.

Зважаючи на ст. 526 ЦКУ, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦКУ, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться.

При цьому ст. 525 ЦКУ передбачено, що одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що виконавець може підписати акт в односторонньому порядку. Такий акт вважатиметься погодженим, а послуги - наданими в повному обсязі.

Отже, надання послуг оформляється актом виконаних робіт (наданих послуг), який підписується обома сторонами. У разі відмови однієї із сторін від підписання акта про це вказується в акті, і він підписується другою стороною. Акт, підписаний однією стороною, може бути визнаний судом недійсним лише у разі, якщо мотиви відмови другої сторони від підписання акта визнані судом обґрунтованими.

Враховуючи викладене, акти надання послуг №29-1 від 30.11.2018 та №29-2 від 30.11.2018 до Договору № 6/2018М від 02 січня 2018 року. (а.с.18-19) є основними документами на отримання послуг, що повинні оформлятися при наданні послуг та одночасно з цим акти виступають первинним документом бухгалтерського обліку.

Згідно положень ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

З цією нормою кореспондується і стаття 175 ГК України, якою визначено, що майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до приписів статті 173 ГК України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно з абзацом 4 статті 174 ГК України господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Дана норма кореспондується зі ст.11 ЦК України, якою визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 202 ЦК України унормовано, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з приписами статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до приписів статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 901 ЦК України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 2 статті 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час; боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно із статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Таким чином, двосторонній характер договору про надання послуг із вивезення лісосировини зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов`язків. З укладенням такого договору виконавець бере на себе обов`язок надати замовнику послуги по вивезенню лісосировини і водночас набуває права вимагати її оплати, а замовник у свою чергу зобов`язаний здійснити розрахунок за надані послуги.

Як вже зазначалось, підставами заявленого позову є те, що відповідачем не оплачені, послуги по вивезення лісосировини, що призвело до виникнення заборгованості відповідача перед позивачем у заявленій до стягнення сумі.

Підписавши Договір, сторони погодили зміст послуг та їх кінцевий результат.

Отже, враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку про те, що підписавши Договір та Акти наданих послуг відповідач прийняв надані позивачем послуги.

Доводи відповідача, які зазначені у відзиві на позовну заяву а саме:

- «під час підписання 30 листопада 2018 року актів № 29-1 та 29-2 Стороною Замовника було встановлено відсутність товарно-транспортних накладних, які б підтверджували відомості зазначені в таких актах, а тому Відповідач не скріпив печаткою вказані акти приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг)»;

- «акти приймання-передачі виконаних робіт підписані сторонами, однак на них відсутній відтиск печатки Замовника»;

- «ФОП Клим`юк Р.В. не надав відповідачу товарно-супровідні документи та рахунок-фактуру на оплату наданих послуг, тому строк для виконання зобов`язання з оплати не настав для відповідача»;

- «ФОП Клим`юк Р.В. не зареєстрував податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних, що ставить під сумнів факт надання ним послуг»:

спростовуються наступним.

Відповідно до п. 5.1. Договору, Замовник зобов`язаний надати разом з лісосировиною необхідні документи (у т.ч. товарно-транспортні накладні) з достовірною інформацією про вантаж. Забезпечити та повне оформлення у встановленому порядку транспортних документів. Прийняти від Виконавця результати наданих послуг шляхом підписання Акта прийняття-передачі виконаних робіт (наданих послуг) якщо надані послуги відповідають умовам договору і оплачувати їх в розмірі і в строки, передбачені цим Договором.

За своєю правовою природою, товарно-транспортна накладна призначена для обліку руху товарно-матеріальних цінностей та розрахунків за їх перевезення автомобільним транспортом.

