ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2022 року

м. Київ

cправа № 912/2007/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Жукова С.В. - головуючого, Банаська О.О., Огородніка К.М.,

за участі секретаря: Купрейчук С.П.,

за участі: відповідач (представник ПП "Спецзовнішкомплект" ) - арбітражний керуючий Карасюк О.В. (посв. №1894 від 01.02.2018); учасник справи (представник ТОВ "Сідвелс") - Квашук О.М. (посв. № 141 від 28.09.206); скаржник (представник АТ "Державний ощадний банк України") - Колісник О.В. (дов. № 19/3-02/322)

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Акціонерного товариства "Державний ощадний банк України"

на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 26.11.2020

та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 12.05.2021

у справі

за позовом Акціонерного товариства "Державний ощадний банк України"

до Приватного підприємства "Спецзовнішкомплект" в особі ліквідатора арбітражного керуючого Карасюка Олександра Володимировича, Товариства з обмеженою відповідальністю "Сідвелс",

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача-2 - Товариство з обмеженою відповідальністю "Ф-Трейдінг"

про визнання недійсним договору (сума договору складає 15 001 600,00 грн)

в межах справи

про банкрутство Приватного підприємства "Спецзовнішкомплект", -

ВСТАНОВИВ:

Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи

1. У провадженні господарського суду Кіровоградської області перебуває справа про банкрутство Приватного підприємства "Спецзовнішкомплект" (Далі - ПП "Спецзовнішкомплект", відповідач 1).

2. Постановою місцевого господарського суду від 24.06.2019 визнано ПП "Спецзовнішкомплект" банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру, припинено повноваження розпорядника майна - арбітражного керуючого Чикильдіної С.А., призначено ліквідатором банкрута - ПП "Спецзовнішкомплект" арбітражного керуючого Карасюка Олександра Володимировича.

3. До Господарського суду Кіровоградської області надійшла позовна заява Акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" (Далі - АТ "Державний ощадний банк України", позивач) від 12.11.2019 №55/2-08/1200 до відповідача 1 та Товариства з обмеженою відповідальністю "Сідвелс" (Далі - ТОВ "Сідвелс", відповідач 2) з вимогами про:

- визнання недійсним договору купівлі-продажу цінних паперів № 2001БВ від 07.11.2014, укладений між Приватним підприємством "Спецзовнішкомплект" (юридична адреса: 27503, Кіровоградська область, м. Світловодськ, вул. Заводська, буд. 3-Б, ідентифікаційний код 23222306) та товариством з обмеженою відповідальністю "Сідвелс" (юридична адреса: 27503, Кіровоградська область, м. Світловодськ, вул. Софіївська, буд. 3, ідентифікаційний код 38572311), від імені за дорученням та в інтересах якого діяло ТОВ "Ф-Трейдінг" (ліцензія ДКЦНФР на брокерську діяльність серії АГ № 579939 від 03.10.2011 до 03.10.2016) на підставі договору доручення № 200БД від 07.11.2014, з моменту його укладання;

- привести сторони у первісний стан, застосувавши двосторонню реституцію та:

стягнути з поточного рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю "Сідвелс" (юридична адреса: 27503, Кіровоградська область, м. Світловодськ, вул. Софіївська, буд. 3, ідентифікаційний код 38572311) на користь Приватного підприємства "Спецзовнішкомплект" (юридична адреса: 27503, Кіровоградська область, м. Світловодськ, вул. Заводська, буд. 3-Б, ідентифікаційний код 23222306) суму коштів, сплачену за договором купівлі-продажу цінних паперів № 2001БВ від 07.11.2014, в розмірі 15 001 600,00 грн.;

- списати з рахунку Приватного підприємства "Спецзовнішкомплект" (юридична адреса: 27503, Кіровоградська область, м. Світловодськ, вул. Заводська, буд. 3-Б, ідентифікаційний код 23222306) у цінних паперах № 300558-UA40004982 в Акціонерному банку "Південний" (ідентифікаційний код 20953647, ліцензія АЕ № 286610 від 10.10.2013) та зарахувати на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю "Сідвелс" (юридична адреса: 27503, Кіровоградська область, м. Світловодськ, вул. Софіївська, буд. 3, ідентифікаційний код 38572311) у цінних паперах № 300558-UA40005514 в Акціонерному банку "Південний" (ідентифікаційний код 20953647, Ліцензія АЕ № 286610 від 10.10.2013) іменні інвестиційні сертифікати Товариства з обмеженою відповідальністю "КУА "ІТТ МЕНЕДЖМЕНТ" (ВПІФ "Платинум Інвест", код ЄДРІСІ 233277, код ЄДР 32588724), міжнародний номер ЦП (ISIN) UA в кількості 12 800 шт.

- судові витрати покласти на відповідачів.

4. Судами встановлено: між ПП "Спецзовнішкомплект" та ТОВ "Сідвелс", від імені за дорученням та в інтересах якого діяло ТОВ "Ф-Трейдінг" (ліцензія ДКЦНФР на брокерську діяльність серії АГ №579939 від 03.10.2011 до 03.10.2016) на підставі договору доручення №2000БД від 07.11.2014, 07.11.2014 укладено Договір купівлі-продажу цінних паперів №2001БВ (далі -Договір купівлі-продажу цінних паперів).

