РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

23.02.2022Справа № 910/17934/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Турчина С.О. за участю секретаря судового засідання Шкорупеєва А.Д., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Фізичної особи-підприємця КАРПОВОЇ НАТАЛІЇ ГЕОРГІЇВНИ

до Фізичної особи-підприємця ЯВАРПУР-КОРДЕСТАНІ МЕХРАН МАНУЧЕХРОВИЧА

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Акціонерне товариство "АЛЬФА-БАНК"

про визнання недійсним договору та стягнення 141282,86 грн

Представники сторін:

від позивача: Паніотов О.К.

від відповідача: Ковальов Ю.Ю.

від третьої особи: не з`явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець КАРПОВА НАТАЛІЯ ГЕОРГІЇВНА звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи-підприємця ЯВАРПУР-КОРДЕСТАНІ МЕХРАН МАНУЧЕХРОВИЧА про визнання недійсним договору оренди нежилого приміщення №04 від 12.03.2021 та стягнення 141282,86 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.11.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 09.12.2021.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.12.2021 продовжено підготовче провадження у справі №910/17934/21 на 30 днів, відкладено підготовче засідання у справі №910/17934/21 на 21.12.2021, залучено до участі у справі №910/17934/21 третю особу без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Акціонерне товариство "АЛЬФА-БАНК".

Протокольною ухвалою від 21.12.2021 відкладено підготовче судове засідання на 12.01.2022.

11.01.2022 на електронну пошту суду від третьої особи надійшла заява про відкладення розгляду справи.

У підготовчому засіданні 12.01.2022, розглянувши заяву третьої особи про відкладення розгляду справи, суд встановив, що подана через електронну пошту заява про відкладення розгляду справи, не скріплена електронним цифровим підписом, а відтак вказана заява не вважається такою, що підписана заявником (його представником). У зв`язку із наведеним, керуючись ст. 42, 170, 233 Господарського процесуального кодексу України, суд залишив заяву третьої особи про відкладення розгляду справи без розгляду.

У підготовчому засіданні 12.01.2022 суд постановив протокольну ухвалу без виходу до нарадчої кімнати про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 27.01.2022.

У підготовчому засіданні 27.01.2022 представник позивача надав суду клопотання про долучення до матеріалів справи витрат на правову допомогу. Зазначене клопотання із доданими до нього документами долучені до матеріалів справи.

Протокольною ухвалою від 27.01.2022 відкладено судове засідання по суті на 10.02.2022.

10.02.2022 через відділ діловодства суду від відповідача надійшло клопотання про направлення справи до Господарського суду Полтавської області.

У підготовчому засіданні 10.02.2022 суд, розглянувши клопотання відповідача про направлення справи за підсудністю, відмовив у задоволенні вказаного клопотання, про що постановив протокольну ухвалу, з огляду на наступне.

У заявленому клопотанні заяві відповідач на підставі п.1 ч.1 ст.31 ГПК України просить суд передати позов Фізичної особи-підприємця КАРПОВОЇ НАТАЛІЇ ГЕОРГІЇВНИ на розгляд до Господарського суду Полтавської області, оскільки місцем проживання відповідача є: АДРЕСА_1.

Так, позов пред`являється до господарського суду за місцезнаходженням чи місцем проживання відповідача, якщо інше не встановлено цим Кодексом (ч.1 ст.27 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ч.2 ст.27 Господарського процесуального кодексу України для цілей визначення підсудності відповідно до цього Кодексу місцезнаходження юридичної особи та фізичної особи - підприємця визначається згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

У ч.1 ст.29 Господарського процесуального кодексу України зазначено, що право вибору між господарськими судами, яким відповідно до цієї статті підсудна справа, належить позивачу, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 30 цього Кодексу.

Згідно з ч.3 ст. 30 Господарського процесуального кодексу України спори, що виникають з приводу нерухомого майна, розглядаються господарським судом за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

Статтею 125 Конституції України передбачено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Територіальна підсудність - це компетенція із розгляду справ однорідними судами залежно від території, на яку поширюється їх юрисдикція.

