ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" квітня 2022 р. м.Львів Справа №907/552/21

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді І.Б. Малех

суддів Т.Б. Бонк

С.М. Бойко

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Закарпатської митниці Державної митної служби України за вих.. №7.7-08-10/1024/3523 від 01.12.2021 (вх. № апеляційного суду 01-05/4059/21, 01-05/4060/21 від 06.12.2021)

на рішення Господарського суду Закарпатської області від 11 листопада 2021 року (суддя Ушак І.Г., повний текст рішення складено 15.11.2021, м. Ужгород)

у справі №907/552/21

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Закарпатінтерпорт", м. Чоп

до відповідача Закарпатської митниці Державної митної служби України, м. Ужгород

про стягнення 10 091,12 грн., як суми нарахованих 3 % річних та інфляційних втрат за прострочення виконання грошових зобов`язань

ВСТАНОВИВ:

В липні 2021 року на розгляд Господарського суду Закарпатської області поступила позовна заява ТОВ «Закарпатінтерпорт» до Закарпатської митниці ДФС про стягнення 10091,12 грн. втрат від інфляції та 3% річних за прострочку виконання грошового зобов`язання. В позовній заяві, як третіх осіб позивач зазначає Закарпатську митницю ДМСУ та Державну митну службу України, однак не просить таких залучити.

Позовні вимоги мотивовано простроченням виконання відповідачем зобов`язання по оплаті фактично наданих товариством послуг зберігання на суму 54032,57 грн., у період з вересня 2019 року до червня 2021 року. Посилається при цьому на те, що обставини надання зазначених послуг, розрахунків сторін були предметом судового розгляду і рішенням Господарського суду Закарпатської області від 11.08.2020 у справі № 907/564/19 за позовом ТОВ «Закарпатінтерпотр» до Закарпатської митниці ДФС (правонаступником якої є відповідач у даній справі) про стягнення 54032,57 грн. за надані послуги по зберіганню вилученого (затриманого) вантажу, позовні вимоги було задоволено повністю - стягнуто з митниці на користь товариства зазначену суму та суму 1921,00 грн. у відшкодування витрат по сплаті судового збору. Рішення суду набрало законної сили 26.01.2021, однак не виконано відповідачем. Прострочення виконання зазначеного зобов`язання, в тому числі, на виконання судового рішення, призвело до знецінення грошових коштів, тому позивач посилаючись на ст. ст. 526, 530, 599, 611, 612, 617, 625, 901, 903, 946, 948 ЦК України , ст. ст. 193, 218 ГК України просить стягнути з відповідача за період з вересня 2019 року по червень 2021 року інфляційні втрати та 3 % річних, відповідно на суму 7119,33 грн. та 2971,79 грн., разом 10091,12 грн.

В позовній заяві позивач вказує, що попередній (орієнтовний) розрахунок витрат , які позивач поніс і очікує провести у зв`язку з розглядом справи складає судовий збір по першій інстанції - 2270 грн.; судовий збір по апеляції (за потреби) - 3405,00 грн., судовий збір по касаційній інстанції (за потреби) - 4540,00 грн. Щодо інших видів судових витрат на момент подання позову, то вказує, що такі спрогнозувати важко, в зв`язку з чим такі будуть заявлені по мірі виникнення ( у разі необхідності).

Закарпатська митниця ДФС, правонаступником якої є відповідач у даній справі, в письмовому відзиві заперечила позовні вимоги, посилаючись, зокрема, на те, що зобов`язання відповідача перед позивачем виникло з рішення суду, яке набрало законної сили 26.01.2021 з огляду на відсутність договірних відносин сторін у спірному періоді, тому нарахування 3 % річних та інфляційних втрат за період до зазначеної дати є неправомірним. Вважає, що до спірних правовідносин, що виникли з приводу виконання судового рішення застосовується Законо України «Про виконавче провадження» і не можуть застосовуватися приписи цивільного законодавства, щодо відповідальності за невиконання грошових зобов`язань. Стверджує про відсутність заборгованості перед позивачем, посилаючись на долучений до відзиву акт № 5С звіряння розрахунків станом на 31.12.2017. Посилається також на те, що з урахуванням суми плати за надані послуги зберігання стягнення, нарахованих позивачем 3 % річних та інфляційних за прострочення, що є предметом спору у даній справі, будуть надмірними порівняно з вартістю майна, яке передавалося на зберігання, що, на думку відповідача, свідчить про недобросовісність дій позивача.

Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 11.11.2021 у справі №907/552/21 позовні вимоги задоволено частково; стягнуто із Закарпатської митниці Державної митної служби України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Закарпатінтерпорт» заборгованість на суму 10056,02 грн. включаючи : інфляційні втрати та 3% річних та у відшкодування сплаченого позивачам судового збору на суму 2262,10 грн.; в іншій частині позову відмовлено, поклавши при цьому судові витрати в цій частині на позивача.

Дане рішення мотивовано положеннями ст. ст. 509, 526, 530, 610, 612, 598, 599 625, 946 ЦК України з встановленням того , що оплата наданих товариством послуг на суму 54 032,57 грн. вимога про яку заявлено 07.08.2019 із встановленим строку, протягом 5-ти днів, не виконана, відтак грошове зобов`язання відповідача про оплату зазначеної суми є простроченим з 15.08.2019, отже відповідно до цього правомірними та обґрунтованими визнано вимоги позивача про стягнення з відповідача нарахованих 3% річних та інфляційних втрат за прострочення грошового зобов`язання у період з вересня 2019 року по червень 2021 відповідно на суми 2967 грн. та 7089,02 грн., з урахуванням здійсненого судом розрахунку.

Відповідач - Закарпатська митниця Держмитслужби, не погодившись з винесеним рішенням подала апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що рішення місцевого господарського суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права та неповним дослідженням матеріалів та обставин справи, а саме:

- скаржник зазначає, що грошове зобов`язання, щодо сплати суми 54 032,57 грн., на яке посилається позивач, виникло на підставі рішення Господарського суду Закарпатської області від 11.08.2020 у справі №907/564/19, яке набрало законної сили 26.01.2021. Таким чином вважає, що судом невірно дано оцінку обставинам справи, оскільки грошове зобов`язання Закарпатської митниці Держмитслужби виникло лише 26.01.2021. Згідно акту №50 звіряння взаємних розрахунків станом на 31.12.2017 керівником та головним бухгалтером позивача засвідчено факт відсутності дебіторської та кредиторської заборгованості між сторонами станом на 01.01.2017 та станом на 31.12.2017. Отже, даний первинний документ вважає належним і допустимим доказом відсутності заборгованості у правовідносинах між сторонами;

- зазначає, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, регулюються Законом України «Про виконавче провадження» та вважає, що до таких не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання;

- також, скаржник зазначає, що фактичні обставини справи на його думку вказують на ознаки недобросовісності дій позивача, що вказує на порушення ч.3 ст. 509 ЦК України, щодо засад добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до цього, просить рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове рішення , яким відмовити в позові повністю.

17.01.2022 в канцелярію суду на електронну пошту поступило клопотання від представника позивача про залучення до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Державної митної служби України, оскільки результати вирішення спору можуть вплинути на її права і обов`язки, щодо позивача. Дане клопотання мотивоване тим, що згідно з постановою КМ України від 30.09.2020 №895 Закарпатська митниця Державної митної служби України з 02.11.2020 почала реорганізацію, шляхом приєднання до Державної митної служби України.

