ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" квітня 2022 р. Справа№ 910/15166/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Майданевича А.Г.

суддів: Коротун О.М.

Суліма В.В.

розглянувши у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Меліаполіс юа"

на рішення Господарського суду міста Києва від 04.01.2022

у справі №910/15166/21 (суддя - Ярмак О.М.)

за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київреклама"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Медіаполіс юа"

про стягнення 75 979,04 грн, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2021 року Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київреклама" (далі - позивач) звернулось до Товариства з обмеженою відповідальністю "Медіаполіс юа" (далі - відповідач) про стягнення заборгованості у розмірі 75 979,04 грн, з яких 50 672,99 грн основного боргу, 7 600,95 грн 15% штрафу, 3 198,65 грн 3% річних, 6533,22 грн інфляційного збільшення, 7 982,95 грн пені.

В обґрунтування своїх вимог позивач послався на порушення відповідачем умов договору №1522/17 від 27.06.2019 в частині оплати рахунків за розміщення рекламних засобів, у зв`язку з чим, просив стягнути з відповідача 75 979,04 грн.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.01.2022 позов задоволено.

Закрито провадження у справі в частині стягнення 7 500,00 грн основного боргу за відсутністю предмета спору.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Медіаполіс юа" на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київреклама" 43 172 грн 99 коп. основного боргу, 7 600 грн 95 коп. 15% штрафу, 3 198 грн 65 коп. 3% річних, 6533 грн 22 коп. інфляційних втрат, 7 982 грн 95 коп. пені та судовий збір у розмірі 2 270,00 грн.

Закриваючи провадженя у справі суд вказав, що, оскільки кошти в розмірі 7500,00 грн сплачені відповідачем після звернення позивача до суду із позовом у цій справі, тому провадження у справі в частині вимог про стягнення 7500,00 грн основного боргу підлягає закриттю за відсутністю предмета спору.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд встановив, що відповідач у порушення покладеного на нього законом та договором обов`язку, своє зобов`язання щодо оплати рахунків за розміщення рекламних засобів не виконав.

Стосовно клопотання відповідача про розстрочення виконання рішення суду на 12 місяців з моменту набрання рішенням законної сили, суд дійшов виновку, що скрутне фінансове становище чи невиконання контрагентами своїх зобов`язань перед відповідачем не є безумовними підставами для відстрочення виконання рішення суду.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Меліаполіс юа" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 04.01.2022 скасувати в частині відмови відповідачу в наданні розстрочки виконання рішення та прийняти нове, яким розстрочити виконання рішення у справі шляхом сплати відповідачем стягнутої суми рівними частинами строком на 12 місяців з дня набрання рішення суду законної сили.

Апеляційна скарга мотивована неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, порушенням та неправильним застосуванням норм процесуального права.

Апелянт вказує на незначний ступінь вини у виникненні спору, оскільки заборгованість відповідача перед позивачем виникла лише по об`єктах де відсутнє погодження з мешканцями, в той час, як по інших об`єктах оплата здійснюється вчасно. Крім того, у позивача відсутні негативні наслідки прострочення виконання відповідачем грошових зобов`язань. Скаржник також зазначає, що причиною неналежного виконання відповідачем зобов`язання з оплати за договором є складнощі на ринку зовнішньої реклами у зв`язку із запровадженням жорстких карантинних обмежень у 2020 році.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не було надано відзив на апеляційну скаргу, що, в свою чергу, не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції відповідно до частини 3 статті 263 Господарського процесуального кодексу України.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 31.01.2022 відкрито апеляційне провадження за апеляційною Товариства з обмеженою відповідальністю "Медіаполіс юа" на рішення Господарського суду міста Києва від 04.01.2022 у справі №910/15166/21 та справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання).

З огляду на наявність у матеріалах справи належних доказів повідомлення сторін про розгляд апеляційної скарги у порядку письмового провадження, що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень, та закінчення процесуальних строків на подання до суду документів, встановлених ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 31.01.2022, колегія суддів вважає за можливе здійснити розгляд апеляційної скарги по суті.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

27.06.2019 між Управлінням з питань реклами виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (підприємство) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Медіаполіс юа" (розповсюджувач) укладено договір № 1522/17 на право тимчасового користування місцем для розміщення рекламного засобу, що перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Києва (далі - договір).

