номер провадження справи 9/156/21
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.02.2022 Справа № 908/3297/21

м. Запоріжжя

За позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця" () в особі Регіональної філії "Придніпровська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця", код ЄДРПОУ ВП 40081237 (49602, Дніпропетровська область, м.Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, буд. 108)

до відповідача: Управління праці та соціального захисту населення Виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області, (71100, Запорізька область, м. Бердянськ, вул. Захисників України, буд. 27/34)

про стягнення суми 256755,07 грн.

Суддя Боєва О.С.

при секретарі судового засідання Бичківській О.О.

За участю представників:

від позивача: Губорєва Я.А.;

від відповідача: Боброва С.А.

СУТЬ СПОРУ:

До Господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Придніпровська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення з відповідача: Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області суми 256755,07 грн. збитків за пільгове перевезення пасажирів за період з 01.10.2019 по 31.12.2019.

Ухвалою суду від 23.11.2021 позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі № 908/3297/21, присвоєний номер провадження 9/156/21, вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 21.12.2021. Ухвалою суду від 21.12.2021 підготовче засідання відкладено на 18.01.2022. Ухвалою суду від 18.01.2022 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 08.02.2022. У судовому засіданні 08.02.2022 оголошувалась перерва до 17.02.2022.

17.02.2022 справу розглянуто, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Позивач підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позові, зазначивши, зокрема, про наступне. Залізниця є суб`єктом господарської діяльності, яка займається перевезенням та обслуговуванням пасажирів та повинна забезпечити надання пільг особам, які мають на це право згідно з законодавством. Відповідно до статті 9 Закону України «Про залізничний транспорт» збитки залізничного транспорту загального користування від використання пільгових тарифів відшкодовуються залізницям за рахунок державного або місцевих бюджетів залежно від того, яким органом прийнято рішення щодо введення відповідних пільг. Залізниця здійснює перевезення окремих категорій громадян за пільговими тарифами відповідно до чинних законів України, які передбачають такі пільги для конкретних категорій громадян, а не за окремими угодами, а збитки залізничного транспорту від їх використання відшкодовуються залізницям за рахунок державного або місцевого бюджетів. Чинним законодавством не передбачено обов`язкового укладення договору про відшкодування витрат за надані послуги залізничного транспорту пільговим категоріям громадян, законодавчі акти закріплюють реалізацію державних гарантій певним категоріям громадян та встановлюють безумовний обов`язок підприємств залізничного транспорту надавати пільги визначеним категоріям громадян, у зв`язку чим органи державної влади і місцевого самоврядування у порядку, встановленому законодавством, зобов`язані відшкодувати збитки підприємств від застосування пільг незалежно від наявності укладених договорів про відшкодування відповідних витрат. Разом з тим, між АТ «Українська залізниця» в особі структурного підрозділу «Запорізька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Придніпровська залізниця» та Управлінням соціального захисту населення виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області 24.01.2019 був укладений договір №ПР/ДН-3-1946 НЮдч про компенсацію за пільговий проїзд окремих категорій громадян залізничним транспортом у приміському сполученні, відповідно до умов якого, відповідач - Платник відшкодовує витрати за пільговий проїзд залізничним транспортом у приміському сполученні за рахунок коштів місцевого бюджету. Відповідно до п. 1.2 договору сума договору на 2019 рік становить 650614,00 грн. Відповідно до розрахунку-довідки про відшкодування збитків від перевезень пільгових категорій пасажирів за 12 місяців 2019 року збитки від здійснених перевезень пасажирів пільгової категорії протягом січня-грудня склали 907369,07 грн. Управлінням компенсовано 650614,00 грн. (тобто в межах суми договору), заборгованість за 2019 рік складає 256755,07 грн. Таким чином за період січень-грудень 2019 пільгової категорії громадян було перевезено на суму більшу, ніж відповідачем прийнято до сплати. Й відповідачем збитки в розмірі 256755,07 грн. не відшкодовані. Сам по собі факт укладання договору не звільняє відповідача від обов`язку відшкодування документально підтверджених компенсаційних виплат за пільгове перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян в повному обсязі. Механізм розрахунку обсягів компенсаційних виплат залізницям за пільгові перевезення окремих категорій громадян, яким таке право надано законом, що здійснюється за рахунок коштів державного або місцевого бюджетів, а також субвенцій з державного або місцевого бюджетів, визначено Постановою Кабінету Міністрів України від 16.12.2009р. № 1359 «Про затвердження Порядку розрахунку обсягів компенсаційних виплат за пільгові перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян». Виходячи з положення п.10 Порядку сума, яка підлягає компенсації, формується на підставі місячної звітності та відшкодовується згідно рахунку та облікових форм. Відповідно до облікових форм сума за фактичну кількість перевезених пільговиків за період 01.01.2019-31.12.2010 склала 907369,07 грн. Подання облікових форм за вказаний період відповідає п. 10 Порядку розрахунку обсягів компенсаційних виплат за пільгові перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян, а тому такі облікові форми повинні бути прийняті відповідачем та оплачені. Позивач неодноразово звертався до відповідача в письмовому вигляді з проханням відшкодувати суми компенсаційних виплат в повному обсязі за 2010 рік, проте відповідач здійснив відшкодування в межах суми визначеної договором. Позивач наголошував на тому, що Закон України «Про залізничний транспорт» та Правила перевезення пасажирів, багажу, вантажобагажу та пошти залізничним транспортом України, затверджені наказом Міністерства транспорту та зв`язку України 27.12.2006 № 1196, не передбачають жодного обмеження щодо надання послуг у разі відсутності коштів на зазначені цілі. Крім того, позивач у позовній заяві зазначив про віднесення даного спору до юрисдикції господарського суду, оскільки справи зі спорів за участю суб`єкта владних повноважень, якщо такі спори виникають з цивільних чи господарських правовідносин, у яких ці органи виступають на рівних засадах з іншими учасниками відповідних відносин, розглядаються на загальних підставах господарськими судами. Спір про стягнення збитків за пільгові перевезення громадян не є публічно-правовим та не пов`язаний із захистом прав, свобод та інтересів позивача у сфері публічно правових відносин, у даних правовідносинах суб`єкт владних повноважень не здійснює владних управлінських функцій по відношенню до позивача, а даний спір випливає із правовідносин, що мають цивільно-правовий характер, які регламентуються актами цивільного та господарського законодавства. Позовні вимоги обґрунтовано ст.ст.174, 193,218, 617 ГК України, ст.ст.22,526, 610,611,623 ЦК України, ст.9 Закону України «Про залізничний транспорт», Бюджетним кодексом України, Порядком розрахунку обсягів компенсаційних виплат за пільгові перевезення залізничним транспортом окремим категоріям громадян, затвердженим постановою КМУ № 1359 від 16.12.2009.