Позивач - ТОВ «Закарпатінтерпорт» у відзиві №9 від 14.01.2022 заперечує доводи апеляційної скарги, вказуючи на те, що грошове зобов`язання відповідача перед позивачем виникло не з рішення суду (ч.5 ст. 11 ЦК України), а безпосередньо з акту цивільного законодавства - ст. 946 ЦК України (ч.3 ст. 11 ЦК України). Вказує, що господарський суд лише стягував заборгованість, яка вже існувала, а тому вважає, що жодної помилки з боку позивача у визначенні періоду, за який стягуються 3% річних та інфляційні не допущено. Щодо твердження відповідача про незастосування положень ст.625 ЦК України до відносин, які мають місце в період виконання судового рішення , базується на правовій позиції Верховного Суду України , що викладена в постанові від 20.01.2016 у справі №6-2756цс15. Однак, Велика Палата Верховного Суду відступила від даної правової позиції (постанова від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц) де вказала , що не має юридичного значення стадія існування грошового зобов`язання (досудова, під час суду, в період виконання рішення суду чи після нього) - головним є те, чи зобов`язання грошове і чи своєчасно воно було виконано. Вказує, що зобов`язання по оплаті за зберігання позивачем вилученого відповідачем вантажу у січні-серпні 2017 року виникло безпосередньо з акту цивільного законодавства (ст. 946 ЦК України). З посиланням на положення ст. 530 ЦК України вказує, що рахунки та акти наданих послуг у 2017 році боржник від кредитора не приймав (з посиланням на відсутність фінансування) у зв`язку з чим рахунки і акти були надіслані боржнику поштою на початку серпня 2019 року Відтак, вважає, що строк виконання грошового зобов`язання у відповідності до вимог ст. 530 ЦК України настав у стерня 2019 року. Відповідно до цього , саме цим пояснює позивач нарахування 3% річних та інфляційних у вересні 2019 року, так і відсутність відповідних сум в актах звірки 2017 року. При цьому також зазначає, що позивач претендує на кошти за добросовісно надані послуги (в рамках справи №907/564/19), а також на кошти, пов`язані із знеціненням грошей , що їх повинен був сплатити відповідач позивачу (а рамках справи №907/552/21). Тобто вважає, що жодної недобросовісності чи ознак безпідставного збагачення з боку позивача немає. Відповідно до цього, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

При цьому, позивач у відзиві на апеляційну скаргу вказує, що ним заявлявся позов про стягнення 3% річних та втрат від інфляції у розмірі 10091,12 грн., тоді як судом задоволено лише 10056,02 грн. і відповідно перераховані судові витрати. Однак, вказує, що з огляду на незначну різницю 35 грн. він не апелював вказане рішення суду, однак, з огляду на положення ч.4 ст. 269 ГПК України, позивач звертає увагу на те, що перерахунок сум нарахувань за ст. 625 ЦК України проводиться судом з використанням комп`ютерних програм (для полегшення розрахунку), які використовують алгоритми, що не перевірялися і не затверджувалися у встановленому порядку. Відповідно до цього вказує, про наявність правильності підходу саме місцевого суду чи позивача до розрахунку сум 3% річних та втрат від інфляції - не з точки зору формального застосування комп`ютерної програми з юридично не сертифікованим алгоритмом, а з точки зору гарантованого максимального точного розрахунку суми.

02.02.2022 від відповідача через електронний суд поступило заперечення, б/н від 02.02.2022 на клопотання позивача, щодо залучення третьої особи Державної митної служби України. В даному запереченні відповідач з посиланням на ст. 50 ГПК України вказує, що ТОВ «Закарпатінтерпорт» звернулось до господарського суду Закарпатської області з позовом до Закарпатської митниці Держмитслужби про стягнення 10091,12 грн. як суми нарахованих 3% річних та інфляційних втрат за прострочення виконання грошових зобов`язань у період з вересня 2019 по червень 201 року. При цьому, вказує, що позивач не обґрунтував , яким чином рішення з вказаного господарського спору може вплинути на права та обов`язки Державної митної служби України по відношенню до сторін в даному спорі. Вказує, що згідно з інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб , фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, відомості про державну реєстрацію припинення юридичної особи Закарпатської митниці Держмитслужби є відсутніми. Відповідно до цього просить відмовити в задоволенні клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Державної митної служби.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 10.01.2022 (головуючий суддя Малех І.Б., судді - Бонк Т.Б., Бойко С.М.) відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Закарпатської митниці Державної митної служби України за вих.. №7.7-08-10/1024/3523 від 01.12.2021 (вх. № апеляційного суду 01-05/4059/21, 01-05/4060/21 від 06.12.2021) на рішення Господарського суду Закарпатської області від 11 листопада 2021 року у справі №907/552/21. Ухвалено розглядати дану справу без повідомлення учасників справи, з наступних підстав.

