ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.04.2022 Справа № 914/302/22

Господарський суд Львівської області у складі судді Король М.Р., розглянувши справу

за позовом:Товариства з обмеженою відповідальністю «Білоцерківський завод будівельних виробів «МОНОЛІТ»

до відповідача:Товариства з обмеженою відповідальністю «СТІЛКЛАС ТРЕЙДС ГРУПП»

про: стягнення 41 972,80 грн.,

без виклику сторін,

ВСТАНОВИВ:

04.02.2022р. на розгляд Господарського суду Львівської області надійшла позовна заяваТовариства з обмеженою відповідальністю «Білоцерківський завод будівельних виробів «МОНОЛІТ» до відповідача:Товариства з обмеженою відповідальністю «СТІЛКЛАС ТРЕЙДС ГРУПП» про стягнення 41 972,80 грн.

Ухвалою господарського суду Львівської області від 09.02.2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Постановлено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін та встановлено сторонам строки для подання заяв по суті спору.

Відповідач правом на подання відзиву не скористався.

Виклад позиції позивача.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що у зв`язку з не поставкою у повному обсязі відповідачем позивачу, оплаченого останнім товару, у відповідача виникло зобов`язання (грошове зобов`язання) із повернення частини суми попередньої оплати, сплаченої позивачем на підставі рахунку №2238 від 07.06.2021 року, в розмірі 41 972,80 грн., що становить різницю між сумою попередньої оплати та вартістю фактично поставленого товару (з урахуванням суми повернутих відповідачем коштів).

Відтак, за твердженнями позивача, товар, який було попередньо оплачено покупцем, постачальником передано в повному обсязі не було. Вказані обставини і стали підставою для звернення до суду з розглядуваним позовом.

За результатами дослідження наданих позивачем доказів та матеріалів справи, суд встановив наступне:

Відповідачем у цьому спорі є Товариство з обмеженою відповідальністю «СТІЛКЛАС ТРЕЙДС ГРУПП» (попередня назва товариства: Товариство з обмеженою відповідальність «ГРУПА КОМПАНІЙ «МЕТАЛОІНВЕСТ», з 13 грудня 2021 року найменування відповідача змінено).

Зміна найменування та адреси відповідача підтверджується витягами з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 26.01.2022 року та станом на 12 грудня 2021 року, які додано до позовної заяви.

На виконання домовленостей позивачем на підставі рахунку відповідача №2238 від 07.06.2021 року було здійснено попередню оплату в розмірі 70%, що в грошовому еквіваленті становить 150 000,00 грн. за товар, вказаний у рахунку, а саме:

-арматура 12АТ800L= 6,7 м в кількості 2,5 т.,

-дріт 5 ВР1 в кількості 1 т.,

-арматура 12 А500С в кількості 1,5 т.,

-арматура 8 А500С в кількості 1 т.

-круг 8 А240 в кількості 1 т.

Всього товару повинно було бути поставлено на загальну суму 211 960,00 грн. з ПДВ.

На електронну пошту позивача відповідачем перед відвантаженням продукції було надіслано:

-акт № ГП-003/185-31 1 (видаткова накладна №185 від 18.06.2021 року), згідно з якими постачальник зобов`язаний був поставити арматуру 12АТ800L= 6,7 м в кількості 2,5 т. на загальну суму 81 050,00 грн. з ПДВ.

-акт № ГП-001/184-206 (видаткова накладна №184 від 18.06.2021 року), згідно з якими постачальник зобов`язаний був поставити: дріт 5 ВР1 в кількості 1 т., арматуру 12 А500С в кількості 1,5 т., арматуру 8 А500С в кількості 1 тонна, круг 8 А240 в кількості 1 т. - всього товару на загальну суму 130 910,00 грн. з ПДВ.

18 червня 2021 року постачальником фактично було поставлено покупцю наступний товар:

-дріт 5Вр 1 - 1,06 т. на загальну суму 32 139,20 грн. з ПДВ.

-арматура 8 А500С - 0,48 т. на загальну суму 13 728,00 грн. з ПДВ.

-арматура 12 А500С - 1 т. на загальну суму 28 300,00 грн. з ПДВ.

-круг 8 А240 - 0,5 т. на загальну суму 14 770,00 грн з ПДВ.

Всього постачальником (відповідачем), як стверджує позивач, фактично було поставлено покупцю (позивачу) товару на загальну суму 88 937,20 грн. з ПДВ.