Відповідно до пункту 1.1 договору на підставі відповідного наказу дозвільного органу про встановлення пріоритету на місце для розміщення рекламного засобу, дозволу на розміщення зовнішньої реклами на певний строк та у певному місці, наданого на підставі розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), розповсюджувачеві надається право тимчасового платного користування місцем для розміщення рекламного засобу, що перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Києва, його районів або повноваження щодо розпорядження яким (-и) здійснюють органи місцевого самоврядування м. Києва, за умов повного дотримання розповсюджувачем цього договору та Порядку розміщення реклами в місті Києві, затвердженого рішенням Київської міської ради від 22.09.2011 № 37/6253, з наступними змінами і доповненнями, а розповсюджувач зобов`язується користуватися наданим йому правом тимчасового користування, своєчасно та згідно з умовами договору перераховувати плату за Право тимчасового користування виключно на поточний рахунок підприємства, належним чином, своєчасно та у повному обсязі виконувати свої обов`язки за цим договором та не зловживати наданими розповсюджувачу правами.

Згідно з пунктом 5.2.3 договору розповсюджувач зобов`язаний не пізніше 25 числа поточного місяця, отримувати та сплачувати рахунки за право тимчасового користування, у тому числі у разі встановлення пріоритету.

У пункті 6.1 договору сторони домовились, що ціною цього договору є плата за право тимчасового користування, розрахована згідно вимог Порядку, цього договору, згідно встановлених за розповсюджувачем пріоритетів та наданих дозволів, вказаних у відповідних адресних програмах.

Розмір плати за право тимчасового користування встановлюється виконавчим органом Київської міської ради (Київською міською державною адміністрацією) та нараховується підприємством відповідно до вимог Порядку та умов цього договору (пункт 6.2 договору).

Підставою для нарахування плати за право тимчасового користування місцями та внесення розповсюджувачем відповідної плати є рішення дозвільного органу та/або виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та укладений договір на право тимчасового користування місцями (пункт 6.3 договору).

Відповідно до пункту 6.8 договору плата за право тимчасового користування нараховується підприємством щомісячно та перераховується розповсюджувачем зовнішньої реклами не пізніше двадцять п`ятого числа поточного місяця, виключно на поточний рахунок підприємства, в розмірах, зазначених підприємством в рахунках. Факт неотримання рахунку не звільняє розповсюджувача зовнішньої реклами від здійснення плати за право тимчасового користування.

Підприємство має право застосовувати до розповсюджувача такі штрафні санкції: за несвоєчасне або неповне внесення платежів - пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла у термін, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми; у разі нерозміщення розповсюджувачем соціальної реклами - штраф у розмірі 500,00 грн. за кожний день затримки розміщення соціальної реклами (пункт 7.2 договору).

Згідно із пунктом 7.3 договору підприємство має право додатково нарахувати боржнику за прострочення внесення платежів за право тимчасового користування, що складає більше 1 місяця - штраф у розмірі 15 відсотків простроченої суми.

Договір припиняється внаслідок: скасування (припинення) усіх дозволів, наданих розповсюджувачу; втрати (скасування) пріоритету на місце розміщення РЗ, у разі, якщо на інші місця пріоритет надано не було; непереоформлення дозволу у встановлених законодавством випадках та порядку; в інших випадках, передбачених цим договором та чинним законодавством (пункт 8.2 договору).

На виконання умов договору між сторонами підписано адресні програми на пріоритет:

№ 22 від 27.06.2019 на розташування 2 рекламних засобів: конструкція на даху будинку №72869-19 по вул. Басейна, 23/52 у Печерському районі міста Києва на строк з 21.06.2019 по 20.09.2019 з оплатою плати 757,44 грн без ПДВ на місяць; конструкція на даху будинку № 72865-19 по вул. Госпітальна, 2 у Печерському районі міста Києва на строк з 21.06.2019 по 20.09.2019 2019 з оплатою плати 757,44 грн без ПДВ на місяць;

№ 24 від 27.06.2019 на розташування рекламного засобу банер, панно на фасаді будинку (будівлі) №72670-19 по просп. Миколи Бажана, 9-з у Дарницькому районі міста Києва на строк з 06.06.2019 по 05.09.2019 з оплатою 90 846,00 грн без ПДВ на місяць;

№ 25 від 27.06.2019 на розташування рекламного засобу банер, панно на фасаді будинку (будівлі) №72675-19 по просп. Героїв Сталінграду, 35 в Оболонському районі міста Києва на строк з 06.06.2019 по 05.09.2019 з оплатою 111 240,00 грн без ПДВ на місяць.