Відповідно до ч.10 ст. 270 ГПК України, апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 13 статті 8 ГПК України встановлено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ціна позову у справі №907/552/21 є меншою ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому з урахуванням цієї обставини та предмету спору вказана справа підлягає розгляду судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи №907/552/21 в порядку письмового провадження, що підтверджується поштовими повідомлення про вручення, які наявні в матеріалах справи.

Вивчивши клопотання представника позивача про залучення до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Державної митної служби України в сукупності з матеріалами та обставинами справи, судова колегія апеляційного суду ухвалила відмовити в задоволенні такого, з огляду на наступне:

У відповідності до вимог ст. 50 ГПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору , можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого засідання у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження , у разі коди рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї із сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи. Якщо суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або підготовці справи до розгляду встановить , що рішення господарського суду може плинути на права та обов`язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, як не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору. У заявах про залучення третіх осіб і у заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити до участі у справі.

Зі змісту даної норми вбачається, що треті особи , які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, мають перебувати з однією із сторін у матеріальних правовідносинах, які результаті прийняття судового рішення у справі зазнають певних змін.

Як вбачається з обставин справи ТОВ «Закарпатінтерпорт» звернуло до місцевого господарського суду з позовом до Закарпатської митниці Держмитслужби про стягнення 10091,12 грн., як суми нарахованих 3% річних та інфляційних втрат за прострочення виконання грошових зобов`язань у період з вересня 2019 по червень 2021 року. В даній позовній заяві на аркуші першому такої позивач вказав як третіх осіб без самостійних вимог на стороні відповідача - Закарпатську митницю ДМСУ та Державну митну службу України, однак при цьому з тексту позовної заяви вбачається , що такий не мотивує їх залучення та не просить таких залучити. Також представник позивача у своєму клопотанні, яке подане суду апеляційної інстанції не обґрунтовує, яким чином рішення з вказаного спору може вплинути на права та обов`язки Державної митної служби України по відношенню до сторін в даному спорі. Слід зазначити, що таке клопотання позивачем не заявлялось в суді першої інстанції.

Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, відомості про державну реєстрацію припинення юридичної особи - Закарпатської митниці Держмитслужби є відсутніми.

Згідно статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи в сукупності з апеляційною скаргою та відзивом на неї, судова колегія Західного апеляційного господарського суду прийшла до висновку про відповідність рішення Господарського суду Закарпатської області від 11 листопада 2021 року у справі №907/552/21 нормам чинного матеріального та процесуального права, матеріалам та обставинам справи, виходячи з наступного.

Обставини справи:

Спірні відносини сторін виникли, внаслідок здійснення митницею у 2016 році затримання транспортних засобів з вантажем ліс, який прямував на експорт під виглядом технічної деревини та передачі позивачу вилученого вантажу для тимчасового зберігання (до моменту його повернення вантажовласнику або конфіскації в дохід бюджету), відповідно до укладеного 18.11.2016 за №251 договору зберігання майна (а.с.21-23), що знаходиться під митним контролем, за видатковими накладними № 359 від 14.12.2016 року, № 360 від 14.12.2016 року, №361 від 14.12.2016 року та актами приймання-передачі матеріальних цінностей на відповідальне зберігання б/н від 14.12.2016 року.

Після закінчення бюджетного 2016 року майно, що передавалося зберігачу, не було вивезено поклажодавцем і продовжувало зберігатися у позивача, а 21.08.2017 року було повернуто в повному обсязі, згідно з накладними (вимогами) № 66 від 21.08.2017 року, № 67 від 21.08.2017 року, № 69 від 21.08.2017 року та актами прийому-передачі матеріальних цінностей від 21.08.2017 року.

Митницею були проведені розрахунки за зберігання майна у 2016 року, а оскільки за продовження зберігання майна у 2017 року відповідач ухилявся від оплати та не підписував акти про надання послуг, позивач листом від 07.08.2019 за №45 (а.с.25) надіслав митниці, зокрема, акт про надання послуг № 41 від 07.08.2019 на суму 54032,57 грн. (а.с.27) та рахунок-фактуру № 43 від 07.08.2019 на цю ж суму (а.с.24) та запропонував оплатити таку протягом 5-ти днів та підписати і повернути примірник акту.