Основними видами територіальної підсудності є, зокрема загальна, альтернативна та виключна.

Види підсудності передбачають в одних випадках пільги сторонам при виборі суду, в інших - створення найсприятливіших умов для вирішення справи, забезпечення незалежності та неупередженості суду, захист прав заінтересованих осіб.

Загальна територіальна підсудність встановлюється як загальне правило і застосовується у тому випадку, коли вона не змінена або доповнена іншим видом територіальної підсудності.

Суд зазначає, що право особи на звернення до суду може бути реалізоване у визначеному процесуальним законом порядку, оскільки воно зумовлене дотриманням процесуальної форми, передбаченої для цього чинним законодавством, а також встановленими ним передумовами для звернення до суду, в тому числі додержання правил юрисдикції у господарських судах.

Виключна підсудність - це правило, відповідно до якого справа має бути розглянута тільки певним господарським судом. Виключна підсудність означає, що певні категорії справ не можуть розглядатися за загальними правилами підсудності, а також за правилами альтернативної підсудності. Правило про виключну підсудність застосовується судом у будь-якому випадку за наявності визначених законом умов, не залежить від волі сторін, а також наявності чи відсутності обґрунтувань учасників справи щодо її застосування.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16.08.2019 у справі №916/142/19.

У постанові Верховного Суду від 19.06.2019 у справі №760/6693/17-ц судом зазначено, що виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна.

Згідно з положеннями статті 181 Цивільного кодексу України до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 Цивільного кодексу України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 Цивільного кодексу України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 Цивільного кодексу України); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Виходячи з аналізу зазначених правових норм Верховний Суду у постанові від 19.06.2019 у справі №760/6693/17-ц висловив правову позицію, що правила виключної підсудності застосовуються до позовів з приводу нерухомого майна, стосуються позовів з приводу будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно: земельні ділянки, будинки, квартири тощо, зокрема щодо права власності на нерухоме майно, а також щодо речових прав на нерухоме майно, дійсності (недійсності) договорів щодо такого майна або спорів з приводу невиконання стороною умов договору, об`єктом якого є нерухоме майно, вимог іпотекодержателя.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 10.04.2019 у справі №638/1988/17, правила виключної підсудності застосовуються до позовів з приводу нерухомого майна, стосуються позовів з приводу будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно: земельні ділянки, будинки, квартири тощо, зокрема щодо права власності на нерухоме майно, а також щодо речових прав на нерухоме майно, дійсності (недійсності) договорів щодо такого майна або спорів з приводу невиконання стороною договору, об`єктом якого є нерухоме майно.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.02.2021 у справі №911/2390/18 зазначила, що за визначенням, що дає Академічний тлумачний словник української мови, словосполука "з приводу" означає "у зв`язку з чим-небудь", тому словосполучення "з приводу нерухомого майна" треба розуміти як будь-який спір у зв`язку з нерухомим майном або певними діями, пов`язаними з цим майном.

Аналізуючи логічну послідовність зміни формулювання положень процесуального законодавства щодо правил розгляду позовів за виключною підсудністю, убачається її спрямованість на визначення виключної підсудності в цілому для всіх спорів, які виникають у межах відповідних правовідносин у зв`язку з нерухомим майном, безвідносно до предмета конкретного спору.

Отже, слід дійти висновку, що за правилами чинного Господарського процесуального кодексу України виключна підсудність застосовується до тих спорів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.02.2021 у справі №911/2390/18 дійшла висновку, що словосполучення "з приводу нерухомого майна" у частині третій статті 30 Господарського процесуального кодексу України необхідно розуміти таким чином, що правила виключної підсудності поширюються на будь-які спори, які стосуються прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. У таких спорах нерухоме майно не обов`язково виступає як безпосередньо об`єкт спірного матеріального правовідношення.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, яка викладена у постановах у справі № 460/4286/16-ц від 23.01.2018р. та у справі № 640/16548/16-ц від 16.05.2018р., до позовів, що виникають з приводу нерухомого майна, належать, зокрема, позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 Цивільного кодексу України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 Цивільного кодексу України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 Цивільного кодексу України); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

З огляду на викладене, суд вважає, що спір у даній справі виник з приводу нерухомого майна, оскільки позивачем заявлено позовні вимоги про визнання недійсним договору оренди нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: м. Київ, вулиця Кропивницького, будинок №12, а тому даний спір у відповідності до вимог частини третьої статті 30 ГПК України має розглядатись за місцезнаходженням нерухомого майна, тобто Господарським судом міста Києва.