Відповідач проти позову заперечив. У відзиві на позов виклав свої заперечення проти заявлених позивачем вимог, зокрема, з наступних підстав. По-перше, вважає, що спір не підлягає вирішенню в господарських судах України, а тому просив закрити провадження у справі. По-друге, Управління є бюджетною установою, власних коштів не має і вправі здійснювати бюджетні платежі тільки за наявності відповідного бюджетного призначення. В реалізації виконання своїх функцій з урахуванням Бюджетного Кодексу України УПСЗН позбавлена права оплачувати послуги без укладення відповідних письмових правочинів. Управління повністю виконало зобов`язання за договором № ПР/ДН-3-19-10НЮдч від 24.01.2019, заборгованість відсутня. Відповідач не порушував зобов`язання, як це стверджує позивач.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

24.01.2019 між Управлінням праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області (Платник) та Публічним акціонерними товариством «Українська залізниця» в особі структурного підрозділу «Запорізька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Придніпровська залізниця» (Перевізник) укладено договір №ПР/ДН-3-1946 НЮдч про компенсацію за пільговий проїзд окремих категорій громадян залізничним транспортом у приміському сполученні (далі - Договір), предметом якого є відносини сторін щодо відшкодування витрат за пільговий проїзд на внутрішніх лініях залізничним транспортом у приміському сполученні за рахунок коштів міського бюджету в межах кошторисних призначень (п. 1.1 договору).

