ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" квітня 2022 р. м. Київ Справа № 911/3530/21

Господарський суд Київської області у складі судді Бабкіної В.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ГРАН МАРКА" (03061, м. Київ, просп. Відрадний, буд. 95 Д; 03057, м. Київ, вул. Довженко, буд. 14-А, 40)

до Приватного підприємства "АВЕНТИН" (07301, Київська обл., Вишгородський р-н, м. Вишгород, вул. Кургузова, буд. 6А)

про стягнення 39100,20 грн. заборгованості за договором поставки продукції № АВ-24-19 від 22.03.2019 р.

Без виклику представників сторін

Обставини справи:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ГРАН МАРКА" (далі - ТОВ "ГРАН МАРКА", позивач) звернулось до господарського суду Київської області з позовною заявою до Приватного підприємства "АВЕНТИН" (далі - ПП "АВЕНТИН", відповідач) про стягнення 39100,20 грн. заборгованості за договором поставки продукції № АВ-24-19 від 22.03.2019 р.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору поставки продукції № АВ-24-19 від 22.03.2019 р. в частині повернення коштів за непоставлений товар, у зв`язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача 39100,20 грн. заборгованості, а також судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу.

Беручи до уваги характер спірних правовідносин, предмет, підстави позову і обраний позивачем спосіб захисту, категорію та складність справи, обсяг та характер доказів у справі, зважаючи на заявлену позивачем у даному спорі ціну позову, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, суд дійшов висновку, що справа за поданою Товариством з обмеженою відповідальністю "ГРАН МАРКА" позовною заявою до Приватного підприємства "АВЕНТИН" про стягнення 39100,20 грн. заборгованості за договором поставки продукції № АВ-24-19 від 22.03.2019 р. підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Ухвалою господарського суду Київської області від 13.12.2021 р. було відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання (без виклику сторін).

Відповідно до ч. 8 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 161 ГПК України до заяв по суті справи належать відзив на позовну заяву, відповідь на відзив, заперечення на відповідь на відзив.

04.01.2022 р. до господарського суду Київської області від ПП "АВЕНТИН" надійшов відзив б/н від 29.12.2021 р. (вх. № 30/22 від 04.01.2022 р.) на позовну заяву, за змістом якого відповідач зазначає про необґрунтованість вимог позивача з наступних підстав.

Між позивачем та відповідачем 22.03.2019 р. був укладений договір № АВ-24-19, відповідно до умов якого постачальник має право не приступати до виготовлення продукції до отримання паперового примірника оригінал-макету, затвердженого (погодженого) замовником у відповідності з даним договором. Затримка у виготовленні продукції з цієї підстави не буде вважатися порушенням строків поставки продукції. Однак, станом на 29.12.2021 р. відповідачем не було отримано паперового примірника оригінал-макету, затвердженого (погодженого) позивачем. Виходячи з вищевикладеного, вимоги позивача є повністю необгрунтованими і задоволенню не підлягають.

Крім того, відповідач зазначав, що Специфікація та Технічний додаток до договору вступають в силу з моменту двостороннього підписання та діють до повного виконання сторонами своїх зобов`язань. Проте, Специфікація не була підписана посадовою особою відповідача та не була скріплена печаткою.

Відповіді на відзив або будь-яких інших заперечень чи пояснень по суті спору від позивача, а також інших заяв або клопотань від учасників процесу до матеріалів справи не надійшло.

У відповідності з приписами ч. 5 ст. 252 ГПК України суд розглядає дану справу за наявними в ній на час ухвалення рішення матеріалами.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні в ній докази та оцінивши їх в сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

22.03.2019 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "ГРАН МАРКА" (замовник) та Приватним підприємством "АВЕНТИН" (постачальник) було укладено договір поставки продукції № АВ-24-19, за умовами п. 2.1 якого постачальник зобов`язується виготовити та передати (поставити) в узгоджені строки замовнику продукцію, визначену в порядку 2.2 даного договору, а замовник зобов`язується прийняти вказану продукцію і сплатити за неї встановлену грошову суму.

Пунктом 2.2 договору передбачено, що асортимент продукції, що поставляється, кількість, ціна за одиницю, вартість партії продукції, терміни та умови поставки визначаються сторонами в Специфікаціях, що оформлюються на кожну партію продукції, яка поставляється окремо, і є невід`ємною частиною даного договору.