Протокольною ухвалою від 10.02.2022 відкладено судове засідання по суті на 23.02.2022.

23.02.2022 через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позов, у якому просив суд поновити строк на подання відзиву та зупинити провадження у справі №910/17934/21 до вирішення пов`язаної справи №757/22082/21, яка розглядається Печерським районним судом м. Києва.

У судове засідання 23.02.2022 прибули представники позивача та відповідача. Представник третьої особи у судове засідання 23.02.2022 не з`явився. Про час та місце розгляду справи третя особа повідомлялася ухвалами суду, направленими у встановленому процесуальним законом порядку на адресу місцезнаходження третьої особи.

У судовому засіданні представник відповідача заявив клопотання про долучення до матеріалів справи відзиву на позов та просив суд зупинити провадження у справі.

У судовому засіданні 23.02.2022 суд, керуючись ст.118, 119, ст.165 ГПК України протокольною ухвалою залишив без розгляду відзив відповідача, оскільки відзив на позов, який поданий до суду з порушенням строків встановлених ухвалою суду про відкриття провадження у справі та поважності причин неподання відповідачем відзиву на позов не підтверджено.

У судовому засіданні з розгляду справи по суті 23.02.2022, розглянувши клопотання відповідача про зупинення провадження у справі, суд постановив протокольну ухвалу про відмову у задоволенні зазначеного клопотання, з огляду на наступне.

Так, у своєму клопотанні відповідач просить суд зупинити провадження у справі №910/17934/21 до вирішення пов`язаної справи №757/22082/21 про скасування рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Русанюка Золтана Золтановича від 04 березня 2021 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 56929274 на підставі дублікату договору іпотеки N 6795 від 22 грудня 2006 року, на нежилі приміщення з № 1 по № 7 (групи приміщень N 19) (в літ. А), загальною площею 56,4 м. кв., розташовані в підвалі будинку №12 по вул. Кропивницького в м.Києві за Акціонерним Товариством "Альфа-Банк".

У відповідності до приписів п.5 ч.1 ст.227 Господарського процесуального кодексу України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадку об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Об`єктивна неможливість розгляду справи полягає у взаємозв`язку підстав позову, що розглядається, з юридичними фактами, які будуть встановлені судовим рішенням в іншій справі.

Виходячи зі змісту вказаної норми, для вирішення питання про зупинення провадження у справі, господарський суд у кожному випадку повинен з`ясувати, як справа, що розглядається даним судом, є пов`язаною із справою, що розглядається іншим судом, а також чим обумовлюється неможливість розгляду даної справи.

Однак, об`єктивної неможливості розгляду справи №910/17934/21 до вирішення спору у справі №757/22082/21 судом не встановлено.

Більш того, за приписами ч. 3 ст. 195 Господарського процесуального кодексу України провадження у справі на стадії її розгляду по суті зупиняється тільки з підстав, встановлених пунктами 1 - 3 частини першої статті 227 та пунктом 1 частини першої статті 228 цього Кодексу.

Наведеними положеннями законодавець встановив вичерпний перелік підстав для зупинення провадження на стадії розгляду справи по суті, який розширеному тлумаченню не підлягає.

З огляду на вище наведене, враховуючи, що суд здійснює розгляд справи по суті, у суду відсутні процесуально-правові підстави для зупинення провадження у справі №910/17934/21.