Звертаючись до суду з позовом, позивач вказав, що відповідач свої зобов`язання щодо оплати рахунків № 196783 від 27.06.2019 на суму 22 862,99 грн та № 196779 від 27.06.2019 на суму 27 810,00 грн за розміщення рекламних засобів № №72869-19 за період з 06.06.2019 по 30.06.2019, № 72865-19 з 21.06.2019 по 30.06.2019, № 72869-19 з 21.06.2019 по 30.06.2019, № 72675-19 з 06.06.2019 по 30.06.2019 не виконав, у зв`язку із чим, у нього виникла заборгованість у сумі 50 672,99 грн. Також за прострочення виконання зобов`язання позивачем нараховано до стягнення з відповідача 7 600,95 грн 15% штрафу, 3 198,65 грн 3% річних, 6533,22 грн інфляційного збільшення, 7 982,95 грн пені.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У відповідності до статті 509 Цивільного кодексу України та статті 173 Господарського кодексу України в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною 1 статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Правовідносини, що склалися між позивачем та відповідачем регулюються Законом України «Про рекламу» та Типовими правилами розміщення зовнішньої реклами, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2003 № 2067.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України «Про рекламу» розміщення зовнішньої реклами у населених пунктах проводиться на підставі дозволів, що надаються виконавчими органами сільських, селищних, міських рад, а поза межами населених пунктів - на підставі дозволів, що надаються обласними державними адміністраціями, а на території Автономної Республіки Крим - Радою міністрів Автономної Республіки Крим, в порядку, встановленому цими органами на підставі типових правил, що затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 32 Типових правил розміщення зовнішньої реклами визначено, що плата за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів, що перебуває у комунальній власності, встановлюється у порядку, визначеному органами місцевого самоврядування, а місцем, що перебуває у державній або приватній власності, - на договірних засадах з його власником або уповноваженим ним органом (особою). При цьому площа місця розташування рекламного засобу визначається як сума площі горизонтальної проекції рекламного засобу на це місце та прилеглої ділянки завширшки 0,5 метра за периметром горизонтальної проекції цього засобу. Для неназемного та недахового рекламного засобу площа місця дорівнює площі вертикальної проекції цього засобу на уявну паралельну їй площину.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Пунктом 6.8 договору визначено, що плата за право користування тимчасового користування нараховується підприємством щомісячно та перераховується розповсюджувачем зовнішньої реклами не пізніше двадцять п`ятого числа поточного місяця, виключно на поточний рахунок підприємства, в розмірах, зазначених підприємством в рахунках. Факт неотримання рахунку не звільняє розповсюджувача зовнішньої реклами від здійснення плати за право тимчасового користування.

З матеріалів справи вбачається, що позивач виставив відповідачу для оплати рахунки №196783 від 27.06.2019 на суму 22 862,99 грн та № 196779 від 27.06.2019 на суму 27 810,00 грн, всього на загальну суму 50 672,99 грн, за користування місцем для розміщення рекламних засобів №72869-19 за період з 06.06.2019 по 30.06.2019, № 72865-19 з 21.06.2019 по 30.06.2019, № 72869-19 з 21.06.2019 по 30.06.2019, № 72675-19 з 06.06.2019 по 30.06.2019.

Проте, відповідач не здійснив оплату за користування місцями для розміщення рекламних засобів у розмірі 50 672,99 грн.

У процесі розгляду справи відповідач за платіжним дорученням № 299 від 23.12.2021 перерахував на рахунок позивача грошові кошти у сумі 7500,00 грн в якості оплати боргу по договору № 1522/17 від 27.06.2019, тобто здійснив погашення заявленої до стягнення суми основного боргу після звернення позивачем до суду з даним позовом (14.09.2021 згідно штемпеля канцелярії Господарського суду міста Києва) та відкриття провадження у справі ухвалою суду від 11.10.2021.

Відповідно до частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі за відсутністю предмета спору.

У разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду із спору між тими самим сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається (ч. 3 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України).

Беручи до уваги те, що кошти в розмірі 7500,00 грн сплачені відповідачем після звернення позивача до суду із позовом у цій справі, тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що провадження у справі в частині вимог про стягнення 7500,00 грн основного боргу підлягає закриттю за відсутністю предмета спору. Витрати по сплаті судового збору в цій частині покладаються на відповідача.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач не здійснив оплату решти основного боргу у розмірі 43 172,99 грн.

Враховуючи вказані обставини та визнання відповідачем наявності невиконання зобов`язання, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про обґрунтованість заявлених вимог про стягнення з відповідача 43 172,99 грн основного боргу, що залишився не сплаченим.

Статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України).

За прострочення виконання зобов`язання позивачем нараховано до стягнення з відповідача 7 600,95 грн 15% штрафу, 3 198,65 грн 3% річних, 6533,22 грн інфляційного збільшення, 7 982,95 грн пені.

Пунктом 7.2 договору визначено, що підприємство має право застосовувати до розповсюджувача такі штрафні санкції: за несвоєчасне або неповне внесення платежів - пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла у термін, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми; у разі нерозміщення розповсюджувачем соціальної реклами - штраф у розмірі 500,00 грн. за кожний день затримки розміщення соціальної реклами.

Крім того, пунктом 7.3. договору передбачено, що підприємство має право додатково нарахувати боржнику за прострочення внесення платежів за право тимчасового користування, що складає більше 1 місяця - штраф у розмірі 15 відсотків простроченої суми.

