ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2022 року м. ОдесаСправа № 915/1370/21
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Богацької Н.С.

суддів: Діброви Г.І., Принцевської Н.М.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Семери Вікторії Анатоліївни

на рішення Господарського суду Миколаївської області від 11.11.2021, ухвалене суддею Ткаченком О.В. у м. Миколаїв, повний текст якого складено 18.11.2021

у справі №915/1370/21

за позовом: Фізичної особи-підприємця Семери Вікторії Анатоліївни

до відповідача: Фізичної особи-підприємця Бовнегри Лариси Іванівни

про: стягнення заборгованості по оплаті процентів за користування чужими грошовими коштами в сумі 11 833,92 грн, а також 2 270,00 грн витрат по сплаті судового збору, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2021 року Фізична особа-підприємець Семера Вікторія Анатоліївна звернулась до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця Бовнегри Лариси Іванівни про стягнення заборгованості по оплаті процентів за користування чужими грошовими коштами в сумі 11 833,92 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на прострочення відповідачем оплати вартості поставленого за договором поставки товару № 04/05/18-6 від 04.05.2018 товару, що підтверджується висновками, які викладені в судових рішеннях у справі № 915/2023/19, а відтак останній з урахуванням п. 6.1 договору зобов`язаний сплати проценти, нараховані за період з 30.09.2018 по 22.04.2021 (дата фактичної сплати заборгованості).

21.10.2021 від відповідача надійшов відзив, в якому останній заперечив проти позовних вимог та просив суд у задоволенні позову відмовити, зазначаючи що позивачем при здійсненні розрахунку заявленої до стягнення суми процентів за користування чужими грошовими коштами допущено помилки, зокрема не застосовано приписи Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» щодо граничного розміру пені, невірного визначенням періоду нарахування щодо моменту виникнення права вимоги та періоду прострочення.

Крім того, відповідач з посиланням на висновки Верховного Суду, які викладені в постановах від 08.05.2018 у справі № 924/709/17, від 20.06.2019 у справі № 916/2283/18, від 01.08.2019 у справі № 922/2932/18, від 08.09.2021 у справі № 915/107/20, зазначив, що розмір процентів, які підлягатимуть стягненню має бути зменшений до 2 623,00 грн, що становить 10% від суми поставленого товару, оскільки заявлений до стягнення розмір відсотків є неспіврозмірним та несправедливим, відсутні докази понесення позивачем збитків, а обставини введених державою карантинних обмежень щодо роботи магазинів роздрібної торгівлі непродовольчими товарами стали причиною нездійснення відповідачем господарської діяльності у період з березня 2020 року по вересень 2020 року.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 11.11.2021 позовні вимоги задоволено частково: стягнуто з Фізичної особи-підприємця Бовнегри Лариси Іванівни на користь Фізичної особи-підприємця Семери Вікторії Анатоліївни заборгованість по оплаті процентів за користування чужими коштами у розмірі 4 991,45 грн та 1 914,94 грн витрат зі сплати судового збору; в іншій частині позову відмовлено.

Означене рішення суду обґрунтоване доведеністю матеріалами справи факту неналежного виконання відповідачем своїх обов`язків зі своєчасної оплати отриманого товару за договором поставки товару № 04/05/18-6 від 04.05.2018. У свою чергу, частковість задоволення позовних вимог була зумовлена невірним розрахунком позивачем належної до стягнення суми процентів та зменшенням її розміру з огляду на правову позицію Великої Палати Верховного Суду у справі № 902/417/18.

Не погодившись з означеним судовим рішенням, Фізична особа-підприємець Семера Вікторія Анатоліївна звернулась з апеляційною скаргою в якій просила суд: рішення Господарського суду Миколаївської області від 11.11.2021 по справі №915/1370/21 скасувати повністю; прийняти нове рішення, яким позовні вимоги Фізичної особи-підприємця Семери Вікторії Анатолівни до Фізичної особи-підприємця Бовнегри Лариси Іванівни по справі №915/1370/21 задовольнити повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначив, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню з огляду на наступне:

- розглядаючи та задовольняючи клопотання відповідача про зменшення розміру процентів, суд неправильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, а саме положення ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України та ст. 233 Господарського кодексу України, адже в даній справі до спірних правовідносин ця норма матеріального права застосовуватися не може. Така позиція позивача знаходить своє підтвердження в рішенні Господарського суду Тернопільської області від 30.09.2021 у справі №921/555/21. Також з огляду на постанову Вищого господарського суду України від 25.09.2012 у справі №32/5005/3471/2012 проценти за користування чужими коштами за своєю правовою природою є боргом. Тому навіть якщо розмір таких процентів значно перевищує понесені збитки, зменшення їх розміру, як це передбачено нормами Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України для неустойки є неможливим;

- відповідачем не надано жодних доказів конкретних умов (обставин) для зменшення судом розміру відсотків, зокрема, не співмірності заявленої до стягнення суми процентів.

Відповідно до вимог ст. 32 Господарського процесуального кодексу України за результатами автоматизованого розподілу справ між суддями, оформленого протоколом автоматизованого розподілу справи між суддями від 06.12.2021 для розгляду заяви визначено судову колегію у складі: головуючого судді Богацької Н.С., суддів Діброви Г.І., Принцевської Н.М.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 09.12.2021: витребувано у Господарського суду Миколаївської області матеріали справи №915/1370/21; відкладено вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Семери Вікторії Анатоліївни на рішення Господарського суду Миколаївської області від 11.11.2021 у справі №915/1370/21 до надходження матеріалів даної справи з Господарського суду Миколаївської області.

16.12.2021 до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла справа №915/1370/21 від Господарського суду Миколаївської області.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 20.12.2021: відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Семери Вікторії Анатоліївни на рішення Господарського суду Миколаївської області від 11.11.2021 у справі №915/1370/21; постановлено розгляд апеляційної скарги здійснювати в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи; встановлено іншим учасникам справи згідно з нормами ст. 263 Господарського процесуального кодексу України строк для подання відзиву на апеляційну скаргу (з доказами його направлення учасникам справи) до 04.01.2022; роз`яснено іншим учасникам справи їх право в строк до 04.01.2022 подати до суду разом з відзивом на апеляційну скаргу або окремо будь-які заяви чи клопотання з процесуальних питань, оформлені відповідно до ст. 170 Господарського процесуального кодексу України, разом з доказами направлення копій таких заяв чи клопотань іншим учасникам справи. Попереджено учасників справи про наслідки подання письмових заяв чи клопотань без додержання вимог частини першої та другої вказаної вище статті, або не у строк, встановлений судом, у вигляді їх повернення чи залишення без розгляду.

04.01.2022 від Фізичної особи-підприємця Бовнегри Л.І. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання просила суд апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Семери В.А. залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Миколаївської області від 11.11.2021 у даній справі - без змін, через його законність, обґрунтованість та справедливість.

Так відповідач вважає, що доводи апеляційної скарги не підлягають задоволенню, оскільки:

- суд першої інстанції дійшов правильного висновку про невірність розрахунку позивачем розміру відсотків, а задоволення апеляційної скарги призвело б до стягнення з відповідача надмірно нарахованої позивачем суми заборгованості. Апелянт у скарзі жодним чином не пояснює різницю у розмірі нарахованих нею відсотках та відсотках, які були перераховані судом першої інстанції;

- справа №921/555/21 не має жодного відношення до даної справи, а тому не має преюдиційного значення;

- судом першої інстанції не було порушено норм матеріального права, а саме ст. 551 Цивільного кодексу України та ст. 233 Господарського кодексу України;

- рішення суду в частині часткового задоволення позову є справедливим, адже стягнення відсотків за користування чужими грошовими коштами носить компенсаційний характер та не може ставитися як ціль на додаткове збагачення особи. Законодавчо встановлений розмір відсотків на рівні 3%, тобто закон встановлює, що такий розмір є достатнім для компенсації особі збитків за користування її коштами. У даній справі ця сума набагато більша, наявність збитків позивачем не доведена, а відтак апелянт фактично має намір не компенсувати збитки, а додатково збагатитися, що суперечить принципам діючих ділових звичаїв.