Позивач зазначає, що, виявивши недостачу (невідповідність тоннажу та номенклатури) товару, надіслав постачальнику лист за вих №25 від 18.06.2021р., у якому повідомив про вказані обставини та вимагав повернення коштів в сумі 61 062,80 грн., що становить різницю між сумою здійсненої покупцем оплати та вартістю фактично поставленого постачальником товару.

24 червня 2021 року постачальником з посиланням на лист за вих. № 25 від 18.06.2021 року було повернуто на банківський рахунок покупця кошти в сумі 19 090,00 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 179 та №182 від 24.06.2021 року.

05 липня 2021 року позивачем було надіслано відповідачу вимогу за вих. №27 від 02 липня 2021 року про повернення коштів (частини попередньої оплати) в сумі 41 972,80 грн., що підтверджується описом вкладення у поштове відправлення та накладною АТ «Укрпошта». Однак, відповідач відмовився від отримання цього поштового відправлення, що підтверджується довідкою поштового органу, прикріпленою до конверта, а також відомостями з сайту АТ «Укрпошта».

20 липня 2021 року позивач отримав від відповідача відповідь на лист за вих. №25 від 18.06.2021 року, у якому відповідач заперечує проти того факту, що ним поставлено товару не в повному обсязі. Відповідач зазначає, що ним було поставлено позивачу товару на суму 130 910,00 грн., що підтверджується видатковою накладною №184 від 18.06.2021 року; товар було прийнято уповноваженим представником ТОВ «БЗБВ «МОНОЛІТ» начальником дільниці Касьяновичем Олегом Анатолійовичем по довіреності №60 від 15.06.2021 року. Тому, зважаючи на суму попередньої оплати, здійсненої позивачем (150 000,00 грн.), відповідач повернув позивачу 19 090,00 грн., як різницю між вартістю фактично поставленого товару та сумою оплати.

Позивач не погоджується з такою позицією відповідача та стверджує, що всього відповідачем фактично було поставлено товару на загальну суму 88 937,20 грн. з ПДВ.

Обставини приймання позивачем від відповідача товару 18.06.2021 року обгрунтовує наступним:

Як вже зазначалось вище, відповідач попередньо на електронну пошту надіслав позивачу акти (видаткові накладні), у яких чітко та конкретно вказано асортимент та кількість товару, який мав бути поставлений.

Уповноважений представник позивача 18.06.2021 року після прибуття від відповідача транспортного засобу з товаром, почав приймати товар, при цьому попередньо надіслав на електронну пошту відповідача скановану копію підписаної видаткової накладної №184 від 18.06.2021 року та довіреності на отримання товару №60 від 15.06.2021 року. Але в процесі приймання товару стало очевидним, що обсяг вантажу не відповідає обсягу, зазначеному у видатковій накладній, тому оригінали документів (накладної та довіреності) не були передані позивачем відповідачу. Позивач здійснив перевірку кількості (ваги) поставленого товару, та з`ясував, що фактично відповідачем поставлено:

-дріт 5ВрL - 1,06 т.;

-арматура 8 А500С - 0,48 т.;

-арматура 12 А500С - 1 т.;

-круг 8 А240 - 0,5 т.

За твердженням позивача, він звернувся за поясненнями стосовно невідповідної кількості товару до водія, який привіз вантаж. Водій повідомив про те, що на виконання розпорядження відповідача привіз ТОВ «БЗБВ «МОНОЛІТ» таку саму кількість товару, яку отримав у ТзОВ «ФІРМА «ВІКАНТ», та пред`явив копію видаткової накладної №39810 від 17.06.2021 року. Позивач вказує, що з цієї видаткової накладної лідувало, що водієм відповідача було отримано у ТзОВ «ФІРМА «ВІКАНТ» (для подальшої поставки ТОВ «БЗБВ «МОНОЛІТ») наступний товар:

-дріт ВР-1 ф5мм - 1,06 т.;

-прокат арматурний № 8 мм А500С, МІРА 12м - 0,48 т.;

-прокат арматурний №12 мм А500С, МІРА 12м - 1,0 т.;

-прокат сталевий круглий (кл. А240С) 8мм, ст.3пс, міра 6м. - 0,5 т.