Товарно-транспортні накладні чи подорожні листи не є винятковими первинними бухгалтерськими документами, які підтверджують факт реальності здійснення господарської операції за договором та за відсутності яких платник позбавляється права на формування податкового кредиту, а також віднесення до складу доходів і витрат сум за договорами у разі наявності інших первинних бухгалтерських документів, оформлених відповідно до положень чинного законодавства, а саме: договорів, видаткових накладних, податкових накладних, регістрів бухгалтерських документів, платіжних доручень, відомостей про рух активів, товару та інших документів (27 травня 2021 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в рамках справи № 815/3170/16, адміністративне провадження №К/9901/4250/17 (ЄДРСРУ № 97218769).

Тобто, оскільки транспортною документацією підтверджується операція з надання послуг з перевезення вантажів, а не факт придбання товару, то за наявності документів, що підтверджують фактичне отримання товару і його використання у власній господарській діяльності, неподання такого документа, як товарно-транспортна накладна, не може свідчити про відсутність реальних господарських операцій та бути єдиною підставою для позбавлення платника податку права на отримання податкового кредиту з податку на додану вартість.

Аналогічний правий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 06.08.2021 у справі № 640/18984/18 та від 06.02.2018 у справі № 816/166/15-а.

ТТН підтверджує факт надання послуг з перевезення товарів (якщо таке перевезення здійснюється на договірних умовах), документує рух матеріальних цінностей та є одним із доказів реальності здійснення господарської операції з постачання товарів.

Відсутність ТТН, тим не менш, не може бути самостійною підставою вважати господарську операцією такою, що не відбулася, а причини відсутності ТТН у кожному конкретному випадку мають бути досліджені судом.

Більше того, правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 25 лютого 2021 року (справа № 803/1684/17, адміністративне провадження №К/9901/51649/18, ЄДРСРУ №95176997), від 21 січня 2021 року (справа №813/2204/17, адміністративне провадження №К/9901/35740/18, ЄДРСРУ № 94328053), від 24 травня 2019 року (справа №826/7423/16), від 6 лютого 2018 року (справа №816/166/15-а), від 11 вересня 2018 року (справа №804/4787/16) передбачають, що транспортні документи на перевезення товарно-матеріальних цінностей з наслідками формування бази оподаткування податком на прибуток та на додану вартість не є обов`язковими при оподаткуванні операцій за договорами купівлі-продажу або поставки, вони є обов`язковими при оподаткуванні операцій за договорами саме перевезення, а отже, відсутність у позивача деяких товарно-транспортних накладних або наявність в них певних недоліків не може бути самостійним доказом безтоварності господарських операцій.

Відсутність товарно-транспортних накладних не є безумовною підставою ставити під сумнів здійснення господарських операцій. Правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні не встановлюють правил податкового обліку валових витрат та податкового кредиту платника податків. При цьому, документи обумовлені правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом, зокрема, товарно-транспортна накладна та подорожній лист, не є документами первинного бухгалтерського обліку, що підтверджують обставини придбання та продажу товарно-матеріальних цінностей.

Аналогічну правову позицію висловлено Верховним судом у постанові від 11 вересня 2018 року по справі №804/4787/16 (провадження №К/9901/3335/17).

Питання щодо наявності ТТН, а також правильності її оформлення має оцінюватися в сукупності з іншими документами, створеними в процесі здійснення господарської операції.

Така теза неодноразово висловлювалася Верховним Судом, зокрема у постановах від 20.02.2018 у справі № 809/117/13-а, від 29.07.2020 у справі №200/5834/19-а, від 11.09.2019 у справі №814/1932/17, від 28.10.2019 у справі №280/5058/18, від 28.10.2020 у справі №640/3516/19, від 07 квітня 2021 року у справі № 813/1200/18.

Крім того, згідно п. 1.6 та 1.7 Тимчасової інструкції з електронного обліку продукції лісозаготівель, лісопиляння і деревообробки на підприємствах Державного агентства лісових ресурсів України затвердженої наказом Держлісагенства №202 від 27.06.2012 первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції. Первинні документи складаються за допомогою кишенькового персонального комп`ютера (КПК) та роздруковуються на мобільному принтері, а інформація з них передається засобами телекомунікації до бухгалтерії підприємства, виробничого відділу та інших структурних підрозділів.