Детальний опис характеристик продукції сторони узгоджують в Технологічних додатках (п. 3.2 договору).

Згідно з п. 3.4 договору затвердження оригінал-макету на паперовому носії, так само як і підтвердження замовником оригінал-макету, отримане електронною поштою, підтверджує, що замовник затверджує текстову частину дизайну оригінал-макету, розташування елементів дизайну оригінал-макету та його геометричні розміри, використовувану колірну гамму, номери використовуваних фарб.

У відповідності з п. 3.5 договору у разі затвердження оригінал-макету по електронній пошті, замовник зобов`язується протягом 15-ти календарних днів, від дати такого затвердження надати постачальнику примірник оригінал-макету на паперовому носії, затверджений підписом уповноваженої особи та скріплений печаткою.

Умовами п. 3.6 договору встановлено, що постачальник має право не приступати до виготовлення продукції до отримання паперового примірника оригінал-макету, затвердженого (погодженого) замовником у відповідності з даним договором, затримка у виготовленні продукції з цієї підстави не буде вважатися порушенням строків поставки продукції.

Відповідно до п. 3.8 договору строк поставки продукції погоджується сторонами в Специфікації, та в будь-якому разі починає відраховуватися від дати отримання постачальником підписаних Специфікації, Технологічної карти та оригінал-макету, підтверджуючих документів на право використання оригінал-макету (в разі їх запиту постачальником), а також оплати замовником попередньої оплати, якщо це передбачено відповідною Специфікацією.

Постачальник приступає до виготовлення продукції після затвердження та погодження сторонами оригінал-макету, Специфікації та Технологічної карти, у відповідності до умов цього договору (п. 3.9 договору).

Згідно з п. 7.1 договору вартість та порядок розрахунків зазначається у Специфікаціях на кожну партію продукції.

Умовами п. 7.3 договору встановлено, що за домовленістю між сторонами допускаються й інші форми розрахунків, що не заборонені чинним законодавством України.

Даний договір вступає в силу з 22.03.2019 р. та діє до 31.12.2022 р. (п. 13.1 договору).

Як слідує з матеріалів справи, на виконання договору поставки продукції № АВ-24-19 від 22.03.2019 р., між сторонами було погоджено Специфікацію № 2 від 09.02.2021 р., згідно умов якої постачальник передає у власність замовника, а замовник оплачує та приймає пакувальний матеріал (продукція). Кількість, ціна та загальна вартість продукції: Пакет П/Е « 390*435*30», 20 штук на суму 78200,40 грн. (п.п. 1.1, 1.2).

Згідно з п. 2.1 Специфікації замовник перераховує грошові кошти на поточний рахунок постачальника у розмірі 50% від вартості партії продукції, що вказана у даній Специфікації, протягом 3 банківських днів з моменту підписання Специфікації.

Пунктом 2.2 Специфікації передбачено, що залишкову частину суми, вказаної у Специфікації, замовник зобов`язується оплатити шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника протягом 3 банківських днів з моменту поставки продукції на склад у м. Вишгороді, а п. 2.3 Специфікації встановлено, що постачальник зобов`язаний поставити продукцію на склад у м. Вишгороді протягом 21 робочого дня, з моменту підписання даної Специфікації, отримання постачальником затвердженого замовником оригінал-макета, виконання замовником п. 2.1 даної Специфікації.

Специфікація та Технологічний додаток вступають в силу з моменту двостороннього підписання та діють до повного виконання сторонами своїх зобов`язань (п. 3.5 Специфікації).

З матеріалів справи слідує, що долучена до матеріалів справи копія Специфікації № 2 від 09.02.2021 р. підписана лише зі сторони ТОВ "ГРАН МАРКА".

Також до матеріалів справи долучено Технологічний додаток № 1 до Специфікації № 2 за договором № АВ-24-19 від 22.03.2019 р., де зазначено характеристики продукції, індекси фарб по каталогу, а також схему та параметри пакетів. При цьому, зазначений додаток також містить підпис та печатку лише зі сторони ТОВ "ГРАН МАРКА".

