ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.04.2022 Справа № 917/175/22

Господарський суд Полтавської області у складі судді Мацко О.С., розглянувши у спрощеному провадженні матеріали справи

за позовною заявою Акціонерного товариства «Укртелеком», 01601, м. Київ, бульвар Т. Шевченка, буд. 18, в особі Полтавської філії АТ «Укртелеком», 36000, м. Полтава, вул. Соборності, буд. 33,

до Управління соціального захисту населення Кременчуцької районної державної адміністрації, 39627, Полтавська обл., м. Кременчук, просп. Полтавський, буд 42,

про стягнення 3 319,94 грн.,

Представники сторін: не викликались.

Суть спору:

Розглядається позовна заява Акціонерного товариства «Укртелеком» в особі Полтавської філії АТ «Укртелеком» до Управління соціального захисту населення Кременчуцької районної державної адміністрації про стягнення 3 319,93 грн., з яких 2 283,84 грн. втрати від інфляції у зв`язку з простроченням сплати боргу по витратах, понесених внаслідок надання телекомунікаційних послуг на пільгових умовах, 1 036,09 грн. 3 % річних.

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 15.02.2022 р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у даній справі; розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Аргументи учасників справи:

Викладені в позовній заяві вимоги позивач обґрунтовує тим, що за відповідачем рахується заборгованість перед позивачем, згідно з рішенням господарського суду Полтавської області від 22.06.2017 р. у справі № 917/744/17, яке набрало законної сили 03.07.2017 р. Оскільки дане рішення не виконано, позивачем нараховано та заявлено до стягнення 3 319,94 грн., з яких 2 283,84 грн. інфляційних та 1 036,09 грн. річних за період з 01.03.2019 р. по 31.01.2022 р. на підставі ст. 625 ЦК України.

Відповідач у визначеному господарським процесуальним законодавством порядку на позов не відреагував, хоча був належним чином повідомлений про розгляд справи (поштове повідомлення з відміткою про вручення відповідачу копії ухвали суду від 15.02.2022 р. міститься в матеріалах справи).

Згідно із ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

В зв`язку з тим, що необхідних для вирішення спору доказів, наявних у матеріалах справи, достатньо, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

Виклад обставин справи, встановлених судом:

Рішенням господарського суду Полтавської області від 22.06.2017 р. у справі № 917/744/17 стягнуто з відповідача на користь позивача 53 511,55 грн. боргу по витратах, понесених внаслідок надання телекомунікаційних послуг на пільгових умовах, та 1600,00 грн. судового збору. Рішення набрало законної сили 03.07.2017 р.

Вказане судове рішення виконано боржником частково. Так, відповідачем було сплачено позивачу частину боргу в сумі 47 501,12 грн. (в т.ч. 41 588,00 грн. згідно з платіжними дорученнями №№ 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9 від 21.12.2017 р. (оплачено 22.12.2017 р.) та платіжним дорученням № 10 від 22.12.2017 р. (оплачено 26.12.2017 р.), 93,12 грн. згідно з квитанцією № 15 від 08.02.2019 р. (згідно з випискою ВАТ «Ощадбанк» оплачено 11.02.2019 р.) та 5 820,00 грн. згідно з випискою АТ «Райффайзен Банк Аваль», оплачено 27.01.2022 р.).

Позивач з посиланням на ст.625 ЦК України просить стягнути з відповідача 2 283,84 грн. втрат від інфляції у зв`язку з простроченням сплати вищезазначеного боргу по витратах, понесених внаслідок надання телекомунікаційних послуг на пільгових умовах, та 1 036,09 грн. 3 % річних.

Перелік доказів, якими позивач обґрунтовує наявність обставин, що є предметом доказування у даній справі: рішення господарського суду Полтавської області від 22.06.2017 р. у справі № 917/744/17, наказ про примусове виконання рішення від 20.07.2019 р. у справі № 917/744/17, лист Управління Державної казначейської служби України у Кременчуцькому районі Полтавської області від 13.12.2021 р., платіжні доручення №№ 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9 від 21.12.2017 р. та № 10 від 22.12.2017 р., квитанція № 15 від 08.02.2019 р., виписки ВАТ «Ощадбанк» та АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ін.

Докази відповідача в спростування вимог Акціонерного товариства «Укртелеком» в матеріалах справи відсутні.