Пунктами 1.9, 1.10, 1.11 та 1.12 вказаної Інструкції передбачено, що керівник підприємства забезпечує фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій, що були проведені, у первинних документах. Контроль за дотриманням виконавцями графіка документообороту па підприємстві здійснюється головним бухгалтером. Відповідальність за несвоєчасне складання первинних документів та недостовірність відображених у них даних несуть особи, які склали та підписали ці первинні документи. Первинні документи підлягають обов`язковій перевірці працівниками, які ведуть бухгалтерський облік.

Відповідно до розділу 2 вказаної Інструкції підприємствами Держлісагенства України застосовуються спеціалізовані форми первинного обліку лісопродукції, серед яких реєстр товарно-транспортних накладних.

Згідно п. 3.2.Інструції порядок оформлення первинної документації застосовується при вивезенні лісопродукції від усіх видів рубок і місць зберігання (франко-ліс, франко-трель, фраико- проміжний склад) на кінцеві склади свого підприємства.

Вивезення лісопродукції на кінцеві склади підприємства (нижні, проміжні склади, цехи переробки та інші підрозділи) власним автотранспортом здійснюється на підставі спеціалізованої Товарно-транспортної накладної (форма 1-ТТН (ліс), затвердженої наказом Держлісагентства України.

Товарно-транспортна накладна формується в КПК відповідальної за відпуск лісопродукції особи на підставі Специфікації-накладної на деревину відпущену (СН), яка є додатком до форми 1-ТТН (ліс).

Для цього відповідальною за відпуск деревини особою: - з бази даних КПК до електронної форми СН завантажується інформація щодо пункту навантаження (з зазначенням кварталу, виділу, ділянки де заготовлена деревина) та вантажоодержувача, номеру автомобіля (причепа), прізвища та ініціалів водія, найменування перевізника (за умов найму автотранспорту) (при відсутності в базі даних КПК зазначеної вище інформації необхідні дані вписуються до товарно- транспортної накладної після її друкування); - здійснюється сканування бирок, якими маркована деревина, що підлягає вивезенню з занесенням до СН даних поколодного обліку, що зафіксовані в КПК ще при прийманні деревини від заготівлі. При цьому відбувається автоматичне заповнення Товарно-транспортної накладної (форма 1-ТТН (ліс) з розподілом по групах діаметрів та обрахуванням об`ємів відпущеної деревини.

Товарно-транспортна накладна (форма І- ТТН (ліс) та СН до неї за допомогою мобільного принтера друкується у чотирьох примірниках та здійснюється вивантаження (передача) даних СН щодо відпущеної деревини до облікової системи підприємства.

Перший примірник ТТН залишається у відправника, другий - на кінцевому складі, третій та четвертий - передається водію (якщо транспорт найманий) або залишається в бухгалтерії підприємства (якщо транспорт власний). Оскільки Товарно- транспортна накладна (форма 1-1'ГН (ліс) підготовлена та передана до облікової системи в електронному форматі, і має як документ електронний код та захищена від підробки штрих-кодом, вона не завіряється печаткою.

Усі примірники завіряються тільки підписами відправника, водія, що прийняв вантаж для перевезення та одержувача.

Матеріально-відповідальні особи, що відправили лісопродукцію в установлені підприємством строки, повинні звірити відправлену (одержану) на кінцевий склад лісопродукцію, роздрукувати із КПК Реєстр товарно-транспортних накладних на відпуск деревини (форма ЛГ-9). Реєстр товарно-транспортних роздруковується в трьох примірниках, перший з яких залишається в одержувача лісопродукції, другий видається відправнику, а третій разом зі звітом здається в бухгалтерію підприємства.

Тобто позивач, як Виконавець по договору про надання послуг по вивезенню лісосировини, не є відповідальною особою за формування товарно-транспортних документів і відомостей, які у них зазначають на підставі актів виконаних робіт (наданих послуг).

Крім того, відправник та одержувач лісосировини є Державне підприємство «Маневицьке лісове господарство», а ФОП Клим`юк Руслан Васильович лише надавав послуги по вивезенню лісосировини.