Пунктом 1.1. Договору купівлі-продажу цінних паперів передбачено, що Продавець в порядку та на умовах, визначених цим Договором та чинним в Україні законодавством, зобов`язаний передати у власність Покупцеві, а Покупець в порядку та на умовах визначених цим Договором та чинним в Україні законодавством, зобов`язаний прийняти та оплатити цінні папери вказані у такому пункті Договору.

Відповідно до п. 1.2 Договору купівлі-продажу цінних паперів, загальна сума Договору, що підлягає сплаті Покупцем на користь Продавця згідно з цим Договором, складає (...).

У п. 1.3 Договору купівлі-продажу цінних паперів вказано, що загальна сума Договору складає 15 001 600,00 грн.

Всі платежі по цьому Договору здійснюються в безготівковій формі, а саме: в національній валюті України - гривні. Покупець зобов`язується сплатити Продавцю 100% суми, вказаної у п. 1.2 Договору, до 13.10.2019 включно.

Позивач зазначає, що сума яку Покупець має сплатити Продавцю, у силу п. 1.2 Договору купівлі-продажу цінних паперів, не вказана.

Продавець протягом 90 банківських днів від дати підписання цього Договору, забезпечує передачу цінних паперів Покупцю (п. 5.1 Договору купівлі-продажу цінних паперів).

Покупець набуває права власності на ЦП в порядку передбаченому законодавством України (п. 5.2 Договору купівлі-продажу цінних паперів).

Моментом виконання зобов`язань Покупця по оплаті ЦП є момент зарахування грошової суми, зазначеної в п. 1.2 цього Договору, на рахунок Продавця в повному обсязі (п. 5.3 Договору купівлі-продажу цінних паперів). Однак, яку суму мав би перерахувати Покупець, та яка має бути зарахована на рахунок Продавця в п. 1.2 цього Договору, на думку позивача, не вказано,

З 18.11.14 по 25.11.14 Покупець перерахував на рахунок Продавця 15 001 600,00 грн, що підтверджуються випискою з рахунка.

5. Позовна заява обґрунтована тим, що в момент укладення спірного договору директор ПП "Спецзовнішкомплект" ОСОБА_1 не мав достатніх повноважень на підписання такого договору. Так, на думку позивача, ОСОБА_1 без погодження із загальними зборами учасників Підприємства мав право укласти договори на суму, яка не перевищує 1,2 млн. грн., у той час, як відповідно до оспорюваного договору була сплачена сума в розмірі 15 001 600,00 грн. При цьому, загальними зборами учасників ПП "Спецзовнішкомплект" жодних рішень щодо надання згоди на укладення спірного договору не приймалось, а директор ПП "Спецзовнішкомплект" ОСОБА_1 не мав жодних повноважень на укладення договору купівлі-продажу цінних паперів. Враховуючи відсутність документів, які свідчили про надання згоди загальними зборами ПП "Спецзовнішкомплект" директору ОСОБА_1 на укладення спірного договору, Банк вважає, що ТОВ "Сідвелс" у відносинах з ПП "Спецзовнішкомплект" стосовно укладення спірного договору знало та за всіма обставинами не могло не знати про обмеження повноважень директора останнього на підписання такого договору. Арбітражний керуючий - ліквідатор ПП "Спецзовнішкомплект" Карасюк О.В., повідомив позивача, що будь-яких документів, які б підтверджували, що директор ПП "Спецзовнішкомплект" ОСОБА_1 мав достатні повноваження на укладення оспорюваного договору не було надано.

Ще однією підставою для визнання спірного договору недійсним, позивач зазначає обізнаність директора та засновників ПП "Спецзовнішкомплект" на час укладення договору щодо наявності кредитної заборгованості перед позивачем.

Позивач також звертає увагу на те, що в момент укладення спірного договору на рахунку ПП "Спецзовнішкомплект" у період з 28.10.2014р. по 24.11.2014р. були кошти в розмірі 11 219 497,00 грн., які ПП "Спецзовнішкомплект" отримало від ТОВ "Сідвелс" за договорами купівлі-продажу насіння соняшника № 346 та № 347 від 10.10.2014р., укладених між ТОВ "Сідвелс" та ПП "Спецзовнішкомплект". АТ "Ощадбанк" не виключає, що продане ПП "Спецзовнішкомплект" насіння соняшника є майном, що було в забезпеченні АТ "Ощадбанк" з огляду на укладення між Банком та ПП "Спецзовнішкомплект" договору застави товарів в обороті № 18 від 29.11.2011р. Крім того, не дивлячись на існуючу заборгованість ПП "Спецзовнішкомплект" перед Банком, про яку були обізнані директор ПП "Спецзовнішкомплект" та засновники ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 07.11.2014р. було укладено оспорюваний договір.