Поряд з цим, матеріали справи містять не підписаний та без зазначення особи, яка його склала, рахунок на оплату № АВ-000108 від 09.02.2021 р. на суму 39100,00 грн., в якому постачальником зазначено ПП "АВЕНТИН", одержувачем ТОВ "ГРАН МАРКА", підстава для оплати - договір № АВ-24-19 від 22.03.2019 р.

ТОВ "ГРАН МАРКА" було перераховано на користь ПП "АВЕНТИН" 39100,20 грн. згідно платіжного доручення № 123 від 09.02.2021 р.

За твердженням позивача, ПП "АВЕНТИН" не виконало зобов`язання з поставки продукції, у зв`язку з чим ТОВ "ГРАН МАРКА" було направлено на адресу ПП "АВЕНТИН" лист-заяву № 19/03 від 19.03.2021 р., за змістом якого позивач просив повернути кошти, сплачені на розрахунковий рахунок ПП «АВЕНТИН» за замовлення, згідно рахунку № АВ-000108 від 09.02.2021 р., відповідно до Специфікації № 2 до договору № АВ-24-19 від 22.03.2019 р., у розмірі 39100,20 грн., у зв`язку з невиконанням обов`язків постачальника щодо поставки продукції.

Позивач стверджує, що за змістом електронного листа від 24.03.2021 р., направленого з електронної адреси: на електронну адресу , відповідачем було прийнято рішення про повернення коштів позивачу до кінця тижня згідно рахунку № АВ-000108 від 09.02.2021 р. на суму 39100,20 грн.

Оскільки грошові кошти в загальній сумі 39100,20 грн. відповідачем позивачу не було повернуто, останній і звернувся з даним позовом до суду.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги у даній справі не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно приписів статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зазначена норма кореспондується з приписами статті 193 Господарського кодексу України.

Так, у відповідності до ч. 1 статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з ч. 2 статті 193 ГК України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Згідно з приписами ч. 7 статті 193 Господарського кодексу України не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язання, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Приписами статті 626 Цивільного кодексу України передбачено що, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до положень ст. 627 ЦК України, передбачено свободу договору, а також той факт, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у обумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 статті 712 Цивільного кодексу України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Аналіз наведених норм свідчить, що договір поставки товару за своєю правовою природою відноситься до двосторонніх, консенсуальних, оплатних договорів, укладення якого зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов`язків. У таких правовідносинах обов`язку продавця (постачальника) з передачі у власність (поставки) покупцю товару відповідає обов`язок покупця з прийняття та оплати цього товару (наведений висновок міститься у постанові Верховного Суду від 30.09.2020 р. у справі № 910/8612/19).

Обов`язок покупця оплатити товар виникає після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього. Це правило діє, якщо спеціальними правилами або договором купівлі-продажу не встановлено інший строк оплати (аналогічний висновок міститься у п. 7.3 постанови Верховного Суду від 21.10.2019 р. у справі № 908/2258/18).

Згідно з вимогами ч.ч. 1, 2 ст. 693 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Частинами 1 та 2 статті 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (ч. 3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України).

Поряд з цим, відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частинами першою, третьою статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Як слідує з матеріалів справи, відповідач заперечує проти позовних вимог у повному обсязі, зазначаючи, що затримка у виготовленні продукції з підстави ненадання замовником паперового примірника макету за умовами договору не вважається порушенням строків поставки продукції, у свою чергу, відповідачем не було отримано паперового примірника оригінал-макету, затвердженого (погодженого) позивачем. Крім того, відповідач зазначав, що відповідна Специфікація не була підписана посадовою особою відповідача та не була скріплена печаткою.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і окремо кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі (ч. 3 ст. 86 ГПК України). Зазначене положення кореспондується з приписами ч. 5 ст. 236 ГПК України, у якій визначено, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як зазначалось вище, відповідно до п. 3.8 договору строк поставки продукції погоджується сторонами в Специфікації, та в будь-якому разі починає відраховуватися від дати отримання постачальником підписаних Специфікації, Технологічної карти та оригінал-макету, підтверджуючих документів на право використання оригінал-макету (в разі їх запиту постачальником), а також оплати замовником попередньої оплати, якщо це передбачено відповідною Специфікацією.