В пункті 1.2 договору (з урахуванням додаткової угоди від 24.12.2019) визначено, що відшкодування витрат за пільговий проїзд залізничним транспортом у приміському сполученні здійснюється в 2019 році на суму кошторисних призначень 650614,00 грн.

Відповідно до розрахунку-довідки про відшкодування збитків від перевезень пільгової категорії громадян у приміському сполученні за 12 місяців 2019 року збитки від здійснених перевезень пасажирів пільгової категорії протягом січня-грудня склали 907369,07 грн. При цьому Управлінням компенсовано 650614,00 грн. (в межах суми договору).

Як свідчать матеріали справи, СП «Запорізька дирекція залізничних перевезень» РФ «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» складено облікові форми про надані послуги за перевезення залізничним транспортом в приміському сполученні окремих категорій громадян, витрати на перевезення яких відшкодовуються з місцевого бюджету за січень-грудень 2019 року на загальну суму 907369,07 грн. (копії містяться в матеріалах справи). Управлінню праці та соціального захисту населення Виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області виставлені відповідні рахунки згідно облікових форм (копії містяться в матеріалах справи).

Таким чином за період січень-грудень 2019 року пільгової категорії громадян було перевезено на суму більшу, аніж відповідачем прийнято до сплати.

21.09.2021 позивач направив відповідачу претензію на суму 256755,07 грн. У відповіді на претензію відповідач зазначив, що у нього відсутня заборгованість за договором. Правових підстав для задоволення претензії немає.

У листопаді 2021 позивач звернувся до Господарського суду Запорізької області з позовом про стягнення з Управління праці та соціального захисту населення Виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області суми 256755,07 грн. збитків за пільгове перевезення пасажирів за період з 01 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року, за яким відкрито провадження у даній справі.

В обґрунтування позовних вимог позивач, зокрема, зазначив, що відповідач здійснив відшкодування в межах суми, визначеної Договором, недоотримана сума коштів за перевезення пільговиків за фактичною кількістю оформлених проїзних квитків згідно з обліковими формами за період: січень-грудень 2019 року складає 256755,07 грн., яка заявлена позивачем до стягнення, відповідачем не відшкодована, що стало підставою для звернення позивача з позовом до суду.

Проаналізувавши норми чинного законодавства, дослідивши докази, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність.

Майнові права та майнові обов`язки суб`єкта господарювання можуть виникати з актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб у випадках, передбачених законом (ч. 1 ст. 144 ГК України).

В частині 1 ст. 175 ГК України визначено, що майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1-4 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Частинами 1 та 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

За змістом пунктів 1, 6 статті 92 Конституції України права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основні обов`язки громадянина, основи соціального захисту визначаються виключно Законами України.

Правові засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію, закріплених Конституцією України та законами України основних соціальних гарантій, визначено Законом України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії".

Відповідно до ст. 19 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" пільги щодо оплати житлово-комунальних, транспортних послуг і послуг зв`язку та критерії їх надання визначаються виключно законами України. Державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності. Органи місцевого самоврядування при розробці та реалізації місцевих соціально-економічних програм можуть передбачати додаткові соціальні гарантії за рахунок коштів місцевих бюджетів.

Пільгове перевезення пасажирів залізничним транспортом передбачено низкою законодавчих актів України. Так, соціальні пільги на пасажирські перевезення для ряду категорій громадян встановлено, зокрема, Міжурядовою Угодою про взаємне визнання прав на пільговий проїзд для інвалідів та учасників Великої Вітчизняної війни, а також осіб, прирівняних до них від 12 березня 1993 року, Законами України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», «Про державну соціальну допомогу інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам», «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» , «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про охорону дитинства», « Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист».

За приписами ч. 1 ст. 12 Закону України "Про транспорт" підприємства транспорту зобов`язані забезпечувати, зокрема, права на пільги громадян щодо користування транспортом.