Суд апеляційної інстанції у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Переглянувши у порядку письмового провадження оскаржене судове рішення, дослідивши доводи, наведені в апеляційній скарзі та відзиві на неї, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи, 04.05.2018 між Фізичною особою-підприємцем Семерою В.А. (постачальник) та Фізичною особою-підприємцем Бовнегрою Л.І. (покупець) укладено договір поставки товару № 04/05-18-6, у відповідності до п. 1.1 якого постачальник зобов`язується у строки, передбачені договором, поставити та передати у власність покупцю товар, визначений у п. 1.2 Договору (товар), а покупець зобов`язується прийняти товар та оплатити його вартість, з урахуванням індексації вартості товару та інших умов, передбачених договором.

Відповідно до п. 1.2 договору товар, що поставляється за цим договором: крапельна стрічка AQUA PLUS 8-10-1000 (1000 м) у кількості 25 бухт за ціною 1 049, 20 грн. на загальну суму 26 230, 00 грн.

Загальна вартість товару (сума договору) в гривнях на дату підписання договору (цифрами та прописом): 26 230,00 грн без ПДВ.

Примітка: ціна та вартість товару у гривнях визначена на день підписання договору. Індексація (коригування) ціни/вартості товару здійснюється у порядку; передбаченому п. 3.1 Договору).

Грошовий еквівалент вартості товару в іноземній валюті (у доларах США): 1 000 доларів США при узгодженому сторонами курсі співвідношення гривні до іноземної валюти на день підписання договору - 26, 23 грн. за 1 доларів США.

Вартість товару визначено в гривнях без нарахування ПДВ (Прим.: постачальник - не платник ПДВ).

Оплата вартості товару (виконання зобов`язання) підлягає у гривні згідно розділу 3 цього договору.

Згідно з п. 2.1 договору найменування товару, його кількість, ціна за одиницю виміру, строк поставки (передачі) товару, вартість товару (сума договору) в гривнях на дату підписання договору та грошовий еквівалент вартості товару в іноземній валюті, а також узгоджений сторонами курс співвідношення гривні до іноземної валюти на момент підписання договору, за яким грошовий еквівалент вартості товару в іноземній валюті визначено у гривні, - зазначені у п. 1.2 договору. У випадках, передбачених п. 3.1 договору, пропорційно зміні курсу гривні по відношенню до іноземної валюти відбувається індексація (коригування) ціни та вартості товару.

Як визначено п. 3.1 договору, сторони встановлюють, що протягом строку дії договору грошові зобов`язання покупця існують і підлягають сплаті у гривні. Вказані у п. 1.2 договору ціна та вартість товару у гривнях погоджені на дату підписання договору і залишаються чинними до моменту їх індексації. Якщо в день, попередній дню платежу або дню розрахунку зобов`язання, вказаний нижче курс гривні А2 по відношенню до іноземної валюти, зазначеної у п. 1.2 договору, буде відрізнятися в бік здешевлення гривні більше ніж на 3% (три відсотки) від узгодженого курсу, зазначеного п. 1.2 договору, ціна/вартість цього Товару підлягає індексації (коригуванню) пропорційно зміні цього курсу без додаткового узгодження. При такому коригуванні враховується наступна формула: Ц=ЦС*(А2/А1), де

Ц - ціна/вартість товару на дат оплати, грн.;

Цс - ціна/вартість товару на дату підписання договору (вказані у п. 1.2 договору) грн.;

А1 - зазначений у п. 1.2 договору узгоджений сторонами курс співвідношення гривні до іноземної валюти на момент підписання договору;

А2 - зазначення курсу продажі іноземної валюти за гривню за даними міжбанківського валютного ринку України згідно веб-сайту https://index.minfin.com.ua/ua/exchange/arch (в розділі «котирування міжбанківського валютного ринку України») на день, попередній дню здійснення платежу або дню розрахунку зобов`язання.

У відповідності до п. 3.3 договору умови оплати вартості товару: оплата вартості товару, проіндексованої у відповідних випадках згідно п. 3.1 Договору, здійснюється покупцем на умовах кредиту (відстрочення платежу). Строк оплати: не пізніше « 30» вересня 2018 року.

Пунктом 3.4 договору визначено, що у разі прострочення оплати вартості товару (в т.ч. з урахуванням зміни його вартості згідно п. 3.1 договору), покупець зобов`язаний за період прострочення сплатити проценти в розмірі, який визначається у відповідності з п. 6.1 договору.

Відповідно до п. 3.6 договору виконання покупцем своїх фінансових зобов`язань, передбачених договором, провадиться незалежно від результатів його господарської діяльності.