За оспорюваним договором ПП "Спецзовнішкомплект" у період з 18.11.2014р. по 25.11.2014р. перерахувало ТОВ "Сідвелс" 15 001 600,00 грн. Фактично, відбулось виведення вказаної суми з рахунку ПП "Спецзовнішкомплект" на рахунок підконтрольного ОСОБА_2 підприємства - ТОВ "Сідвелс", шляхом укладення спірного договору.

На думку позивача, спірний договір було укладено з метою приховування коштів ПП "Спецзовнішкомплект" від розрахунків з Банком.

В позовній заяві позивач також посилається на підписання спірного договору зі сторони ТОВ "Сідвелс" заінтересованою особою щодо боржника.

Також на думку позивача, предмет договору купівлі-продажу цінних паперів і діяльність у сфері купівлі-продажу цінних паперів не відповідає статутним цілям та предмету діяльності ПП "Спецзовнішкомплект". Діяльність у сфері купівлі-продажу цінних паперів взагалі не властива для сторін спірного договору.

Крім цього, на думку позивача, у договорі не зазначено, яким чином була визначена саме така ціна цінних паперів, оскільки сторонами не вказано, чи зазначена в договорі ціна цінних паперів є біржовою, балансовою або іншою. Не вказується також, чи була ціна цінних паперів визначена за біржовим курсом або за вартістю, визначеною суб`єктом оціночної діяльності. Жодні офіційні джерела не містять інформації щодо активів самого Пайового венчурного інвестиційного фонду "Платинум Інвест". З урахуванням наведеного, ПП "Спецзовнішкомплект" придбало майно за цінами вищими від ринкових, при цьому на момент прийняття на себе такого зобов`язання майна боржника було недостатньо для задоволення вимог кредиторів, а зміст оскаржуваного договору суперечить нормам законодавства, яке регулює відносини у сфері обігу цінних паперів.

Позивач також зазначає, що на момент прийняття боржником зобов`язання згідно з договором купівлі-продажу цінних паперів майна боржника було недостатньо для задоволення вимог кредиторів.

Короткий зміст та мотиви рішень судів першої та апеляційної інстанцій

6. Рішенням Господарського суду Кіровоградської області від 26.11.2020, яке залишено без змін постановою від 12.05.2021 у справі №912/2007/18, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

6.1. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди виходили з того, що всі умови спірного договору сторонами виконано. Посилання позивача на те, що в договорі не зазначено суми, яку повинен сплатити покупець продавцю, є безпідставним та спростовується п. 1.3 договору, в якому вказано, що загальна сума договору складає 15 001 600,00 грн. і саме таку суму було перераховано ПП "Спецзовнішкомплект" ТОВ "Сідвелс". Твердження позивача щодо відсутності у директора ПП "Спецзовнішкомплект" на момент укладення договору достатніх повноважень на підписання договору ґрунтуються на суб`єктивній оцінці такої обставини. Саме на виконання умов даного договору директором ПП "Спецзовнішкомплект" було надано, а ТОВ "Сідвелс" ознайомилось із протоколом загальних зборів засновників ПП "Спецзовнішкомплект", яким директору останнього були надані відповідні повноваження на укладення договору. Даний протокол у ТОВ "Сідвелс" не зберігся, оскільки у останнього немає передбаченого законом обов`язку зберігати даний документ більше трьох років з моменту його виконання, в зв`язку з чим в липні 2018р. Товариство знищило документи 2013-2014р.р., за якими завершена перевірка державними податковими органами та у зв`язку із закінченням терміну їх зберігання. Факт існування зазначеного протоколу, а відповідно і повноважень директора ПП "Спецзовнішкомплект" на укладення спірного договору, підтверджується також показаннями свідка - головного бухгалтера ТОВ "Сідвелс" ОСОБА_4 , які викладені в заяві свідка, згідно з якими ОСОБА_4 свідчить про те, що особисто бачила протокол загальних зборів засновників ПП "Спецзовнішкомплект", в якому були передбачені повноваження директора ПП "Спецзовнішкомплект" ОСОБА_1 на підписання спірного договору в повному обсязі. Обмежень не було встановлено. Позивачем не спростовано тієї обставини, що торговець цінними паперами не міг не перевірити повноважень сторін на укладення договору, оскільки у відповідності до вимог Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення", ТОВ "Ф-Трейдінг" було зобов`язано на підставі поданих клієнтом офіційних документів або засвідчених в установленому порядку їх копій здійснювати ідентифікацію та верифікацію клієнта. Законодавством обмежений строк звернення до суду з позовом про визнання недійсними договорів у справі про банкрутство в межах трьох років, що передує порушенню справи про банкрутство боржника (ст. 42 КУзПБ), що також дорівнює строку загальної позовної давності, з метою недопущення зловживань позивачами у таких справах. Відсутність документу станом на момент подання позову в листопаді 2019р., не може бути беззаперечним доказом його відсутності на момент укладення договору в жовтні 2014р., оскільки проміжок часу між даними подіями складає більше 5 років. Позивачем не доведено, що станом на момент укладення спірного договору директор чи засновник ПП "Спецзовнішкомплект" могли знати про наявність заборгованості Підприємства перед позивачем. Твердження позивача про те, що ОСОБА_2 продала свою частку у статутному капіталі ПП "Спецзовнішкомплект" у зв`язку із тим, що знала про існуючу кредитну заборгованість перед позивачем, є нічим іншим як суб`єктивними припущеннями позивача. Матеріали справи спростовують твердження позивача щодо підписання спірного договору зі сторони ТОВ "Сідвелс" заінтересованою особою щодо боржника, що в свою чергу виключає можливість посилання позивача на наявність обставин, передбачених, зокрема, ст. 42 КУзПБ, при дотриманні інших умов, для визнання недійсним договору в межах справи про банкрутство щодо укладення боржником договору із заінтересованою особою. Твердження позивача, що ПП "Спецзовнішкомплект" придбало майно за цінами вищими від ринкових, оскільки номінальна вартість сертифікатів - 1 000,00 грн., а придбало їх ПП "Спецзовнішкомплект" за ціною 1 172,00 грн. (на 172 грн. вище від номінальної) за одну штуку, не мають під собою жодного правового підґрунтя, оскільки номінальна та ринкова вартість цінних паперів - це різні речі. Позивачем не наведено жодних доказів, що в період укладення спірного договору ринкова ціна інвестиційних сертифікатів була меншою, ніж та, за якою їх продано ПП "Спецзовнішкомплект". Окрім того, оскільки інвестиційні сертифікати є власністю ПП "Спецзовнішкомплект" в особі арбітражного керуючого - ліквідатора Карасюка О.В., у останнього є всі можливості реалізувати вказані цінні папери з метою задоволення вимог кредиторів боржника. Щодо посилання позивача, що статутами сторін договору не передбачено такий вид діяльності, як купівля-продаж цінних паперів, суд першої інстанції звернув увагу, що це не є спеціальною обставиною для можливості визнання недійсним договору, зокрема, в рамках справи про банкрутство. При цьому, в статутах сторін договору передбачено право здійснювати інші види діяльності. Суди дійшли до висновку про відсутність доказів наявності, як спеціальних так і загальних підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу цінних паперів № 2001БВ від 07.11.2014р., укладеного між ПП "Спецзовнішкомплект" та ТОВ "Сідвелс", від імені та в інтересах якого діяло ТОВ "Ф-Трейдінг" на підставі договору доручення № 2000БД від 07.11.2014р., відповідно про відсутність підстав для задоволення позову в зв`язку з недоведеністю позивачем наявності його порушеного права чи інтересу. Суди дійшли до висновку, що відсутні правові підстави для відмови у позові у зв`язку із спливом позовної давності, оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено з підстав їх необґрунтованості.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