Однак, відповідач не оплатив зазначену суму, а тому товариство звернулося до Господарського суду Закарпатської області з позовом до митниці про стягнення 54032,57 грн. за надані послуги по зберіганню вилученого (затриманого) вантажу.

Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 11.08.2020 у справі №907/564/19 позов задоволено в повному обсязі: присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 54032,57 грн. за надані послуги по зберіганню вилученого (затриманого) вантажу, а також 1921,00 грн. у відшкодування витрат по сплаті судового збору (а.с.16-20).

Дане рішення суду мотивоване приписами ст.946 ЦК України, відповідно до якої якщо поклажодавець після закінчення строку договору зберігання не забрав річ, він зобов`язаний внести плату за весь фактичний час її зберігання; при цьому, плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання. Встановивши факт повернення переданого на зберігання майна поклажодавцю 21.08.2017, що підтверджено долученими до справи доказами, суд визнав підтвердженим належними і допустимими доказами факт зберігання позивачем на замовлення відповідача майна (деревини) у період з 14.12.2016 року по 21.08.2017 року (включно), а відтак, і обґрунтованими позовні вимоги щодо оплати послуг зберігання.

Всі вищенаведені обставини встановлені рішенням суду у справі №907/564/19 між тими ж сторонами, рішення суду набрало законної сили 23.11.2020, тому за приписами ст. 75 Господарського процесуального кодексу України не підлягають повторному доказуванню у даній справі.

Рішення суду у справі №907/564/19 не виконано станом на час судового розгляду даної справи в суді першої інстанції.

Отже, позивач вказує, що оскільки встановлено, що оплата наданих товариством послуг на суму 54032,57 грн., вимога про яку заявлена 07.08.2019 із встановленим строком - протягом 5-ти днів, не виконана, грошове зобов`язання відповідача про оплату зазначеної суми є простроченим щонайраніше з 15.08.2019 (з урахуванням дати надіслання вимоги про оплату, встановленого в ній строку оплати, нормативних строків пересилання рекомендованої письмової кореспонденції у межах області).

У зв`язку з прострочкою оплати, допущеною відповідачем, як вказує позивач грошові кошти позивача знецінилися, а тому згідно вимог ст. 625 ЦК України останнім нараховано відповідачу інфляційні та 3% річних за період з вересня 2019 року по червень 2021 року які складають в сумі 10091,12 грн. (7119,33 грн. втрати від інфляції та 2971,79 грн. 3% річних), згідно розрахунку (а.с.29).

При перегляді рішення місцевого господарського суду в апеляційному порядку, судова колегія Західного апеляційного господарського суду керувалась наступним.

У відповідності до вимог ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами , але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків , зокрема є договори та інші правочини.

Згідно вимог ст. 936 ЦК України встановлено, що за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Статтею 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства , а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

Статтею 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк; якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час ; боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Положеннями ст. ст. 610, 612 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким , що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У відповідності до положень ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з обставин справи, спірні відносини виникли на основі договору зберігання майна, що знаходиться під митним контролем від 18.11.2016 (а.с.21-23)

Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 11.08.2020 у справі №907/564/19 позов ТОВ «Закарпатінтерпорт» задоволено в позовному обсязі та присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 54032,57 грн. за надані послуги по зберіганню вилученого (затриманого) вантажу, а також 1921,010 грн. у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Враховуючи обставини справи,судова колегія зазначає, що грошове зобов`язання відповідача перед позивачем виникло не з рішення суду, а безпосередньо з акту цивільного законодавства, що свідчить про те, що жодної помилки з боку позивача у визначені періоду, за який стягуються 3% річних та інфляційні не допущено.

Отже, зобов`язання по оплаті за зберігання позивачем вилученого відповідачем вантажу у січні-серпні 2017 року виникло безпосередньо з акту цивільного законодавства (ст. 946 ЦК України). Водночас, як зазначено вище, згідно ст. 530 ЦК України встановлено, що якщо строк виконання зобов`язання не визначений, боржник повинен виконати його у 7-денний строк з моменту пред`явлення вимоги кредитором, якщо обов`язок негайного виконання не випливає з договору або актів цивільного законодавства.