Також у договорі визначені умови щодо поставки та приймання товару, а саме:

- право власності на товар переходить до покупця в момент одержання ним товару та підписання відповідної накладної на товар. При підписанні товарної накладної представник покупця повинен обов`язково мати при собі документ (довіреність тощо), який відповідно до законодавства підтверджує повноваження представника на отримання матеріальних цінностей: цей документ він повинен передати постачальнику до підписання накладної (п. 4.1);

- строк поставки товару: не пізніше « 07» травня 2018 року. Поставка (передача) товару в межах цього строку за згодою сторін, що підтверджуватиметься відповідними товарними накладними, може відбуватися частинами (п. 4.2);

- базисом поставки та умовами поставки товару є FCA - склад постачальника згідно Міжнародним правилам тлумачення термінів "Інкотермс" у редакції 2010 року. Місце (пункт) поставки (місце передачі Товару) повідомляється постачальником покупцю заздалегідь в робочому порядку (п. 4.3);

- приймання товару по кількості та якості проводиться покупцем в момент його отримання від постачальника чи його представника. Покупець зобов`язаний перевірити кількість товару, його вагу, комплектність, цілісність тари, пломб на ній (при їх наявності), а також відсутність ознак пошкодження або псування товару і у випадку їх виявлення негайно, до закінчення приймання, письмово заявити постачальнику. При відсутності такої заяви товар вважається прийнятим покупцем по кількості та якості (п. 4.4).

Як вбачається з п. 5.3 договору покупець зобов`язаний провести оплату за товар та сплатити проценти у разі прострочення оплати товару, як це передбачено договором.

У відповідності до п. 5.5 договору покупець зобов`язаний отримати товар в строк, вказаний у п. 4.2 договору з урахуванням повідомлення постачальника про дату та місце передачі товару.

Відповідно до п. 6.1 договору сторони погодили, що у випадку порушення термінів оплати товару, обумовлених у п. 3.3 договору, покупець сплачує постачальнику проценти у розмірі 21,00 % річних (з розрахунку 365 днів в році), або 0,0575 % в день від суми простроченої заборгованості, яка на момент розрахунку процентів визначається з урахуванням її індексації згідно п. 3.1 Договору за весь період прострочення оплати, включаючи день погашення заборгованості по оплаті товару.

Договір набирає сили з моменту підписання обома сторонами і діє протягом 2 (двох) років з моменту його укладення, а в частині розрахунків - до повного виконання покупцем своїх зобов`язань за цим договором (п. 9.1 договору).

Так, на виконання умов договору позивач згідно з видатковою накладною №186 від 04.05.2018 передав відповідачу (покупцю) у власність товар, зазначений у п. 1.2 договору -крапельну стрічку AQUA PLUS 8-10-1000 (1000 м) в кількості 26 бух. на загальну суму 26230,00 грн, однак відповідач свої зобов`язання не виконав, у строк до 30.09.2018 не сплатив вартість зазначеного товару.

Вказані обставини встановлені рішенням Господарського суду Миколаївської області від 17.12.2020 у справі № 915/2023/19, яке залишено без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 21.04.2021.

Як свідчить наявна в матеріалах справи копія платіжного доручення від 22.04.2021 № 187, грошові кошти у загальному розмірі 33278,97 грн на виконання рішення Господарського суду Миколаївської області від 17.12.2020 у справі №915/2023/19 були перераховані відповідачем 22.04.2021.

21.07.2021 позивачем на адресу відповідача була направлена вимога б/н від 12.07.2021 про сплату процентів за товарний кредит за договором поставки товару у розмірі 11833,92 грн за весь період прострочення оплати.

Незадоволення вказаної вимоги стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Сутність розглядуваного спору полягає у спонуканні відповідача до сплати нарахованих за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання з оплати поставленого позивачем товару за договором поставки товару № 04/05/18-6 від 04.05.2018 сум, передбачених п. 6.1 договору.

Беручи до уваги правову природу укладеного договору поставки товару № 04/05/18-6 від 04.05.2018, кореспондуючі права та обов`язки його сторін, оцінка правомірності заявлених вимог має здійснюватися судом з урахуванням приписів законодавства, які регламентують правовідносини з поставки, які (приписи), в свою чергу, згідно ч.2 ст.712 Цивільного кодексу України передбачають можливість застосування загальних положень про купівлю-продаж, а також положень законодавства, яке регламентує наслідки невиконання грошових зобов`язань.