7. АТ "Державний ощадний банк України" звернулось до касаційного господарського суду зі скаргою на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 26.11.2020 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 12.05.2021 у справі №912/2007/18, в якій скаржник просить скасувати рішення попередніх судових інстанцій та ухвалити нове рішення, а саме, позовні вимоги AT "Державний ощадний банк України" до ПП "Спецзовнішкомплект" та ТОВ "Сідвел", третя особа ТОВ «Ф-Трейдінг» про визнання недійсним договору купівлі-продажу № 2001БВ від 07.11.2014 в межах справи № 912/2007/18 про банкрутство - задовольнити у повному обсязі.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

8. На виконання вимог п.5 ч.2 ст. 290 ГПК України скаржник зазначив, що підставою для звернення до суду касаційної інстанції є п. 1, п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України, оскільки суд апеляційної інстанції застосував норми права без урахування правових висновків викладених у постановах Верховного Суду від 15.07.2020 у справі № 910/13150/19, від 30.04.2020 у справі № 925/1147/18, від 20.05.2020 у справі № 922/1903/18, від 03.03.2020 у справі № 910/7976/17, від 03.03.2020 у справі № 904/7905/16, від 03.03.2020 у справі № 916/3600/15, від 26.05.2020 у справі № 922/3796/16, а також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц та від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18. Разом з тим, скаржник зазначає що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме щодо застосування п. 2 ч. 2 ст. 6, п. 3 ч. 9 ст. 9, п. 1 ч. 14 ст. 9 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансування розповсюдження зброї масового знищення".

Скаржник, зокрема, зазначає, що будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам), що не було враховано судами під час прийняття оскаржуваних рішень.

Оскільки ця справа розглядається в межах справи про банкрутство ПП «Спецзовнішкомплект», отже результати розгляду позову у цій справі (про визнання недійсним правочину) мають безпосередній вплив на права та інтереси кредиторів, оскільки результат прийнятого рішення у цій справі безпоседньо впливає на формування конкурсної маси боржника, а отже, і на розмір задоволення вимог кредиторів.

Крім того, подано письмові пояснення з проханням їх долучення до матеріалів справи та врахування при винесенні рішення.

Узагальнений виклад позиції інших учасників у справі

9. ТОВ «Сідвелс» подано відзиви на касаційну скаргу та додаткові пояснення щодо касаційної скарги з проханням залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

10. ТОВ «Сідвелс» подано додаткові пояснення щодо касаційної скарги.