Оцінка аргументів учасників справи з посиланням на норми права, якими керувався суд:

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до ст. 326 Господарського процесуального кодексу України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Згідно зі ст. 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою. Згідно ст.75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, наявність грошового зобов`язання відповідача перед позивачем, яке мало б бути виконано з 04.07.2017 р., не підлягає доказуванню.

Зважаючи на відсутність у чинному законодавстві такої підстави припинення зобов`язання як ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Нарахування, передбачені цією статтею, входять до складу грошового зобов`язання і за своєю правовою природою є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення такого зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні майнових втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

З аналізу вказаних норм закону слідує, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

Таку позицію висловлено Великою Палатою Верховного Суду (постанова від 04.06.2019 р. у справі № 916/190/18), а згідно з частиною четвертою статті 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано або виконано з простроченням, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання.

Виходячи з вищевикладеного, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у виді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. При цьому зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.

Таким чином, законом установлено обов`язок боржника у разі прострочення виконання грошового зобов`язання сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних за весь час прострочення виконання зобов`язання.

Отже, у розумінні положень наведеної норми позивач як кредитор, вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.

За своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав або інтересів фізичних та юридичних осіб.

При цьому, чинне законодавство не пов`язує наявність судових рішень про стягнення заборгованості з припиненням грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України в справі №6-1206цс15 та постанові Верховного Суду від 18.01.2018 в справі №309/4208/13-ц.

Таким чином, з огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про законність та вимог позивача щодо застосування до відповідача правових наслідків прострочення грошового зобов`язання, встановлених законом.

Позивачем приведено розрахунок інфляційних втрат в розмірі 2 283,84 грн. за період з березня 2019 р. по січень 2022 р. та 3% річних в розмірі 1 036,09 грн. за період з 01.03.2019 р. по 31.01.2022 р. (розрахунок в матеріалах справи, а.с. 9).

Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку позовних вимог щодо стягнення з відповідача інфляційних втрат, суд дійшов висновку, що вимоги позивача в цій частині є правомірними та підлягають задоволенню.

Водночас, суд зазначає, що загальна сума відсотків річних розраховується наступним чином: (сума заборгованості) х (кількість днів прострочення) x (розмір відсотків річних) / кількість днів у році.

Позивачем здійснено розрахунок відсотків річних з урахуванням кількості днів у невисокосних роках (365 днів). Однак, у 2020 році кількість днів становила 366.

З огляду на викладене, суд здійснив перерахунок розміру відсотків річних за прострочення сплати боргу по витратах, понесених внаслідок надання телекомунікаційних послуг на пільгових умовах за період з 01.03.2019 р. по 31.01.2022 р. та дійшов висновку про задоволення вказаних вимог позивача в сумі 1 035,11 грн. (розрахунок в матеріалах справи).

Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 13 ГПК України). Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.79 ГПК України).

У даному випадку, дослідивши та оцінивши докази, наявні у матеріалах справи, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з Управління соціального захисту населення Кременчуцької районної державної адміністрації 2 283,84 грн. втрат від інфляції у зв`язку з простроченням сплати боргу по витратах, понесених внаслідок надання телекомунікаційних послуг на пільгових умовах, та 1 035,11 грн. 3 % річних.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходив із наступного.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на викладене, судові витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача в сумі 2 480,26 грн.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 237, 238, 252 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Управління соціального захисту населення Кременчуцької районної державної адміністрації (39627, Полтавська обл., м. Кременчук, просп. Полтавський, буд 42, ) на користь Акціонерного товариства «Укртелеком» (01601, м. Київ, бульвар Т.Шевченка, 18, ) в особі Полтавської філії АТ «Укртелеком» (36000, м. Полтава, вул. Соборності, 33, ) 2 283,84 грн. втрати від інфляції у зв`язку з простроченням сплати боргу по витратах, понесених внаслідок надання телекомунікаційних послуг на пільгових умовах, 1 035,11 грн. 3 % річних; 2 480,26 грн. судового збору.

3. Видати наказ з набранням чинності цим рішенням.

4. В іншій частині позову - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.1,2 ст.241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається в порядку і строки, встановлені ст.ст.256,257 ГПК України.

Повне рішення складено 13.04.2022 р.

Суддя О.С. Мацко