Як встановлено ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України, ст. 655, ч. 1ст. 691 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний сплатити товар за ціною, встановленою в договорі купівлі-продажу. Означений обов`язок ч.1 ст.712 цього Кодексу безпосередньо закріплений і для договору поставки.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України та ст.526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). При цьому, приписи ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України та ст.525 Цивільного кодексу України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов`язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст.629 Цивільного кодексу України щодо обов`язковості договору для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 202 Господарського кодексу України та ст.598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняються виконанням, проведеним належним чином.

В межах справи № 915/2023/19 судами встановлено, що:

- на виконання договору поставки товару № 04/05-18-6 позивач передав відповідачу (покупцю) у власність товар, зазначений у п. 1.2 договору та у видатковій накладній № 186 від 04.05.2018 (далі - «видаткова накладна»), вартість якого становила 26230,00 грн. Відповідач у свою чергу відповідно до договору зобов`язався оплатити вартість зазначеного товару, а також сплатити відсотки за користування товарним кредитом у разі прострочення оплати товару (виконати свої фінансові зобов`язання) у строк не пізніше 30.09.2018;

- у зв`язку з не виконанням зазначеного вище обов`язку з оплати товару з відповідача Фізичної особи-підприємця Бовнегри Лариси Іванівни на користь позивача Фізичної особи-підприємця Семери Вікторії Анатоліївни стягнуто 26230,00 грн - суми заборгованості по оплаті вартості товару за договором поставки № 04/05/18-6 від 04.05.2018; 5127,97 грн - відсотків за користування чужими коштами за період з 30.09.2018 по 05.09.2019; 1921,00 грн витрат по сплаті судового збору.

Рішення Господарського суду Миколаївської області від 17.12.2020 у справі № 915/2023/19, залишене без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 21.04.2021, в касаційному порядку не оскаржене та відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України набрало законної сили 21.04.2021.

За змістом ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України преюдицію утворюють лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

Преюдиційність - це властивість фактів. Оцінка судами в інших справах законності чи незаконності певних дій особи в жодному разі не є преюдиційним фактом, і не є правовою позицією.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11.11.2021 у справі №910/8482/18.

Отже, факт порушення у розумінні ст.610 Цивільного кодексу України відповідачем грошового зобов`язання, сума якого є базою для нарахування стягуваних в межах цієї справи сум процентів за користування чужими грошовими коштами, встановлений чинним судовим рішенням від 17.12.2020 в межах справи №915/2023/19 та є преюдиціальним для розглядуваної справи у розумінні ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

Колегія суддів також зазначає, що сам по собі факт задоволення судом позовних вимог про стягнення певної суми заборгованості діючим законодавством наразі не віднесений до обставин, що припиняють чи змінюють правову природу грошового зобов`язання, а отже - жодною мірою не позбавляє кредитора на отримання коштів, умовами договору, нарахування яких припиняється лише із припиненням відповідного грошового зобов`язання.

Судом встановлено, що згідно платіжного доручення № 187 від 22.04.2021 відповідач на виконання рішення Господарського суду Миколаївської області від 17.12.2020 у справі № 915/2023/19 перерахував позивачу грошові кошти в сумі 33278,97 грн, у тому числі, 26230,00 грн - суму заборгованості по оплаті вартості товару за договором поставки № 04/05/18-6 від 04.05.2018.

Пунктом 6.1 договору сторони погодили, що у випадку порушення термінів оплати товару, обумовлених у п. 3.3 договору, покупець сплачує постачальнику проценти у розмірі 21,00 % річних (з розрахунку 365 днів в році), або 0,0575 % в день від суми простроченої заборгованості, яка на момент розрахунку процентів визначається з урахуванням її індексації згідно п. 3.1 Договору за весь період прострочення оплати, включаючи день погашення заборгованості по оплаті товару.

Частина 5 статті 694 Цивільного кодексу України передбачає можливість нарахування відсотків у разі продажу товару в кредит, відсилаючи до положень ст. 536 цього Кодексу. Так, за змістом ч. 5 ст. 694 Цивільного кодексу України якщо покупець прострочив оплату товару, на прострочену суму нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути оплачений, до дня його фактичної оплати.