Судом встановлено, що Специфікацію № 2 від 09.02.2021 р. було передбачено, що постачальник зобов`язувався передати у власність замовника, а замовник оплатити та прийняти пакувальний матеріал (продукція). Кількість, ціна та загальна вартість продукції: Пакет П/Е « 390*435*30», 20 штук на суму 78200,40 грн. (п.п. 1.1, 1.2).

Однак, як слідує з матеріалів справи, зазначена Специфікація № 2 була підписана лише зі сторони позивача, як і Технологічний додаток № 1 до Специфікації № 2 за договором № АВ-24-19 від 22.03.2019 р., в якому було зазначено характеристики продукції, індекси фарб по каталогу, а також схему та параметри пакетів.

Водночас, умовами цієї Специфікації встановлено, що відповідач зобов`язаний поставити продукцію на склад у м. Вишгороді протягом 21 робочого дня, з моменту підписання даної Специфікації та отримання відповідачем затвердженого позивачем оригінал-макета.

Поряд з цим, суд відзначає, що матеріали даної справи не містять і затвердженого позивачем оригінал-макета та доказів його передачі ТОВ "ГРАН МАРКА" ПП "АВЕНТИН".

Щодо долученого до матеріалів справи позивачем доказу у вигляді електронного листування (згідно якого, на переконання позивача, відповідач визнав заборгованість і зобов`язувався її сплатити) суд відзначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 96 Господарського процесуального кодексу України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, яка містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних й інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі - в мережі Інтернет).

Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронні довірчі послуги". Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу (ч. 2 ст. 96 ГПК України).

Висновки щодо застосування норм, визначених частиною 1 статті 5, частинами 1, 2 статті 6 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг", викладені, зокрема, у постанові Верховного Суду від 28.12.2019 р. у справі № 922/788/19, за якою роздруківка електронного листування не може вважатись електронним документом (копіями електронних документів) в розумінні частини першої статті 5 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг", відповідно до якої електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 6 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.

Надані позивачем роздруківки електронного листування не можуть бути використані як докази у справі, оскільки не відповідають наведеним вимогам Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг", а зміст таких документів не захищений від внесення правок та викривлення.

За наслідками розгляду поданих до справи документів суд констатує, що достатніх, належних і допустимих доказів того, що ПП "АВЕНТИН" порушило умови договору і не виконало зобов`язань з поставки продукції, у зв`язку з чим зобов`язане повернути ТОВ "ГРАН МАРКА" 39100,20 грн. попередньої оплати за договором № АВ-24-19 від 22.03.2019 р., матеріали справи не містять.

Між тим, доведення цієї обставини за приписами процесуального законодавства покладено саме на позивача, яким ініційовано судовий розгляд шляхом звернення до господарського суду з позовом у даній справі.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачем у даній справі належними і допустимими доказами не підтверджено наявності підстав для повернення відповідачем позивачеві авансу у розмірі 39100,20 грн., заявленому до стягнення з відповідача, у зв`язку з чим вказана позовна вимога задоволенню не підлягає.

Поряд з цим, суд зазначає, що повернення зазначених коштів на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України у даному випадку також не є можливим, оскільки укладений між сторонами у даній справі договір поставки продукції № АВ-24-19 від 22.03.2019 р. є чинним.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 р. у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Решта долучених до матеріалів справи доказів та наданих сторонами пояснень була ретельно досліджена судом і наведених вище висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позову не спростовує.

Судові витрати відповідно до п. 2 ч. 1, п. 2 ч. 4, ч. 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 76-80, 123, 129, 231, 232, 233, 236-238, 240, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "ГРАН МАРКА" (03061, м. Київ, просп. Відрадний, буд. 95 Д; 03057, м. Київ, вул. Довженко, буд. 14-А, 40) до Приватного підприємства "АВЕНТИН" (07301, Київська обл., Вишгородський р-н, м. Вишгород, вул. Кургузова, буд. 6А) про стягнення 39100,20 грн. заборгованості за договором поставки продукції № АВ-24-19 від 22.03.2019 р. відмовити повністю.

Згідно з приписами ч.ч. 1, 2 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 253, 254, 256-259 ГПК України.

Повне рішення складене 11.04.2022 р.

Суддя В.М. Бабкіна