Тобто, відповідальною особою за формування товарно-транспортних документів (які формуються одночасно з наданням послуг на підставі актів виконаних робіт) і відомостей, які у них зазначають, є Державне підприємство «Маневицьке лісове господарство», а тому твердження відповідача, що товарно-транспортні документи відсутні, оскільки позивач йому їх не надав, у зв`язку із чим він відмовляється оплатити належним чином надані послуги є безпідставними та необгрунтовними.

Оскільки в судовому засіданні при дослідженні матеріалів справи оглянуті оригінали ТТН, тому в суду відсутні сумніви у неналежному виконанні умов договору зі сторони позивача.

Щодо відсутності відтиску печатки замовника на актах приймання-передачі виконаних робіт, які підписані сторонами, судом враховано наступне.

Відповідно до п. 6.2. Договору, керуючись положеннями ст. 837 ЦКУ Виконавець несе повну відповідальність за порушення (недотримання) чинного законодавства з охорони праці, пожежної безпеки, охорони природи та інших діючих нормативно-правових актів України під час надання послуг згідно цього Договору.

Отже, відносини даного Договору ототожнюються із відносинами Договору підряду.

Так, відповідач у даному випадку прийняв, проте не оплатив в строки, встановлені Договором належними чином надані йому послуги.

Крім того, відповідач не оспорює суми боргу, не заперечує наявності та достовірності Договору та актів виконаних робіт (наданих послуг), а зазначає, що позивач не надав товарно- транспортні накладні (за які він сам відповідальний), відповідно тому і відповідач не проставив печатки на актах виконаних робіт (наданих послуг), у зв`язку із чим відмовляється оплачувати надані послуги.

Однак, відсутність печатки Замовника на актах виконаних робіт, при наявності його підпису та підпису Виконавця, а також підпису усіх представників Замовника (головний інженер, головний лісничий, головний бухгалтер, головний економіст, інженер лісозаготівлі, юрисконсульт, інженер ЕОД) не спростовує факту наданих належним чином послуг, а навпаки підтверджує, що послуги були надані в повному об`ємі і відповідають умовам Договору, як і зазначено.

Як слідує з матеріалів справи, послуги прийняті без жодних зауважень чи заперечень, після їх надання також жодних зауважень не надходило.

Статтею 853 ЦК України передбачено, що: замовник зобов`язаний прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про них підрядникові; якщо замовник не зробить такої заяви, він втрачає право у подальшому посилатися на ці відступи від умов договору або недоліки у виконаній роботі; якщо після прийняття роботи замовник виявив відступи від умов договору підряду або інші недоліки, які не могли бути встановлені при звичайному способі її прийняття (приховані недоліки), у тому числі такі, що умисно приховані підрядником, він зобов`язаний негайно повідомити про це підрядника; у разі виникнення між замовником і підрядником спору з приводу недоліків виконаної роботи або їх причин на вимогу будь-кого із них має бути призначена експертиза.

Враховуючи вищевикладене, замовник зобов`язаний прийняти виконану роботу, відповідно до договору, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про них. Якщо замовник не зробить такої заяви, він втрачає право надалі відмовити в оплаті, а тому зараз посилання відповідача на відсутність його печатки з метою відмови у оплаті є недоцільним.

Відповідно до статті 58-1 Господарського кодексу України (в редакції, чинній на час, коли оформлялися акти, а саме, 30.11.2018) суб`єкт господарювання має право використовувати у своїй діяльності печатки. Наявність або відсутність відбитка печатки суб`єкта господарювання на документі не створює юридичних наслідків.

За загальним правилом печатка не є обов`язковим реквізитом для первинного документа. Тому відсутність печатки контрагента на акті виконаних робіт не може ставити під сумнів його правомірність (Постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20 грудня 2018 року у справі № 924/70/18).

В даному випадку, акти підписані представниками Замовника (головний інженер, головний лісничий, головний бухгалтер, головний економіст, інженер лісозаготівлі, юрисконсульт, інженер ЕОД), а отже, є первинними документами.