Представник позивача у судовому засіданні 23.02.2022 надав пояснення по суті позовних вимог, просив суд позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні 23.02.2022 проти позовних вимог заперечив. Також представник відповідача заявив усні заперечення щодо суми судових витрат (витрат на правову допомогу), просив суд зменшити суму судових витрат заявлених позивачем до 6000,00 грн.

У судовому засіданні 23.02.2022 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

12.03.2021 між Фізичною особою-підприємцем Карповою Наталією Георгіївною (орендар, позивач) та Фізичною особою-підприємцем Яварпур-Кордестані Мехран Манучехровичем (орендодавець, відповідач) укладений договір оренди нежитлового приміщення № 04 (далі - договір), відповідно до якого орендодавець передає, а орендар бере у тимчасове володіння та користування (відповідно до технічного паспорту) нежитлове приміщення за №19, під літерою А, яке знаходиться по вул. Кропивницького, будинок №12, у місті Києві.

Відповідно до п.1.1. договору площа нежилого приміщення, яке орендується складає 56,4 кв.м, а також додаткова площа приміщень, визначених у п.12.2. цього договору.

Згідно із п.1.2. договору приміщення належать орендодавцю на праві власності згідно договору купівлі-продажу від 22 грудня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Марченко О.І.

Пунктом 3.1 договору передбачено, що приміщення передається орендодавцем орендарю в день підписання акту прийому-передачі, який є невід`ємною частиною договору (додаток № 1 до договору).

Відповідно до п.5.1 договору орендна плата за місяць становить 33000,00 грн.

У пункті п.5.2 договору визначено, що орендар додатково передає орендодавцю 33000,00 грн як гарантійний платіж щодо виконання орендарем своїх зобов`язань за договором, яка повертається орендарю після виконання своїх обов`язків за цим договором або зазначений гарантійний платіж може бути зарахований як плата за останній місяць оренди.

Загальна сума грошових коштів, при підписанні цього договору склала 66000,00 грн, в тому числі: 33000,00 грн - орендна плата за перший місяць оренди; 33000,00 грн - гарантійний платіж (п.5.3. договору).

На виконання умов договору оренди, 12 березня 2021 року, між позивачем та відповідачем підписаний акт прийому-передачі, відповідно до якого орендодавець передав орендарю приміщення, а також рухоме майно, яке знаходилось у приміщенні згідно із переліком, наведеному в додатку №1 до договору.

Також на виконання умов договору позивач передав відповідачу 66000,00 грн згідно із ст.5 договору №04 від 12.03.2021, про що відповідачем оформлено розписку від 12.03.2021.

Позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що укладаючи договір оренди нежитлового приміщення № 04 від 12.03.2021, відповідач ввів в оману позивача щодо обставин, які мають істотне значення, а саме приховав інформацію щодо відсутності у відповідача права власності на нежитлове приміщення за №19, під літерою А, яке знаходиться по вул. Кропивницького, будинок №12, у місті Києві.

Так, позивач зазначає, що під час підготовки приміщення до використання за призначенням, в приміщення прибули представники АТ "АЛЬФА-БАНК" та пред`явили документи, що підтверджують право власності на приміщення, а також вручили позивачу лист від 22.03.2021, в якому Банк вимагав не перешкоджати в реалізації прав власника приміщення, а саме: вільно володіти, користуватись та розпоряджатись приміщенням та вимагав від позивача звільнити приміщення.

31 березня 2021 року, на вимогу АТ "АЛЬФА-БАНК", позивач передав ключі від приміщення та майно згідно додатку №1 до договору оренди (майно, зазначене в акті прийому-передачі приміщення) представнику АТ "АЛЬФА-БАНК".

Позивач вважає, що зі сторони відповідача мав місце обман, оскільки відповідач знав, але не повідомив позивача про те, що на момент укладення договору оренди він вже не є власником приміщення, не повідомив, що приміщення обтяжено іпотекою, а також не повідомив про наявність арештів, накладених на приміщення у виконавчому провадженні. За доводами позивача, відсутність у відповідача права розпорядження приміщенням та передачі його в оренду є обставиною, яка має істотне значення та є очевидним, що позивач ніколи не уклав би договір оренди, якщо би знав, що відповідач не є власником приміщення та приміщення перебуває в іпотеці та зазначене приміщення накладено арешт.