При цьому, передбачені п. 6.1 договору проценти, при розгляді справи № 915/2023/19 кваліфіковані судами як проценти за чужими грошовими коштами, що враховується судом при розгляді даної справи. Інакший підхід суперечив би принципам остаточності судового рішення та юридичної визначеності ("res judicatа").

Враховуючи, що в оскаржуваному рішенні суд дійшов висновку про необґрунтованість поданого позивачем розрахунку процентів за користування чужими грошовими коштами, що стало підставою для часткового задоволення позову, а за змістом апеляційної скарги апелянт просить таке рішення скасувати повністю та ухвалити нове, яким позов задовольнити повністю, суд з урахуванням меж апеляційного перегляду, визначених ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, здійснює оцінку правомірності розрахунку заявлених до стягнення процентів та висновків суду в цій частині.

Так, перевіривши правильність розрахунку, колегія суддів зазначає про його помилковість, адже розмір процентів визначений як різниця між сумою процентів, нарахованих на проіндексовану вартість товару за період з 30.09.2018 по 22.04.2021 та сумою процентів, стягнутих за рішенням суду у справі № 915/2023/19, нарахованих за період з 30.09.2018 по 05.09.2019 на не проіндексовану вартість товару, тобто є методологічно невірним.

Отже, враховуючи, що станом на момент звернення до суду з даним позовом, позивачем вже реалізоване право на стягнення в судовому порядку процентів за період з 30.09.2018 по 05.09.2019 виходячи із суми боргу - 26230,00 грн, стягненню підлягають проценти в розмірі 9594,14 грн виходячи з розрахунку: 28090,00 грн * 0,0575% / 100% * 594 дня.

При здійсненні розрахунку судовою колегією враховано, що за умовами п. 6.1 договору нарахування процентів здійснюється на суму простроченої заборгованості, яка на момент розрахунку процентів визначається з урахуванням її індексації згідно п. 3.1 договору.

Наразі, п. 3.1 договору сторони встановили, що протягом строку дії договору, грошові зобов`язання покупця існують і підлягають сплаті у гривні. Вказані у п. 1.2 договору ціна та вартість товару у гривнях погоджені на дату підписання договору і залишаються чинними до моменту їх індексації. Якщо в день, попередній дню платежу або дню розрахунку зобов`язання, вказаний нижче курс гривні А2 по відношенню до іноземної валюти, зазначеної у п. 1.2 договору, буде відрізнятися в бік здешевлення гривні більше ніж на 3% (три відсотки) від узгодженого курсу, зазначеного п. 1.2 договору, ціна/вартість цього Товару підлягає індексації (коригуванню) пропорційно зміні цього курсу без додаткового узгодження. При такому коригуванні враховується наступна формула: Ц=ЦС*(А2/А1), де

Ц - ціна/вартість товару на дат оплати, грн.;

Цс - ціна/вартість товару на дату підписання договору (вказані у п. 1.2 договору) грн.;

А1 - зазначений у п. 1.2 договору узгоджений сторонами курс співвідношення гривні до іноземної валюти на момент підписання договору;

А2 - зазначення курсу продажі іноземної валюти за гривню за даними міжбанківського валютного ринку України згідно веб-сайту https://index.minfin.com.ua/ua/exchange/arch (в розділі «котирування міжбанківського валютного ринку України») на день, попередній дню здійснення платежу або дню розрахунку зобов`язання.

Судом встановлено, що за умовами п. 3.3 договору, покупець зобов`язався оплатити товар не пізніше 30 «вересня» 2018 року; згідно платіжного доручення № 187 від 22.04.2021 відповідач, на виконання рішення суду по справі № 915/2023/19 від 17.12.2020 Господарського суду Миколаївської області, перерахував позивачу грошові кошти в сумі 33 278, 97 грн, у тому числі, 26 230, 00 грн - суми заборгованості по оплаті вартості товару за договором поставки № 04/05/18-6 від 04.05.2018 року.

На день, що передує дню здійснення фактичного платежу - 21.04.2021, курс гривні по відношенню до іноземної валюти, зазначеної у п. 1.2 договору, відрізнявся в бік здешевлення гривні більше ніж на 3% (три відсотки) від узгодженого курсу - 28,0900 у порівняні з 26,23.