Позивач вказує на те, що враховуючи ціни, вказані у рахунку-фактурі №2238 від 07.06.2021 року та видатковій накладній №184 від 18.06.2021 року, позивачем було пораховано дійсну вартість поставленого відповідачем товару, а саме: 88 937,20 грн.

Відтак позивач вважає, що решта попередньої оплати в сумі 41 972,80 грн., що становить різницю між сумою попередньої оплати та вартістю фактично поставленого товару з урахуванням повернутих відповідачем коштів (150 000,00 - 88 937,20 - 19 090,00), на переконання позивача, підлягає поверненню позивачу.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Спір вирішується судом в межах заявлених позивачем підстав та предмета позову. Зокрема, позивач в позовній заяві зазначив, що письмовий договір сторонами не укладався. Натомість, текст вимоги про повернення коштів №27 від 02.07.2021 р. містить посилання на договір поставки №ГКМ 49 від 14.06.2021 р.

Оскільки суд не може збирати докази, а обов`язок доказування покладений на сторони, суд надає оцінку тим доказам, котрі долучені до матеріалів справи.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

У ст. 663 Цивільного кодексу України вказано, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов`язання є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Частинами 1, 2 ст.693 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Зі змісту зазначеної норми права можна зробити висновок, що умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю. А у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати.

При цьому, можливість обрання певного визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а не продавця. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 05.06.2018р. по справі №904/8972/17.

У цьому зв`язку, позивачем обрано такий варіант поведінки, як повернення суми попередньої оплати товару шляхом пред`явлення вимоги.

Судом було встановлено обставини здійснення позивачем попередньої оплати в сумі 150000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №214 від 15.06.2021р.

Як слідує з матеріалів справи, позивач не заперечує факту поставки товару згідно спірної накладної, наголошує на поставці не в повному обсязі, разом з тим належних доказів на підтвердження даної обставини не долучає, зокрема, не подано доказів щодо виклику відповідача для огляду, перевірки кількості поставленого товару, фіксування факту нестачі/недопоставки товару шляхом складення відповідного акту тощо.

Обставина надіслання відповідачем примірника підписаної накладної засобами електронного зв`язку та ненадіслання оригіналу накладної засобами поштового зв`язку не може бути підставою для встановлення факту невчинення господарської операції, оскільки сам позивач не заперечує поставку відповідачем товару згідно видаткової накладної №184 від 18 червня 2021 р. Заперечення позивача стосуються обсягу поставленого товару.

Суд зазначає, що обов`язком сторін у господарському процесі є доведення суду тих обставин, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Так, за змістом положень статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять до предмета доказування.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

При цьому, одним з основних принципів господарського судочинства є принцип змагальності.

Названий принцип полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.11.2019 зі справи № 902/761/18, від 20.08.2020 зі справи № 914/1680/18).

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Вимоги, як і заперечення на них, за загальним правилом обґрунтовуються певними обставинами та відповідними доказами, які підлягають дослідженню, зокрема, перевірці та аналізу. Все це має бути проаналізовано судом, як у сукупності (в цілому), так і кожен доказ окремо, та відображено у судовому рішенні.

Зважаючи на предмет та підстави позову у даній справі, на позивача (як покупця) покладається тягар доказування обставин недопоставки товару відповідачем.

Відповідно до ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Суд зазначає, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження факту поставки товару відповідачем не в повній мірі.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Стандарт доказування «вірогідність доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Зважаючи на ті обставини, що саме на позивача покладається обов`язок довести суду належними та допустимими доказами факт недопоставки відповідачем товару, беручи до уваги, що відповідачем у листі-відповіді від 14.07.2021р. на лист позивача за вих.№25 від 18.06.2021р. заперечується факт недопоставки позивачу товару, а позивачем не надано суду будь-яких інших доказів на підтвердження викладених у позові обставин, суд дійшов висновку щодо недоведеності викладених позивачем у позовній заяві обставин щодо недопоставки товару відповідачем.

За таких обставин, позовні вимоги є необґрунтованими, безпідставними та задоволенню не підлягають.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне:

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст.13, 73-74, 76-79, 86, 129, 236, 238, 240-241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку та строк, передбачені ст.241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку в порядку та строки, визначені главою 1 розділу IV Господарського процесуального кодексу України.

Інформацію по справі, яка розглядається можна отримати за наступною веб-адресою: http://lv.arbitr.gov.ua/sud5015.

Суддя Король М.Р.