Твердження відповідача на рахунок того, що ФОП Клим`юк Р.В. не зареєстрував податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних, що ставить під сумнів факт надання ним послуг, спростовується наступним.

Питання реєстрації податкової накладної у Єдиному реєстрі податкових накладних, щодо даних господарських операцій немає жодного відношення до обов`язку відповідача по виконанню зобов`язання щодо оплати за належним чином надані послуги, це жодним чином не спростовує факту належним чином наданих послуг та їх прийняття без жодних заперечень та зауважень.

Крім того, відповідно до п. 201.10 статті 201 ПКУ у разі допущення продавцем товарів/послуг помилок при зазначенні обов`язкових реквізитів податкової накладної, передбачених пунктом 201.1 статті 201 цього Кодексу, та/або порушення продавцем/покупцем граничних термінів реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних (крім податкових накладних/розрахунків коригування, реєстрація яких зупинена згідно з пунктом 201.16 цієї статті) податкової накладної та/або розрахунку коригування покупець/продавець таких товарів/послуг має право додати до податкової декларації за звітний податковий період заяву із скаргою на такого продавця/покупця. Таке право зберігається за ним протягом 365 календарних днів, що настають за граничним терміном подання податкової декларації за звітний (податковий) період, у якому не надано податкову накладну або допущено помилки при зазначенні обов`язкових реквізитів податкової накладної та/або порушено граничні терміни реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних. До заяви додаються копії товарних чеків або інших розрахункових документів, що засвідчують факт сплати податку у зв`язку з придбанням таких товарі в/послуг, або копії первинних документів, складених відповідно до Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", що підтверджують факт отримання таких товарів/послуг.

Разом з цим, з матеріалів справи слідує, що жодних скарг до податкового органу на позивача щодо не реєстрації податкових накладних відповідач не подавав.

Крім того, при здійсненні реєстрації даних податкових накладних, позивач мав би надати контролюючому органу первинні документи, що підтверджують реальність господарської операції, один серед яких платіжне доручення щодо оплати за надані послуги, що позивач зрозуміло не зміг зробити, оскільки надані послуги так і не були оплачені. А тому, зазначені твердження відповідача є взагалі безпідставні та такі, що вказують на беззаперечне, умисне ухилення виконання зобов`язання з його сторони.

Доводи відповідача, щодо ненастання строку для виконання відповідачем зобов`язання з оплати, спростовуються наступним.

Пунктом 4.2 Договору №6/2018М передбачено, що розрахунки за надані послуги проводяться шляхом оплати Замовником загальної вартості наданих послуг визначеної відповідно до пункту 3.1. даного Договору після надання Виконавцем рахунку-фактури на оплату наданих послуг на підставі підписаного Сторонами Акта приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг).

Обов`язковою умовою для здійснення оплати Замовником загальної вартості наданих послуг, згідно Договору №6/2018М є надання Виконавцем рахунку-фактури на оплату наданих послуг.

Як стверджує відповідач, станом на 10.01.2022 до Державного підприємства «Маневицьке лісове господарство» ні рахунок-фактура, ні товарно-транспортні документи, так і не надходили. За таких обставин, у відповідача не настав строк для виконання зобов`язання з оплати.

Однак, якщо операція уже відбулася, то обов`язок сплатити виникає незалежно від того, чи виставлявся рахунок-фактура. Обов`язок щодо оплати виникає на основі договору (постанова ВСУ у справі від 02.07.2019 № 82772763).

За своєю правовою природою рахунок на оплату товару не є первинним документом, а є документом, який носить інформаційний характер. І хоча в договорі й зазначено, що оплата здійснюється "на підставі рахунку", однак за змістом статті 692 ЦКУ така умова договору не змінює строк виконання грошового зобов`язання. На це звернув увагу Верховний Суд (Касаційний господарський суд) в постанові від 29.04.2020 у справі № 915/641/19.