Як вказує позивач рахунки та акти про надання послуг у 2017 році боржнику від кредитора не приймав )з посиланням на відсутність фінансування), у зв`язку з чим рахунки і акти були надіслані боржнику поштою на почату серпня 2019 року , відповідно до чого строк виконання грошового зобов`язання у відповідності до вимог ст. 530 ЦК України настав у серпні 2019 року. Дане підтверджує нарахування позивачем 3% річних та інфляційних витрат з вересня 2019 року та відповідно відсутність відповідних сум в актах звірки у 2017 році.

При цьому, слід зазначити, що посилання відповідача, як в суді першої, так і в апеляційній інстанції на акт звірки взаєморозрахунків станом на 31.12.2017, як підтвердження відсутності заборгованості перед позивачем, прострочення сплати якої обґрунтовано даний позов місцевим господарським судом правомірно не прийнято з огляду на наведене вище а також те, що факт відсутності зафіксованої такої заборгованості у акті не може спростовувати висновки суду у межах справи №907/564/19 щодо доведеності факту надання позивачем послуг зберігання протягом спірного періоду та обов`язку відповідача їх оплатити, оскільки такі ґрунтуються на зібраних та оцінених судом в сукупності доказах у зазначеній справі , що є преюдиційним при розгляді даної справи.

Щодо недобросовісності позивача та надмірність стягнення, про що зазначає скаржник в апеляційній скарзі, то судова колегія зазначає, що як вбачається з матеріалів та обставин справи позивач претендує на кошти за добросовісно надані послуги (в рамках справи №907/564/19), а також кошти, пов`язані із знеціненням грошей, що їх повинен був сплатити відповідач позивачу в рамках даної справи. Нарахування інфляційних втрат та 3% річних вимоги про стягнення яких є предметом даного спору, передбачені приписами ст. 625 ЦК України, входять до складу грошового зобов`язання і за своєю правовою природою є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення такого зобов`язання, виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні майнових втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації від боржника за користування утриманими ним грошовими коштами належними до сплати кредитору.

З огляду на наведене судова колегія вважає обґрунтованим висновок місцевого господарського суду про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних та інфляційних втрат за прострочення грошового зобов`язання у період з вересня 2019 року по червень 2021 року, згідно здійсненого перерахунку в сумі 2967,00 грн. - 3% річних та 7089,02 грн. інфляційні втрати (а.с.29), який є вірним.

Судова колегія апеляційного суду зазначає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, які покладено в основу рішення в даній справі.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що п.1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Суд апеляційної інстанції вважає, що Господарський суд Закарпатської області ухвалив рішення від 11 листопада 2021 року у справі №907/552/21, з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, рішення Господарського суд Закарпатської області від 11 листопада 2021 року у справі №907/552/21 належить залишити без змін, апеляційну скаргу Закарпатської митниці Державної служби України - без задоволення.

Згідно з п.2 ч.1 ст.129 ГПК України у спорах, що виникають виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки у цьому випадку суд апеляційної інстанції не змінює рішення, та не ухвалює нового рішення, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється (частина 14 статті 129 ГПК України). Відтак, згідно ст.129 ГПК України сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги слід залишити за скаржником.

Керуючись ст.ст. 129, 236, 269, 275, 276, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу Закарпатської митниці Державної митної служби України за вих. №7.7-08-10/1024/3523 від 01.12.2021 (вх. № апеляційного суду 01-05/4059/21, 01-05/4060/21 від 06.12.2021) - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Закарпатської області від 11 листопада 2021 року у справі №907/552/21 - залишити без змін.

3. Судовий збір за подання апеляційної скарги - покласти на Закарпатську митницю Державної митної служби України.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

5. Матеріали справи №907/552/21 повернути Господарському суду Закарпатської області.

Головуючий суддя І.Б. Малех

Суддя Т.Б. Бонк

Суддя С.М. Бойко