Посилаючись на наведені обставини, позивач стверджує, що в силу положень статті 230 Цивільного кодексу України договір оренди нежитлового приміщення № 04 від 12.03.2021 є недійсними. Відповідно до положень частини другої статті 230 ЦК України позивачем нараховано 132000,00 грн збитків у подвійному розмірі, завданих у зв`язку з вчиненням оспорюваного правочину, а також на підставі ст.625 ЦК України нараховані інфляційні втрати у сумі 6722,42 грн (період нарахування: березень - вересень 2021 року) та 3% річних у сумі 2560,44 грн (період нарахування: 12.03.2021 по 02.11.2021).

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з наступних підстав.

За змістом ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч.1 ст.5 Господарського процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України. Аналогічні положення містить ст.20 Господарського кодексу України.

Одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів, відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України, є визнання правочину недійсним, а загальні вимоги щодо недійсності правочину визначено статтею 215 цього Кодексу.

Згідно частини третьої статті 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Аналогічна позиція наведена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 по справі №905/1227/17.

За змістом постанови №9 від 06.11.2009 Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними.

Статтею 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв`язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тобто обман має місце, коли задля вчинення правочину або надається невірна інформація, або вона замовчується. Причому це робиться навмисно, з метою, аби правочин було вчинено. Усі ці обставини - наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Правочин, здійснений під впливом обману, на підставі статті 230 ЦК України може бути визнаний судом недійсним. Отже, позивач має довести наявність одночасно трьох складових, а саме: наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, наявність обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка.

Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.

При цьому обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Отже, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення.

Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі №910/15424/21, від 01.08.2018 року у справі №445/1011/17.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс і под.).

Правомочність користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання.

Правомочність розпоряджання означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і таке інше).

У сукупності ці правомочності вичерпують усі надані власнику можливості.

Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Як підтверджено матеріалами справи, після укладення з відповідачем договору оренди нежитлового приміщення № 04 від 12.02.2021, АТ "АЛЬФА-БАНК" звернулося до позивача із листом від 22.03.2021, у якому виставило вимогу до позивача не перешкоджати в реалізації прав власника приміщення, а саме: вільно володіти, користуватись та розпоряджатись приміщенням та вимагало від позивача звільнити нежитлове приміщення за №19, під літерою А, яке знаходиться по вул. Кропивницького, будинок №12, переданого позивачу в оренду за зазначеним договором.

Згідно Інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 22.03.2021 та від 09.12.2021 право власності на нежилі приміщення з №1 по №7 (групи приміщень №19) в літ. А, за адресою: м. Київ, вул. Кропивницького, будинок 12, належить АТ "АЛЬФА-БАНК". Право власності зареєстроване 02.03.2021 на підставі договору іпотеки №6795 від 22.12.2006, посвідченого приватним нотаріусом Київського нотаріального округу, Марченко О.І.

Отже, відповідач знав, що він не власником нежитлового приміщення за №19, в літ. А, розташованого за адресою: м. Київ, вул. Кропивницького, будинок 12 та відповідно не має права володіння, користування та розпорядження майном.

Станом на дату укладення договору оренди нежитлового приміщення № 04 від 12.02.2021 відповідач не інформував позивача про існування обставин, що перешкоджають його укладенню та виконанню, а саме про те, що нежитлове приміщення за №19, в літ. А, розташоване за адресою: м. Київ, вул. Кропивницького, будинок 12 належить на праві власності АТ "АЛЬФА-БАНК". Доказів протилежного матеріали справи не містять. Також у матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач повідомляв позивача про наявність іпотеки та арештів орендованого приміщення.

Натомість, у пункті 1.2. договору було визначено, що приміщення належать відповідачу (орендодавцю) на праві власності згідно договору купівлі-продажу від 22 грудня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Марченко О.І.