Пунктом 3.2 договору сторони додатково узгодили, що у разі необхідності (на вимогу будь-якої сторони), на дату будь-якого платежу покупця вони оформлять до накладних, по яким відбулась індексація ціни/вартості товару відповідні документи, коригуючи вартісні показники (акти-додатки, протоколи, тощо). В будь-якому разі з метою полегшення з`ясування розміру зобов`язань, які залишилися у покупця після кожного платежу, постачальник може після отримання коштів, а також у будь-який інший час пізніше, направляти покупцю розрахунок зобов`язань, що залишились невиконаними.

21.07.2021 позивач направив відповідачеві вимогу б/н від 12.07.2021, до якої додано відповідний розрахунок.

Наведене не було враховано місцевим господарським судом, а відтак висновок, викладений в оскаржуваному рішенні, щодо належної до стягнення суми процентів, є помилковим.

При цьому, колегія суддів не вбачає підстав для стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами у сумі 1860,00 грн, позаяк така сума, згідно поданого позивачем розрахунку, фактично являє собою індексацію вартості товару відповідно до п. 3.1 договору, у той час як можливості індексації процентів, визначених п. 6.1 договору, сторони в договорі не передбачили.

Колегія суддів враховує, формулювання предмету та підстав позову є правом саме позивача, що випливає з принципу диспозитивності господарського судочинства (ст.ст.2, 14 Господарського процесуального кодексу України), відповідно до якого суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Оскільки предметом своїх позовних вимог позивач визначив саме проценти за користування чужими грошовими коштами, а не частину боргу, що залишалась неоплаченою після індексації вартості товару на підставі п. 3.1 договору, і не змінив в процесі розгляду справи судом першої інстанції предмету позову, відповідно до вимог ст. 42 Господарського процесуального кодексу України, суд позбавлений права самостійно змінювати предмет.

Щодо зменшення розміру процентів, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 694 Цивільного кодексу України договором купівлі-продажу може бути передбачений продаж товару в кредит з відстроченням або з розстроченням платежу, а у ч. 5 цієї статті визначено, що якщо покупець прострочив оплату товару, на прострочену суму нараховуються проценти відповідно до ст. 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути оплачений, до дня його фактичної оплати.

Статтею 536 Цивільного кодексу України визначено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Колегія суддів зазначає, що проценти річних, про які йдеться у ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, необхідно відрізняти від процентів за користування чужими коштами, передбачених ст. 536 названого Кодексу.

Так, стягнення процентів річних є заходом відповідальності за порушення грошового зобов`язання і одночасно, як зазначалося, способом захисту майнового права та інтересу кредитора, тобто зобов`язанням сплатити кошти, тоді як проценти, зазначені у ст. 536 Цивільного кодексу України, - це плата за користування чужими коштами, в тому числі за користування товарним кредитом (ч. 5 ст. 694 Цивільного кодексу України). Підставами для застосування до правовідносин сторін ст. 536 Цивільного кодексу України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством. Спільним для цих процентів є те, що вони нараховуються саме у зв`язку з користуванням чужими коштами. Положення ж ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України в частині сплати процентів річних застосовуються за наявності порушення грошового зобов`язання. Саме тому, зокрема, якщо в законі або в укладеному сторонами договорі передбачено розмір процентів за користування чужими коштами (ст. 536 Цивільного кодексу України), то це не позбавляє кредитора права звернутися до боржника з позовом про стягнення як зазначених процентів, так і трьох процентів річних (якщо інший їх розмір не передбачено договором або законом) - за наявності порушення боржником грошового зобов`язання.

При цьому колегія суддів, керуючись приписами ч. 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України, враховує правову позицію Верховного Суду щодо правомірності одночасного стягнення відсотків, штрафу, інфляційних втрат і 3% річних, викладену в постановах від 10.09.2018 по справі №908/24/18, від 18.12.2018 по справі №908/639/18 та від 03.12.2019 по справі №902/235/19.

Таким чином у даному випадку важливим є визначення правової природи процентів, визначених сторонами у вказаному п. 6.1 договору, оскільки, як зазначалось вище, такі проценти кваліфіковані як проценти за користування чужими грошовими коштами і стягнення відповідних процентів не є ні видом забезпечення виконання зобов`язань, ані штрафною санкцією.