Провадження у Верховному Суді

11. Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи № 912/2007/18 визначено колегію суддів у складі: Жукова С.В. - головуючого, Огородніка К.М., Ткаченко Н.Г. що підтверджується протоколом передачі судової справи (касаційної скарги, апеляційної скарги, заяви) раніше визначеному складу суду від 08.07.2021.

12. У зв`язку з перебуванням судді Ткаченко Н.Г. у відпустці, розпорядженням заступника керівника апарату-керівника секретаріату КГС ВС від 13.07.2021

№ 29.3-02/1923 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 912/2007/18.

13. Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи

№ 912/2007/18 визначено колегію суддів у складі: Жукова С.В. - головуючого, Банаська О.О., Огородніка К.М., що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи (касаційної скарги, апеляційної скарги, заяви) між суддями від 13.07.2021.

14. Головуючий суддя Жуков С.В. перебував у відпустці з 14.07.2021 по 23.07.2021 та з 26.07.2021 по 30.07.2021 включно.

15. У зв`язку з перебуванням судді Огородніка К.М. у відпустці, розпорядженням заступника керівника апарату-керівника секретаріату КГС ВС від 02.08.2021

№ 29.3-02/2350 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 912/2007/18.

16. Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи № 912/2007/18 визначено колегію суддів у складі: Жукова С.В. - головуючого, Банаська О.О., Ткаченко Н.Г., що підтверджується протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи (касаційної скарги, апеляційної скарги, заяви) між суддями від 02.08.2021.

17. Ухвалою Верховного Суду від 02.08.2021 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 26.11.2020 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 12.05.2021 у справі № 912/2007/18.

Призначено до розгляду касаційну скаргу Акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" на 08 вересня 2021 року о 12:45 год. у відкритому судовому засіданні у приміщенні Касаційного господарського суду за адресою: м.Київ, вул. О. Копиленка, 6, в залі судових засідань №330.

18. Відповідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи (касаційної скарги, апеляційної скарги, заяви) між суддями від 07.09.2021 визначено колегію суддів у складі: Жукова С.В. - головуючого, Банаська О.О., Огородніка К.М.

19. Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 08.09.2021 зупинено касаційне провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 26.11.2020 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 12.05.2021 у справі №912/2007/18 до розгляду справи

№ 905/2030/19 (905/2445/19) судовою палатою для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

20. Верховним Судом у складі суддів судової палати для розгляду справ про банкрутство 24.11.2021 ухвалено постанову у справі № 905/2030/19 (905/2445/19), повний текст якої опубліковано в Єдиному Державному реєстрі судових рішень 24.12.2021.

21. Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.01.2021 поновлено касаційне провадження у справі № 912/2007/18 за касаційною скаргою Акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 26.11.2020 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 12.05.2021 у даній справі.

Призначено до розгляду касаційну скаргу Акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" на 09 лютого 2022 року о 14:15 год. у відкритому судовому засіданні у приміщенні Касаційного господарського суду за адресою: м. Київ, вул. О.Копиленка, 6, в залі судових засідань № 330.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

22. Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи та заперечення проти них, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржувані судові рішення скасувати, справу направити на новий розгляд до місцевого господарського суду, виходячи з такого.

23. Відповідно статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною другою статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

24. Предметом судового розгляду у цій справі є позов АТ "Державний ощадний банк України", в межах справи про банкрутство ПП "Спецзовнішкомплект", про визнання недійсним договору купівлі-продажу цінних паперів, який обґрунтовано, зокрема, вчиненням боржником (ПП "Спецзовнішкомплект") до відкриття провадження у справі про його банкрутство фраудаторного правочину.

25. Отже, зважаючи на зміст предмета судового розгляду, доводів скаржника, висновків судів попередніх інстанцій, необхідним є вирішення питання правомірності відмови судами у задоволенні позовних вимог про визнання оспорюваного правочину недійсним з підстав, передбачених нормами ЦК України, який, як переконує позивач укладено з метою уникнення майнової відповідальності перед кредиторами.

26. Так, за змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу в суді.

27. Згідно із частиною першою статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства визначено справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

28. Визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 16 ЦК України, статтею 20 ГК України, статтею 42 КУзПБ. У цій справі позивач обґрунтував свої вимоги з посиланням на цивільне законодавство та зазначав про очевидно недобросовісні дії відповідачі та зловживання правом стосовно кредитора.

29. Відповідно до положень статей 14, 74 ГПК України тягар доведення порушеного права у спорі про визнання недійсним правочину покладений на заявника цих вимог.

30. Отже, реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і залежно від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (правова позиція Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду, викладена в постанові від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17).

31. Крім того, як неодноразово наголошував Верховний Суд України (постанови від 01.06.2016 у справі № 920/1771/14, від 30.11.2016 у справі № 910/31110/15), під час вирішення спору про визнання недійсним оспорюваного правочину необхідно застосовувати загальні положення статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, а й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно сталося.