Отже, відповідач не проінформував позивача в момент укладення оспорюваного договору про існування вищевказаних обставин, які перешкоджають укладенню договору та його виконанню, а саме про те, що власником нежитлового приміщення за №19, в літ. А, розташованого за адресою: м. Київ, вул. Кропивницького, будинок 12 є АТ "АЛЬФА-БАНК".

З огляду на викладене, суд вважає, що замовчування відповідачем обставин, що мали істотне значення для оспорюваного правочину щодо власника нежитлового приміщення за №19, в літ. А, розташованого за адресою: м. Київ, вул. Кропивницького, будинок 12 є навмисним введенням позивача в оману щодо наявності правомочностей володіння, користування та розпорядження приміщенням, що безпосередньо впливає на можливість передачі його в оренду, а відтак, позовні вимоги про визнання недійсним договору оренди №04 від 12.03.2021 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Частиною другою статті 230 Цивільного кодексу України передбачено, що сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Згідно з частиною 2 статті 22 Цивільного кодексу України, збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Зазначена норма кореспондує положенням статті 224 Господарського кодексу України, відповідно до якої учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Тобто, збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ особи, що обмежує її інтереси як учасника певних відносин і проявляється у витратах, зроблених особою, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних особою доходів, які б вона одержала при умові правомірної поведінки особи.

Згідно із п.8 ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України, одним із способами захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

За умовами договору орендна плата за місяць становить 33000,00 грн. Також сторонами погоджено, що позивач передає відповідачу 33000,00 грн як гарантійний платіж (п.5.1., 5.2. договору).

У пункті 5.3. договору визначено, що загальна сума грошових коштів, при підписанні цього договору склала 66000,00 грн, в тому числі: 33000,00 грн - орендна плата за перший місяць оренди; 33000,00 грн - гарантійний платіж.

12.03.2021 відповідач оформив розписку, за якою Фізичною особою-підприємцем Яварпур-Кордестані Мехран Манучехровичем отримано від Карпової Наталії Георгіївни 66000,00 грн згідно із ст.5 договору №04 від 12.03.2021.

Враховуючи встановлені вище обставини щодо введенням позивача в оману під час укладення договору, сплачені позивачем грошові кошти у сумі 66000,00 грн є фактично понесеними збитками позивача.

Перевіривши розрахунок заявлених позивачем до стягнення 132000,00 грн (збитків у подвійному розмірі, що завдані у зв`язку з вчиненням оспорюваного правочину), судом встановлено, що заявлена до стягнення сума грошових коштів є арифметично правильною, відповідає вимогам частини другої статті 230 ЦК України, яка є імперативною правовою нормою (66000,00 грн (фактично понесені збитки) х 2), а тому, вимога про стягнення з відповідача на користь позивача збитків у розмірі 132000,00 грн, яка є похідною від вимоги про визнання договору №04 від 12.03.2021 є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача нарахованих на підставі ст.625 ЦК України інфляційних втрат у сумі 6722,42 грн (період нарахування: березень - вересень 2021 року) та 3% річних у сумі 2560,44 грн ((період нарахування: 12.03.2021 по 02.11.2021), суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 625 ЦК України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3 % річних від простроченої суми.

У кредитора згідно з частиною другою статті 625 ЦК України є право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат та 3 % річних за період прострочення в оплаті основного боргу.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 року в справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19) зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю.

За змістом статей 509, 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Аналогічна позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі №758/1303/15-ц та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц.

Виходячи з системного аналізу наведених норм законодавства, враховуючи приписи частини другої статті 230 Цивільного кодексу України, оскільки договір оренди №04 від 12.03.2021 визнано недійсним у судовому порядку та обов`язок відповідача відшкодувати позивачу збитки у подвійному розмірі, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину встановлено рішенням суду, вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат у сумі 6722,42 грн та 3% річних у сумі 2560,44 грн за періоди визначені позивачем у позові є безпідставними, у зв`язку із чим у задоволенні позовних вимог у цій частині слід відмовити.