Апеляційний господарський суд, перевіривши здійснений позивачем та судом першої інстанції розрахунок пені та штрафу, що нараховані на суму боргу, дійшов висновку, що сума пені у розмірі 7 982,95 грн та 15% штрафу у розмірі 7 600,95 грн є арифметично правильними.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши розрахунки 3% річних та збитків від зміни індексу інфляції, наведених позивачем та судом першої інстанції, колегія суддів погоджується, що стягнення 3% річних у розмірі 3198,65 грн та інфляційних втрат у сумі 6533,22 грн грн є арифметично правильними та нараховані відповідно до чинного законодавства, а тому суд першої інстанції правомірно задовольнив позовні вимоги в цій частині.

Відповідно до частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вказане вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про закриття провадження у справі в частині стягнення 7500,00 грн основного боргу, задоволення позову в частині стягнення 43172,99 грн основного боргу, 7 600,95 грн 15% штрафу, 3 198,65 грн 3% річних, 6533,22 грн інфляційного збільшення, 7 982,95 грн пені.

Щодо клопотання відповідача про розстрочення виконання рішення суду на 12 місяців з моменту набрання рішенням законної сили, слід зазначити наступне.

Частиною першою статті 239 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 331 Господарського процесуального кодексу України підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Обставини, які зумовлюють надання розстрочення виконання судового рішення повинні бути об`єктивними, непереборними, виключними обставинами, що ускладнюють виконання судового рішення.

Питання щодо надання розстрочення виконання судового рішення повинно вирішуватися господарськими судами із дотриманням балансу інтересів сторін, які приймають участь у справі.

Норми статті 129 Конституції України визначають, що основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення.

Господарським процесуальним кодексом України не визначено переліку обставин, які свідчать про неможливість виконання рішення чи ускладнення його виконання, у зв`язку з чим суд оцінює докази, що підтверджують зазначені обставини і за наявності обставин, які ускладнюють виконання рішення чи унеможливлюють його, господарський суд має право, зокрема, розстрочити виконання рішення, ухвали, постанови. Відстрочення або розстрочення виконання рішення, ухвали, постанови, зміна способу та порядку їх виконання допускаються у виняткових випадках і залежно від обставин справи.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що надана відповідачем на підтвердження скрутного матеріального становища фінансова звітність станом на 31.12.2020 не є доказами важкого фінансового стану чи відсутності в останнього грошових коштів станом на час розгляду справи в суді першої інстанції.

Крім того, скрутне фінансове становище чи невиконання контрагентами своїх зобов`язань перед відповідачем не є безумовними підставами для відстрочення виконання рішення суду. При цьому, фінансові складнощі не є винятковою і непрогнозованою обставиною в умовах ринкової економіки. Такий стан справ відповідача є одним із можливих ризиків підприємницької діяльності.

Посилання апелянта на незначний ступінь вини у виникненні спору, оскільки заборгованість відповідача перед позивачем виникла лише по об`єктах де відсутнє погодження з мешканцями, в той час, як по інших об`єктах оплата здійснюється вчасно, колегія суддів вважає безпідставним, у зв`язку з тим, що скаржник не був позбавлений можливості відповідно до пунктів 8.1, 8.2, 8.3 договору внести зміни до договору щодо припинення розміщення рекламних засобів на окремих об`єктах.

Таким чином, колегія суддів погоджуться із висновком місцевого господарського суду про те, що відповідач при зверненні до суду із заявою про розстрочення виконання судового рішення не надав належних доказів, що доводять неможливість своєчасного виконання судового рішення та підтверджують наявність підстав для розстрочення його виконання. У зв`язку з чим, суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні заяви відповідача про розстрочення виконання рішення суду у справі № 910/15166/21.

На переконання колегії суддів апеляційного господарського суду, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України №4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

У відповідності з пунктом 3 частини 2 статті 129 Конституції України та частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76 Господарського процесуального кодексу України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частини 8 статті 80 Господарського процесуального кодексу України).

Апелянтом не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.

Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду прийнято у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, підстав для його скасування або зміни немає.

Таким чином, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Меліаполіс юа" на рішення Господарського суду міста Києва від 04.01.2022 у справі №910/15166/21 задоволенню не підлягає. Рішення Господарського суду міста Києва від 04.01.2022 у справі №910/15166/21 слід залишити без змін.

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладаються на апелянта в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Меліаполіс юа" на рішення Господарського суду міста Києва від 04.01.2022 у справі №910/15166/21 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 04.01.2022 у справі №910/15166/21 залишити без змін.

3. Судовий збір за розгляд справи у суді апеляційної інстанції покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Меліаполіс юа".

4. Матеріали справи №910/15166/21 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя А.Г. Майданевич

Судді О.М. Коротун

В.В. Сулім