В частині шостій статті 9 зазначеного Закону встановлено, що для захисту інтересів окремих категорій громадян на пасажирських перевезеннях, у тому числі приміських, можуть передбачатися пільгові тарифи. Збитки залізничного транспорту загального користування від їх використання відшкодовуються за рахунок державного або місцевих бюджетів залежно від того, яким органом прийнято рішення щодо введення відповідних пільг.

Відповідно до п.6 Порядку обслуговування громадян залізничним транспортом, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 19.03.1997 № 252, суб`єкти господарської діяльності, які займаються перевезенням та обслуговуванням пасажирів, повинні забезпечити надання пільг особам, які мають на це право згідно із законодавством України.

Норми вказаних Законів закріплюють реалізацію державних гарантій певним категоріям громадян та є нормами прямої дії: безумовному обов`язку підприємства транспорту надавати пільги визначеним категоріям громадян кореспондує безумовний обов`язок держави в особі її органів відшкодувати такі пільги.

Забезпечуючи пільгове перевезення окремих категорій громадян, держава поклала на себе обов`язок відшкодовувати за рахунок державного або місцевого бюджетів збитки, понесені залізничним транспортом.

За змістом статей 89, 102 Бюджетного кодексу України видатки на відшкодування вартості послуг наданих пільговим категоріям громадян здійснюються з місцевих бюджетів за рахунок коштів, які надходять з державного бюджету України (субвенцій з державного бюджету України) у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Механізм фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету визначено постановою Кабінету Міністрів України № 256 від 04.03.2002 "Про затвердження Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету" (далі - Порядок № 256).

Згідно з п. 2 Порядку № 256 фінансування видатків місцевих бюджетів за державними програмами соціального захисту населення провадиться за рахунок субвенцій, передбачених державним бюджетом на відповідний рік, у межах обсягів, затверджених у обласних бюджетах, бюджеті Автономної Республіки Крим, бюджетах міст Києва та Севастополя, міст республіканського Автономної Республіки Крим і обласного значення, районних бюджетах, бюджетах об`єднаних територіальних громад на зазначені цілі. Забороняється фінансування місцевих програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету.

Відповідно до пункту 3 цього Порядку головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту населення.

Згідно з пунктом 5 Порядку № 256 головні розпорядники коштів місцевих бюджетів щомісяця готують інформацію про фактично нараховані суми та акти звіряння розрахунків за надані послуги з підприємствами - надавачами відповідних послуг і надсилають їх фінансовим органам райдержадміністрацій, виконкомів міських рад (міст республіканського Автономної Республіки Крим і обласного значення).

В абзаці першому пункту 6 Порядку № 256 зазначено, що фінансові органи районних держадміністрацій, виконкомів міських рад (міст республіканського Автономної Республіки Крим і обласного значення) на підставі актів звіряння, зазначених у пункті 5 цього Порядку, щомісяця готують реєстри нарахованих сум та подають їх Міністерству фінансів Автономної Республіки Крим, фінансовим органам обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій, управлінням Державної казначейської служби в Автономній Республіці Крим, областях, м. Києві та Севастополі.

З наведеного слідує, що відповідач - Управління соціального захисту населення Виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області є розпорядником коштів бюджетного фінансування вказаних соціальних пільг, а відшкодування витрат, понесених внаслідок пільгового перевезення, здійснюється відповідачем за рахунок державних субвенцій.

Відповідно до пунктів 3, 4 Порядку розрахунку обсягів компенсаційних виплат за пільгові перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 16.12.209 № 1359 (далі - Порядок № 1359), облік пільгових перевезень та визначення суми недоотриманих коштів від таких перевезень проводиться залізницями на підставі інформації автоматизованої системи керування пасажирськими перевезеннями та реєстраторів розрахункових операцій про оформлені та видані пасажирам безоплатні або пільгові проїзні документи (квитки).

Сума недоотриманих коштів обчислюється в автоматизованому режимі під час оформлення кожного безоплатного та пільгового проїзного документа (квитка) як різниця між повною вартістю проїзду, встановленою згідно з діючими тарифами для відповідного виду сполучення, маршруту прямування, категорії поїзда та вагона, і вартістю проїзду, що сплачує пасажир відповідно до наданих пільг.