За змістом ч.1 ст.14 ГПК України суд розглядає справу не інакше як, зокрема, на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до ч.3 ст.13, ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Приписами ст.76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст.78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

З урахуванням встановлених обставин, відповідно до ст.86 ГПК України, суд оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов висновку про задоволення позовних вимог Фізичної особи-підприємця КАРПОВОЇ НАТАЛІЇ ГЕОРГІЇВНИ в частині визнання недійсним договору оренди №04 від 12.03.2021 та стягнення з Фізичної особи-підприємця Яварпур-Кордестані Мехрана Манучехровича збитків у сумі 132000,00 грн та відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача інфляційних втрат у сумі 6722,42 грн та 3% річних у сумі 2560,44 грн.

Щодо розподілу судових витрат суд виходить з наступного.

Згідно з ч.1, 3 ст.123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 1 статті 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

У відповідності до ч.2 ст.126 Господарського процесуального кодексу України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

За змістом частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На підтвердження понесення витрат на правову допомогу позивачем надано у матеріали справи: договір №25-10/21 про надання правничої допомоги від 25.10.2021, укладений з адвокатом Паніотовим О.К. (свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю №005598 від 23.04.2015), ордер на надання правничої (правової) допомоги №1153691 від 03.11.2021, платіжне доручення №127 від26.01.2022 на суму 26.01.2022.

У клопотанні про долучення доказів витрат на правову допомогу, адвокатом позивача наведено детальний розрахунок наданих послуг.

Оплата послуг адвоката на суму 22000,00 грн підтверджується платіжним дорученням №127 від 26.01.2022.

За змістом частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Дослідивши подані позивачем докази, суд прийшов до висновку, що позивачем належними та достатніми доказами доведено розмір витрат на правничу допомогу по справі №910/17934/21.

За приписами ч.4 ст.129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи (у даному випадку - витрати на правничу допомогу), у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням наведеного, оскільки позовні вимоги у даній справі задоволені частково, то сума витрат позивача на оплату правничої допомоги пропорційно розміру задоволених вимог становить 21277,26 грн.

Водночас, суд зазначає, що у розумінні положень частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.

Представник відповідача у судовому засіданні 23.02.2022 заперечив щодо витрат на правову допомогу, посилаючись на їх неспівмірність, просив суд зменшити суму судових витрат заявлених позивачем до 6000,00 грн.

Відповідно до частини 5 статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

У постановах від 24.10.2019 у справі №905/1795/18 від 01.08.2019 у справі №915/237/18 Верховний Суд також наголосив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст.41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява №19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

В аспекті наведеного, суд має оцінити рівень адвокатських витрат (у даному випадку, за наявності заперечень відповідача), що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг (наведена позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01.08.2019 у справі №915/237/18).

З огляду на вище наведене, враховуючи заявлене представником відповідача усне клопотання про зменшення витрат на правову допомогу, беручи до уваги рівень складності справи, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду позивачем документів, їх значення для вирішення спору, суд зазначає, що заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката заявлені витрати є неспівмірним зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг, витраченим ним часом на надання таких послуг, не відповідає критерію розумності та їх стягнення у повному обсязі становить надмірний тягар для відповідача, що суперечить принципу розподілу таких витрат.

За таких обставин наявні підстави для зменшення розміру витрат на послуги адвоката до 10638,63 грн, отже до стягнення підлягає 10638,63 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Судовий збір за розгляд справи відповідно до ст. 129 ГПК України покладається на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 240, 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати недійсним договір оренди №04 від 12.03.2021, укладений між Фізичною особою-підприємцем Карповою Наталією Георгіївною та Фізичною особою-підприємцем Яварпур-Кордестані Мехран Манучехровичем.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Яварпур-Кордестані Мехрана Манучехровича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Фізичної особи-підприємця Карпової Наталії Георгіївни ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) збитки у сумі 132000,00 грн, витрати на правову допомогу у сумі 10638,63 грн та судовий збір у сумі 4390,85 грн.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано: 14.04.2022.

Суддя С. О. Турчин