32. Слід звернути увагу, що банкрутство за своєю природою є особливим правовим механізмом врегулювання відносин між неплатоспроможним боржником та його кредиторами, правове регулювання якого регламентовано КУзПБ з 21.10.2019, а до вступу в дію цього Кодексу - Законом про банкрутство в редакції від 19.01.2013, що втратив чинність 21.10.2019, які визначають особливості провадження у справах про банкрутство, тобто є спеціальними та мають пріоритет у застосуванні при розгляді цих справ порівняно з іншими нормами законодавства.

33. Застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. висновки, сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 01.10.2019 у справі № 910/3907/18).

34. Поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними (рішення ЄСПЛ від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" (Doran v. Ireland)).

35. Ефективність означає як попередження стверджуваного порушення чи його продовження, так і надання відповідного відшкодування за будь-яке порушення, яке вже відбулося (рішення ЄСПЛ від 26.10.2000 у справі "Кудла проти Польщі" (Kudla v. Poland)).

36. У рішенні від 05.04.2005 у справі "Афанасьєв проти України" ЄСПЛ зазначав, що засіб захисту, що вимагається, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

37. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003).

38. Статтею 16 ЦК України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 ГК України, визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

39. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац дванадцятий частини другої статті 16 ЦК України).

40. КУзПБ є частиною цивільного/господарського законодавства, тому до правовідносин, які регулює цей Кодекс як спеціальний нормативно-правовий акт, можуть застосовуватися також норми ЦК України, зокрема щодо загальних підстав для визнання недійсними правочинів за участі боржника.

41. Визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 16 ЦК України, статтею 20 ГК України. Загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 цього Кодексу.

42. Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці, що підтверджується висновками, які містяться у постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-78цс13, від 11.05.2016 у справі № 6-806цс16, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 17.06.2020 у справі № 910/12712/19, від 20.01.2021 у справі № 910/8992/19 (910/20867/17), від 16.03.2021 у справі № 910/3356/20, від 18.03.2021 у справі № 916/325/20, від 19.02.2021 у справі № 904/2979/20 тощо.

43. Тому в кожній справі про визнання правочину недійсним суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним і настання певних юридичних наслідків.

44. Провадження у справі про банкрутство, на відміну від позовного провадження, призначенням якого є визначення та задоволення індивідуальних вимог кредиторів, має на меті задоволення сукупності вимог кредиторів неплатоспроможного боржника. Досягнення цієї мети є можливим за умови гарантування: 1) охорони інтересів кредиторів від протизаконних дій інших кредиторів; 2) охорони інтересів кредиторів від недобросовісних дій боржника, інших осіб; 3) охорони боржника від протизаконних дій кредиторів, інших осіб.

45. Насамперед це зумовлено специфікою провадження у справах про банкрутство, яка полягає у застосуванні спеціальних способів захисту її суб`єктів, особливостях процедури, учасників стадій та інших елементів, які відрізняють це провадження від позовного.

46. Безумовно, визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство спрямоване на досягнення однієї з основних цілей процедури неплатоспроможності - максимально можливе справедливе задоволення вимог кредиторів.

47. Отже, кредитор (кредитори) та арбітражний керуючий є тими зацікавленими особами у справі про банкрутство, які мають право звертатися з позовами про захист майнових прав та інтересів з підстав, передбачених нормами ЦК України, ГК України чи інших законів, у межах справи про банкрутство і таке звернення є належним способом захисту, який гарантує практичну й ефективну можливість відновлення порушених прав кредиторів та боржника. (Постанова судової палати для розгляду справ про банкрутство від 24.11.2021 у справі № 905/2030/19 (905/2445/19)

48. Правочинами визнаються дії фізичних та юридичних осіб, спрямовані на виникнення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків.

49. Правочин - це дія, яка вчиняється для досягнення дозволеної законом мети (набуття майна тощо), яка характеризується такими ознаками:

- це завжди вольовий акт, тобто дії свідомі;

- це правомірні дії, тобто вчиняються відповідно до закону;

- спеціальна спрямованість на виникнення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, тобто в правочину завжди присутня правова мета.

50. Фраудаторними правочинами в юридичній науці та в останні роки в українській судовій практиці називають договори, що вчиняються з метою завдати шкоди кредитору.

51. Стаття 13 ЦК України, у якій визначаються межі здійснення цивільних прав, встановлює, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства, зокрема при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині, а також не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

52. Зловживання правом - це особливий тип правопорушення, яке вчиняється правомочною особою при здійсненні нею належного їй права, пов`язаний з використанням недозволених конкретних форм в рамках дозволеного йому законом загального типу поведінки.

53. За одним із сучасних визначень, під зловживанням правом розуміються випадки, коли суб`єкт цивільних правовідносин, якому належить певне суб`єктивне цивільне право, здійснює його неправомірно, коли суть здійснення права іде врозріз з його формальним змістом.

54. Тобто уповноважена особа, маючи суб`єктивне право і спираючись на нього, виходить за межі дозволеної поведінки. Слово "зловживання" за своїм буквальним змістом означає використання, вживання чого-небудь з метою заподіяння певного зла, шкоди, збитків кому б то не було.