Відповідно до пунктів 5, 7 Порядку № 1359 інформація про оформлені та видані пасажирам безоплатні та пільгові проїзні документи (квитки) включається до місячної станційної звітності. Сума недоотриманих коштів включається до місячної станційної звітності області, на території якої був придбаний пільговий проїзний документ (квиток), незалежно від місця проживання (навчання) пасажира.

В пунктах 9 - 11 Порядку № 1359, визначено, що на підставі місячної станційної звітності залізниці складають облікову форму про недоотримані кошти за перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян, витрати на перевезення яких відшкодовуються з державного або місцевих бюджетів, згідно з додатком. Для компенсації недоотриманих коштів облікова форма складається окремо для органу виконавчої влади, який є головним розпорядником бюджетних коштів, передбачених на цю мету державним бюджетом, та органу виконавчої влади, який є головним розпорядником коштів, виділених місцевим бюджетом. Залізниці не пізніше ніж 15 числа місяця наступного звітного періоду подають відповідним головним розпорядникам коштів рахунок на суму, яка підлягає компенсації, та облікові форми. Головні розпорядники коштів, передбачених на компенсаційні виплати, після надходження їх на власні рахунки у п`ятиденний строк перераховують зазначені кошти відповідній залізниці.

Відповідно до приписів статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні приписи містить і ст. 193 ГК України.

Згідно до частини першої статті 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.

У частині 2 статті 218 ГК України та статті 617 ЦК України визначено, що відсутність у боржника необхідних коштів не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язання.

Законодавством не передбачена залежність відшкодування вартості послуг наданих пільговим категоріям громадян від фактичного фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету.

Закон України «Про залізничний транспорт» та Правила перевезення пасажирів, багажу, вантажобагажу та пошти залізничним транспортом України, затверджені наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 27 грудня 2006 року № 1196, не передбачають жодного обмеження щодо надання послуг у разі відсутності коштів на зазначені цілі.

Таким чином, обов`язок надання послуг певним категоріям громадян на пільгових умовах, як і загальні засади фінансування витрат пов`язаних з наданням таких пільг, встановлені безпосередньо законодавчими актами України.

Відповідно до вищенаведених законодавчих актів України надання права щодо користування транспортом визначеним пільговим категорії громадян є обов`язком позивача. Чинним законодавством передбачено відшкодування транспортним підприємствам витрат за надані послуги пільговим категоріям громадян. При цьому, зобов`язання сторін виникають безпосередньо із Законів України і не залежать від їх бажання.

Реалізація державних гарантій певним категоріям громадян є нормами прямої дії: безумовний обов`язок надавати пільги з перевезення визначеним категоріям громадян кореспондує безумовний обов`язок держави в особі її органів відшкодувати такі пільги.

Отже перевезення пасажирів на пільгових умовах виконано Залізницею не за власною ініціативою, а на виконання імперативних законодавчих вказівок щодо цього. Як наслідок, уповноважений на те державою орган - відповідач у справі, у силу закону має відшкодувати за рахунок бюджетних коштів понесені витрати позивачу.

За приписами ч.ч. 1, 2, 4 ст. 11 Господарського процесуального кодексу України суд при розгляді справ керуються принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Суду як джерело права.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини принцип верховенства права зобов`язує державу поважати і застосовувати запроваджені нею закони, створюючи правові й практичні умови для втілення їх в життя (справа «Броньовський проти Польщі», заява № 31443/96, рішення від 22.06.2004, п. 184) .

Європейським судом також засвідчено, що безпідставним є посилання держави на відсутність бюджетного фінансування, оскільки реалізація особою права, що пов`язане з отримання бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань. Оскільки таке право деклароване державою та відповідно держава через створювані нею органи несе обов`язок щодо своєчасно та повної виплати саме у розмірах, які нею ж визначені та закріплені в Законі (справа «Кичко проти України», заява № 63134/00, рішення від 08.11.2005).

В рішеннях Європейського суду з прав людини у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18.10.2005р. та у справі "Бакалов проти України" від 30.11.2004 зазначено, що відсутність бюджетного фінансування (бюджетних коштів) не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.