Поряд з цим ч. 1 ст. 233 Господарського кодексу України передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Колегія суддів зазначає, що у справі №902/417/18 зроблено загальний висновок про можливість суду за певних умов зменшити розмір процентів річних, нарахованих на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України.

Зокрема, вирішуючи питання про зменшення розміру процентів річних, Велика Палата Верховного Суду виходила з конкретних встановлених обставини справи №902/417/18, які мали юридичне значення для такого зменшення. Так, у пункті 8.38 постанови від 15.09.2020 у справі №902/417/18 Велика Палата Верховного Суду, посилаючись на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, вказала, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

Будь-яких висновків щодо права суду на зменшення процентів за користування товарним кредитом відповідно до ч. 5 ст. 694 Цивільного кодексу України або процентів річних передбачених у ст. 536 Цивільного кодексу України, постанова Великої Палати Верховного Суду зі справи №902/417/18 не містить.

Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції помилково застосував правовий висновок Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18 до неподібних правовідносин у цій справі, що призвело до неправильного розуміння застосування принципів розумності, справедливості, пропорційності та можливості застосування судами обмежень свободи договору.

Аналогічний висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 18.11.2021 у справі № 921/395/20.

Відповідно до ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи

Згідно із ч. 1 ст.76 Господарського процесуального кодексу України суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, висновки місцевого господарського суду щодо наявності підстав для зменшення процентів (21 %), передбачених п. 6.1 договору, є передчасними.

Водночас, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків господарського суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 року у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

З огляду на викладене колегія суддів зазначає, що скаржнику було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують встановленого судами.

Відповідно до ч. 1 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Приймаючи до уваги вищенаведені обставини справи в їх сукупності, судова колегія вважає, що аргументи, викладені в апеляційній скарзі, частково знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду оскаржуваного рішення, оскаржуване рішення прийнято судом першої інстанції без належного з`ясування всіх обставин, що мають значення для справи, що призвело до прийняття судом першої інстанції невірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача процентів за користування чужими грошовими коштами в сумі 4602,69 грн, з огляду на що, рішення суду підлягає частковому скасуванню з прийняттям нового рішення про часткове задоволення цих позовних вимог.

Судові втрати, пов`язані з розглядом даної справи, відповідно до правил ст. 129 Господарського процесуального кодексу України у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин, Південно-західний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця Семери Вікторії Анатоліївни на рішення Господарського суду Миколаївської області від 11.11.2021 у справі №915/1370/21 підлягає задоволенню частково, а рішення суду - частковому скасуванню, з прийняттям нового рішення про стягнення з Фізичної особи-підприємця Бовнегри Лариси Іванівни на користь Фізичної особи-підприємця Семери Вікторії Анатоліївни заборгованості по оплаті процентів за користування чужими коштами у розмірі 9594,14 грн та 1840,36 грн витрат зі сплати судового збору.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 277, 281-284, 331 Господарського процесуального кодексу України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Семери Вікторії Анатоліївни задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Миколаївської області від 11.11.2021 в частині відмови у задоволенні позову про стягнення 4 602,69 грн скасувати, прийняти в цій частині нове рішення про задоволення позову, в решті рішення - залишити без змін, виклавши резолютивну частину в наступній редакції:

« 1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Бовнегри Лариси Іванівни ( АДРЕСА_1 , код ІПН НОМЕР_1 ) на користь Фізичної особи-підприємця Семери Вікторії Анатоліївни ( АДРЕСА_2 , код ІПН НОМЕР_2 ) заборгованість по оплаті процентів за користування чужими коштами у розмірі 9 594,14 грн та 1 840,36 грн витрат зі сплати судового збору.

3. В іншій частині позову відмовити».

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Бовнегри Лариси Іванівни ( АДРЕСА_1 , код ІПН НОМЕР_1 ) на користь Фізичної особи-підприємця Семери Вікторії Анатоліївни ( АДРЕСА_2 , код ІПН НОМЕР_2 ) 2 290, 42 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Доручити Господарському суду Миколаївської області видати відповідні накази.

Постанова суду є остаточною і не підлягає оскарженню, крім випадків, передбачених у п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Н.С. Богацька

судді Г.І. Діброва

Н.М. Принцевська