Отже, ненадання рахунку не є відкладальною умовою у розумінні приписів ст. 212 ЦКУ та не є простроченням кредитора у розумінні ст. 613 ЦКУ, а значить не звільняє від обов`язку оплатити товар.

Рахунок-фактура за своїм призначенням не відповідає ознакам первинного документа, встановленого статтею 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", оскільки рахунком-фактурою не фіксується господарська операція, розпорядження чи дозвіл на її проведення.

Таким чином, Державним підприємством «Маневицьке лісове господарство» допущено порушення зобов`язання за Договором про надання послуг, оскільки послуги останній отримав без будь-яких заперечень, що підтверджується підписами на актах виконаних робіт, однак кошти для позивача в розмірі 39189,18 не оплатив.

Оцінюючи подані стороною докази, що ґрунтуються на повному, всебічному й об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про те, що заявлена позивачем вимога щодо стягнення з відповідача заборгованості підтверджена матеріалами справи, відповідачем не спростована підлягає до задоволення в сумі 39189,18 грн.

Факт відсутності частини ТТН у відповідача та відсутність підписів водія, який отримав матеріальні цінності від відповідача, а також печатки на актах виконаних робіт є неналежним на думку суду ведення бухгалтерської документації посадових осіб ДП "Маневицьке лісове господарство".

Оскільки спір до розгляду суду доведено з вини відповідача, то витрати по сплаті судового збору в сумі 2270,00 грн. відповідно до ст.129 ГПК України слід покласти на нього.

Щодо витрат на послуги адвоката в розмірі 11500,00 грн.

Відповідно до ст. 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Статтею 123 ГПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

За ч. ч. 1, 2 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Частиною 5 ст. 126 ГПК України встановлено, що у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 126 ГПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 126 ГПК України).

Позивач у справі оплату послуг адвоката підтвердив договором про надання правової допомоги №05/12-11 від 12.11.2021, ордером серія АС №1029960 від 24.11.2021, свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю від 27.08.2021, додатковою угодою до договору від 23.11.2021, актом здачі-прийняття виконаних робіт (надання послуг) №05/12-11 від 23.11.2021, квитанцією №05/12-11 від 23.11.2021, договором про надання правової допомоги №01/28-03 від 28.03.2022, ордером серія АС №1036886 від 28.03.2022, свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю від 28.09.2019, додатковою угодою до договору від 28.03.2022, актом здачі-прийняття виконаних робіт (надання послуг) №01/28-03 від 28.03.2022, квитанцією №01/28-03 від 28.03.2022 (а.с.20-26, 158-161, 166-168).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 визначила докази, які є необхідними для компенсації витрат на правничу допомогу: на підтвердження цих обставин (складу та розміру витрат) суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат.

Із досліджених договорів про надання правової допомоги від 12.11.2021, від 28.03.2022, вбачається, що сторони узгодили, за Договором адвокат зобов`язується: надавати послуги Клієнту згідно п.2.1. цього Договору. Забезпечити конфіденційність всієї інформації, яка стала відома Адвокату в зв`язку з укладенням і виконанням цього Договору.

Клієнт зобов`язується: своєчасно і в повному обсязі забезпечувати Адвоката інформацією, відомостями, документами, матеріалами і даними, необхідними для точного і належного виконання поставленої перед ним роботи, оптимальної її організації. Не розголошувати відомості, які стали йому відомі від Адвоката, а також відомості, які забезпечують безпеку самого Адвоката. Внести Адвокатові передбачену в п.2.2. цього договору частину винагороди (частину гонорару) протягом трьох банківських днів з дня укладення цього Договору. Оплачувати додаткові витрати необхідні для виконання доручень Клієнта, відшкодовувати понесені Адвокатом фактичні витрати в зв`язку з наданням правової допомоги за даним Договором (в зв`язку з участю у переговорах, судових засіданнях, ознайомленням на місці з документацію тощо), визнані як необхідні для вирішення конкретного спору.

У відповідності до п.2.2 договору, Розмір винагороди (гонорару) встановлюється Додатковою Угодою до даного Договору.