Відповідно до правової позиції, сформованої Європейським судом в рішення по справі «Рисовський проти України» від 20.11.2011 щодо принципу «Належного урядування», державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), а саме у справі «Кечко проти України» (заява № 63134/00) ЄСПЛ зауважив, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату надбавок з державного бюджету, однак свідома відмова в цих виплатах не допускається, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення). У пункті 26 вказаного рішення зазначено, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Враховуючи вищевикладене, норми чинного законодавства, що визначають порядок надання пільг з оплати послуг за перевезення залізничним транспортом, не ставлять надання таких пільг в залежність від наявності чи відсутності бюджетного фінансування. Відсутність бюджетного фінансування не може бути підставою для звільнення від обов`язку оплатити надані послуги та від відповідальності за порушення зобов`язання.

Твердження відповідача про те, що даний спір не належить до підвідомчості господарських судів спростовуються наступним.

Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 03 березня 2020 року у справі №904/94/19, зокрема, зазначено, що у відносинах щодо розрахунку із Залізницею за пільгове перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян, головні розпорядники державних коштів на фінансування соціальних програм виступають не як суб`єкти владних повноважень, а як боржники у зобов`язальних господарських правовідносинах. Отже, правовідносини у цій справі не є публічно-правовими, а тому спір має розглядатися за правилами господарського судочинства (п. 6.41 Постанови).

Як слідує із змісту позовної заяви, оскільки пільгові категорії громадян було перевезено на суму більшу, ніж відповідачем прийнято до сплати згідно із укладеним сторонами Договором, позовні вимоги про стягнення збитків за пільгове перевезення пасажирів у даній справі № 908/3297/21 заявлені не на підставі Договору (в межах суми якого, як зазначив позивач, відповідач здійснив відшкодування), а в силу прямої норми закону. Сума збитків за наданні позивачем послуги перевезення залізничним транспортом заявлена позивачем до стягнення у відповідності до фактичної кількості окремих категорій громадян згідно кількості оформлених у спірний період пільгових проїзних квитків, які відображено у відповідних облікових формах.

Отже, з урахуванням положень статті 21 Кодексу адміністративного судочинства України та статті 20 Господарського процесуального кодексу України, розгляд такого спору відноситься до юрисдикції господарського суду.

Згідно зі ст.ст. 13, 14, 526 ЦК України цивільні права і обов`язки здійснюються та виконуються у межах, наданих договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, не допускається зловживання правами. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Із змісту ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.20 ГК України слідує, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання у спосіб та в порядку, що встановлений договором або законом.

Як встановлено судом вище, матеріалами справи підтверджується, що позивачем складено облікові форми про надані послуги за перевезення залізничним транспортом в приміському сполученні окремих категорій громадян, витрати на перевезення яких відшкодовуються з місцевого бюджету за 2019 рік, в яких вказані категорії пільговиків, що користувались послугами у відповідний період, кількість оформлених проїзних документів та суми недоотриманих коштів.

Загальна сума недоотриманих коштів за фактичну кількість перевезених пільгових категорій громадян згідно з вказаними обліковими формами склала 256755,07 грн., яка заявлена до стягнення.

Подання облікових форм відповідає Порядку розрахунку обсягів компенсаційних виплат за пільгові перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян, затвердженого постановою КМУ № 1359, а тому такі облікові форми повинні бути прийняті відповідачем та оплачені.

Відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про відсутність у нього обов`язку сплатити заявлену до стягнення суму.

За таких обставин, позовні вимоги є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з Управління праці та соціального захисту населення Виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області, (71100, Запорізька область, м. Бердянськ, вул. Захисників України, буд. 27/34) на користь Акціонерного товариства "Українська залізниця" () в особі Регіональної філії "Придніпровська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця", код ЄДРПОУ ВП 40081237 (49602, Дніпропетровська область, м.Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, буд. 108) суму 256 755, 07 грн. збитків за пільгове перевезення пасажирів та суму 3851 грн. 33 коп. витрат зі сплати судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення складено та підписано 16.03.2022.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено впродовж двадцяти днів з дня складання повного судового рішення, у порядку встановленому ст. 257 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя О.С. Боєва