55. Учасники цивільних відносин при здійсненні своїх прав зобов`язані діяти добросовісно, утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб; не допускаються дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. На цих засадах мають ґрунтуватися і договірні відносини.

56. У зв`язку з цим слід дійти висновку, що межею реалізації принципу свободи договору має бути неприпустимість зловживання правом.

57. Рішенням Конституційного Суду України від 28.04.2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що "оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука "а також зловживання правом в інших формах", що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)".

58. Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в українському законодавстві регулюються тільки в певних сферах, зокрема у банкрутстві (стаття 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (до введення в дію КУзПБ), стаття 42 КУзПБ), при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб"); у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України "Про виконавче провадження").

59. Велика Палата Верховного Суду кваліфікує правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам, як фраудаторні правочини, зробивши такий правовий висновок:

"Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили. Боржник (дарувальник), проти якого ухвалено вирок про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та його сини (обдаровувані), які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України)" (постанова ВП ВС від 03.07.2019 року у справі № 369/11268/16-ц).

60. Отже, договір, який укладений з метою уникнути виконання договору та зобов`язання зі сплати боргу, є зловживанням правом на укладання договору та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди кредитору. Такий договір може вважатися фраудаторним та може бути визнаний судом недійсним за позовом особи, право якої порушено, тобто кредитора.

61. Фраудаторні угоди - це угоди, що завдали шкоди боржнику (як приклад, угода з метою виведення майна). Мета такого правочину в момент його укладання є прихованою, але проявляється через дії або бездіяльність, що вчиняються боржником як до, так і після настання строку виконання зобов`язання цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку.

62. Слід звернути увагу, що фраудаторним правочином може бути як оплатний (договір купівлі-продажу), так і безоплатний договір (договір дарування), а також може бути як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин.

63. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора (висновок, викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 910/7547/17).

64. Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватися від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову і фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається "про людське око", таким критеріям відповідати не може.

65. Отже, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності і набуває ознак фраудаторного правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам (див. висновки, викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 03.03.2020 у справі № 910/7976/17, від 03.03.2020 у справі № 904/7905/16, від 03.03.2020 у справі № 916/3600/15, від 26.05.2020 у справі № 922/3796/16, від 04.08.2020 у справі № 04/14-10/5026/2337/2011, від 17.09.2020 у справі № 904/4262/17, від 22.04.2021 у справі № 908/794/19 (905/1646/17)).

66. Цивільні й господарські відносини, у межах яких передбачається виконання обов`язку боржника в майбутньому без забезпечення такого боргу, ґрунтуються в основному на довірі учасників відносин до свого контрагента, а також на впевненості в можливості захистити свої майнові права в спосіб, передбачений законом, зокрема через суд.

67. Судова палата з розгляду справ про банкрутство у постанові від 24.11.2021 у справі 905/2030/19 (905/2445/19) сформулювала висновок про те, що фраудаторним може виявитися будь-який правочин, що здійснюється між учасниками господарських правовідносин, який укладений на шкоду кредиторам, отже, такий правочин може бути визнаний недійсним в порядку позовного провадження у межах справи про банкрутство відповідно до статті 7 КУзПБ на підставі пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України як такий, що вчинений всупереч принципу добросовісності, та частин третьої, шостої статті 13 ЦК України з підстав недопустимості зловживання правом, на відміну від визнання недійсним фіктивного правочину, лише на підставі статті 234 ЦК України.

У такому разі звернення в межах справи про банкрутство з позовом про визнання недійсними правочинів боржника на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом є належним способом захисту, який гарантує практичну й ефективну можливість захисту порушених прав кредиторів та боржника.

Щодо суті касаційної скарги

68. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частин першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у разі, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

69. Із зазначеної норми вбачається, що касаційний перегляд із зазначених мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного в постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах (постанови Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 910/14596/19, від 21.10.2021 у справі № 922/2507/18, від 02.11.2021 у справі № 918/1131/20 тощо).

70. Верховний Суд зазначав, що подібність правовідносин визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет) (ухвала об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.03.2020 у справі № 910/4450/19).

71. Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала позицію про те, що порівнювати подібні правовідносин необхідно за критеріями: предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог, встановлені фактичні обставини та однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин (постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.06.2019 у справі № 305/1180/15-ц, від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16, від 16.01.2019 у справі № 757/31606/15-ц).

72. Під судовими рішеннями у подібних правовідносинах потрібно розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19, пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 910/5394/15-г; постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11, від 16.01.2019 у справі № 757/31606/15-ц).

73. Водночас досягти повного збігу всіх зазначених обставин у двох різних справах неможливо. Відповідно, враховуючи різноманіття можливих правовідносин, в межах яких така норма права може бути застосована, для забезпечення однакового застосування норми права визначальним при встановленні подібних правовідносин мають бути ті ознаки, які впливають на їх матеріально-правове регулювання (тобто можливість застосування відповідної норми).