Згідно до додаткової угоди, правова допомога згідно договору №05/12-11 від 12.11.2021:

- консультування клієнта з приводу спору із вивченням документів, узгодження правової позиції - 500 (п`ятсот) грн.;

- підготовка та подання позовної заяви про стягнення заборгованості за договором про надання послуг 3 000 (три тисячі) грн.;

- участь у судовому засіданні при розгляді справи - 3000 (три тисячі) грн.

Загальна вартість виконаних робі і (наданих послуг) становить 6500 (шість тисяч п`ятсот) грн.

Згідно до додаткової угоди, правова допомога згідно договору №01/28-03 від 28.03.2022:

- консультування клієнта з приводу спору із вивченням документів, узгодження правової позиції - 1000 ( одна тисяча) грн.;

- участь у судовому засіданні при розгляді справи - 4000 (чотири тисячі) грн.

Загальна вартість виконаних робі і (наданих послуг) становить 5000 (п`ять тисяч) грн.

Відповідно до п.2 додаткової угоди, правова допомога вважається наданою після підписання акту приймання-передачі наданої правової допомоги, який підписується Сторонами. Сплата узгодженої сторонами суми гонорару (послуг) здійснюється Клієнтом в готівковому або безготівковому порядку після підписання Сторонами Акту прийняття- передачі робіт.

На підставі додаткових угод, сторонами підписано акти здачі-прийняття виконаних робіт від 23.11.2021, від 28.03.2022 (а.с.25, 167).

Як вбачається з квитанції №05/12-11 від 23.11.2021 адвокат Хомич О.В. отримала 6500,00 грн. від позивача згідно договору від 12.11.2021 за №05/12-11 (а.с.26) та квитанції №01/28-03 від 28.03.2022 адвокат Полюшко А.М. отримав від нього 5000,00 грн. згідно договору 01/28-03 від 28.03.2022 (а.с.168).

За умови підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, не надання іншою стороною доказів невідповідності заявлених до відшкодування витрат критеріям співмірності, у тому числі спростування правильності відповідних розрахунків, витрати на надану професійну правничу допомогу підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено, чи тільки має бути сплачено (Постанова об`єднаної палати КГС ВС від 22.01.2021 №925/1137/19).

В судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд, з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19.

Приймаючи до уваги наведене вище, виходячи із засад розумності і справедливості, а також ту обставину, що відповідачем не заявлено клопотання про зменшення розміру витрат на правову допомогу, розмір судових витрат доведений, документально обгрунтований та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат, суд вважає підставним та обґрунтованим стягнення з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 11500,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно зі ст.78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Частинами 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Проте, якщо подання сторони є вирішальним для результату проваджень, воно вимагає конкретної та прямої відповіді ("Руїс Торіха проти Іспанії").

Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами ("Ван де Гурк проти Нідерландів)".

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті ("Гірвісаарі проти Фінляндії").

Згідно ж із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже, вказані рішення Європейського суду з прав людини суд застосовує у даній справі як джерело права.

Керуючись ст. ст. 129, 232, 236-242 ГПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Державного підприємства "Маневицьке лісове господарство" (вулиця Снітка Андрія,31, смт. Маневичі, Камінь-Каширський р-н, Волинська область, 44601, ) на користь Клим`юка Руслана Васильовича ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт: серія НОМЕР_2 виданий Демидівським РВ УМВС України у Рівненській області 14.11.2008) 39189,18 грн. (тридцять дев`ять тисяч сто вісімдесят дев`ять гривень вісімнадцять копійок) заборгованості, а також 2270,00 грн. (дві тисячі двісті сімдесят гривень) витрат по сплаті судового збору та 11500,00 грн. (одинадцять тисяч п`ятсот гривень) витрат на правову допомогу.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Північно-західного апеляційного господарського суду відповідно до ст. 255-256, п. 17.5 Перехідних положень ГПК України.

Повний текст рішення складено 05.04.2022.

Суддя І. О. Гарбар