74. Проаналізувавши висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), на яку як на підставу касаційного оскарження посилається у своїй касаційній скарзі позивач, Верховний Суд вважає, що висновки, викладені у наведеній постанові Великої Палати Верховного Суду мали б бути застосовані судами попередніх інстанцій під час вирішення цього спору.

75. Так, у своїй постанові Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що позивач має право звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що спрямований на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України) і послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

76. Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постанові від 03.03.2020 у справі № 910/7976/17, від 03.03.2020 у справі № 904/7905/16, від 04.08.2020 у справі № 04/14-10/5026/2337/2011, а у постанові судової палати для розгляду справ про банкрутство Верховного Суду від 24.11.2021 у справі № 905/2030/19 (905/2445/19), хоча і за дещо іншими фактичними обставинами, ніж у справі, що розглядається.

77. У цьому ж спорі суди обмежилися лише з`ясуванням обставин наявності або відсутності у директора ПП "Спецзовнішкомплект" ОСОБА_1 достатніх повноважень на підписання оскаржуваного договору, посиланням на відплатність та виконання оскаржуваного договору і недоведеність порушення цивільних прав й інтересів позивача діями відповідачів у справі, усунувшись від фактичного з`ясування обставин, на які посилався позивач упродовж всього розгляду справи, зокрема, про те, що ПП "Спецзовнішкомплект" вчиняє дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми позики кредитору, отже діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора.

78. Суди фактично ухилились у цьому спорі від з`ясування обставин сумнівності дій боржника щодо відчуження свого майна в контексті ознак фраудаторності оскаржуваного правочину.

79 Частиною шостою статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

80. Однак наведеного суди попередніх інстанцій не врахували, викладені у позові аргументи заявника не дослідили.

Крім того, суди у оскаржуваних судових рішеннях безпідставно застосували до спірних правовідносин положення ст. 42 КУзПБ, з огляду на те, що позивач не обґрунтував свої позовні вимоги посиланням на цю норму.

81. Частиною першою статті 36 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

82. До повноважень Верховного Суду не входить дослідження доказів, встановлення фактичних обставин справи або їх переоцінка, тобто об`єктом перегляду касаційним судом є виключно питання застосування права.

83. Водночас без дослідження і з`ясування наведених обставин ухвалені у справі рішення не можна вважати правомірними та обґрунтованими.

84. Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (рішення ЄСПЛ у справах "Мала проти України", "Богатова проти України").

85. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді "заслухані", тобто належним чином вивчені судом (рішення ЄСПЛ у справах "Дюлоранс проти Франції", "Донадзе проти Грузії").

86. Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами (рішення ЄСПЛ у справі "Ван де Гурк проти Нідерландів").

87. Вимогами процесуального закону визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

88. Ухвалені у справі судові рішення таким вимогам в повній мірі не відповідають, оскільки не з`ясувавши всіх обставин, що мають значення для справи, не дослідивши пов`язані з ними докази та не надавши належного мотивування, залишивши поза увагою доводи позивача, що стосуються підстав позову, попередні судові інстанції припустилися порушення вимог статей 86, 236 ГПК України щодо повного та всебічно дослідження обставин, доказів та аргументів сторін, що мають значення для правильного вирішення цієї справи.

89. Враховуючи, що доводи касаційних скарг стосовно відсутності здійснення судами попередніх інстанцій правового аналізу щодо фраудаторності оскаржуваного правочину в контексті кваліфікації спірних правовідносин є визначальними та вагомими і знайшли своє часткове підтвердження з наведених міркувань, наслідком чого є скасування оскаржуваних судових рішень з направленням справи на новий розгляд до місцевого господарського суду.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

90. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

91. Згідно з пунктами 1, 2 частини третьої статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є, зокрема, порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

92. З огляду на викладене касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

93. Під час нового розгляду справи суду належить урахувати викладене та надати правову оцінку позовній заяві в контексті вимог позивача щодо наявності ознак фраудаторності оскаржуваного правочину, взявши до уваги висновки, зроблені у цій постанові.

Крім того судам слід врахувати, що важливим у застосуванні норм інституту позовної давності є правильне визначення моменту початку перебігу позовної давності.

Судам слід брати до уваги, що за загальним правилом, встановленим у частині першій статті 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Початок перебігу строку позовної давності для звернення до суду пов`язується як з об`єктивним моментом - наявністю порушення прав особи, так і з суб`єктивним, коли особа, яка звертається до суду, дізналась або повинна була дізнатися про порушення своїх прав.

Щодо судових витрат

94. У зв`язку із скасуванням судових рішень попередніх інстанцій і направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції питання розподілу витрат зі сплати судового збору за подання і розгляд касаційних скарг Верховним Судом відповідно до статті 129 ГПК України не здійснюється.

Керуючись статтями 240, 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду Кіровоградської області від 26.11.2020 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 12.05.2021 у справі №912/2007/18 скасувати.

3. Справу №912/2007/18 направити на новий розгляд до господарського суду Кіровоградської області.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий С.В. Жуков

Судді О.О. Банасько

К.М. Огороднік