ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2022 року

м. Київ

Cправа № 923/1804/14 (923/1051/21)

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

головуючого - Пєскова В. Г.,

суддів: Банаська О. О., Білоуса В.В.,

за участю секретаря судового засідання Багнюка І.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство "Таврійська будівельна компанія"

представники учасників справи в судове засідання не з`явилися,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Акціонерного товариства "Таврійська будівельна компанія"

на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 16.12.2021

у складі колегії суддів: Лавриненко Л.В.(головуюча), Аленіна О.Ю., Мишкіної М.А.

та на рішення Господарського суду Херсонської області від 05.10.2021

у складі судді Пінтеліна Т.Г.

за позовом ОСОБА_1

до Акціонерного товариства "Таврійська будівельна компанія"

про стягнення середнього заробітку в сумі 107 685,06 грн за час затримки остаточного розрахунку при звільненні

в межах справи № 923/1804/14

за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Метизний завод "Шплінт УА"

до Акціонерного товариства "Таврійська будівельна компанія"

про банкрутство,

На розгляд Суду постало питання стягнення з юридичної особи, що перебуває в процедурі банкрутства, на користь колишнього працівника середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні.

ВСТАНОВИВ

Обставини справи

1. 24.12.2014 ухвалою Господарського суду Херсонської області порушено провадження у справі № 923/1804/14 про банкрутство Акціонерного товариства "Таврійська будівельна компанія" (далі - АТ " Таврійська будівельна компанія").

2. 04.09.2017 місцевим господарським судом відкрито процедуру санації АТ " Таврійська будівельна компанія", керуючим санацією призначено генерального директора АТ "Таврійська будівельна компанія" - Малоока О.В.

3. З 01.12.2016 по 01.04.2020 ОСОБА_1 працював випалювачем вапна 5-го розряду цеху № 1 в Акціонерному товаристві "Таврійська будівельна компанія" (далі - АТ "Таврійська будівельна компанія").

4. 01.04.2020 відповідно до наказу АТ "Таврійська будівельна компанія" про припинення трудового договору (контракту) від 19.03.2020 № 11к/зв ОСОБА_1 звільнено відповідно до статті 38 КЗпП України за власним бажанням.

5. 18.06.2020 рішенням Господарського суду Херсонської області у справі № 923/1804/14 (923/126/20) з АТ " Таврійська будівельна компанія" було стягнуто на користь ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з травня 2019 року по листопад 2019 року та з лютого 2020 року по квітень 2020 рок в сумі 67 705,06 грн, без відрахування (утримання) з цієї суми податку і інших обов`язкових платежів. Рішення обґрунтовано тим, що як вбачається із наданого стороною відповідача розрахунку заборгованості по заробітній платі ОСОБА_1 , який не заперечувався зі сторони позивача, за період березень 2019 року - квітень 2020 року заборгованість відповідача перед позивачем по заробітній платі за період з березня 2019 року по квітень 2020 року станом на 01.04.2020 складає 67 705,06 грн.

6. 03.07.2020 на виконання зазначеного рішення у справі № 923/1804/14 (923/126/20) відповідач виплатив позивачу заробітну плату в повному обсязі.

7. 22.04.2021 постановою Південно - західного апеляційного господарського суду у справі № 923/1804/14 (923/727/20), залишеною без змін постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24.06.2021, стягнуто з АТ "Таврійська будівельна компанія" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні в сумі 24 141,97 грн, вихідну допомогу в розмірі тримісячного середнього заробітку в сумі 24 339,86 грн, компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати в сумі 1 759,53 грн, моральну шкоду в сумі 10 000 грн. Всього: в сумі 60 241,36 грн.

8. Згідно з наявною в матеріалах справи випискою по картковому рахунку ОСОБА_1 , відкритому у Акціонерному товаристві "КБ "ПриватБанк", починаючи з 03.06.2021 по 05.07.2021 АТ "Таврійська будівельна компанія" сплатило позивачу 58 049,11 грн.

9. Фактично остаточний розрахунок при звільненні (сплату вихідної допомоги та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати) проведено відповідачем 07.06.2021

Подання позову

10. У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду Херсонської області з позовом до АТ "Таврійська будівельна компанія" про стягнення з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні за період з 03.07.2020 по 06.06.2021 в сумі 107 685,06 грн без відрахування з цієї суми податків, зборів та обов`язкових платежів. Також просив стягнути з АТ "Таврійська будівельна компанія" на його користь понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000 грн та понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 270 грн.

11. Позивач вважає, що внаслідок не проведення остаточного розрахунку в день звільнення, АТ "Таврійська будівельна компанія" було грубо порушено право позивача на оплату праці. Оскільки середній заробіток, який заявлявся до стягнення у справі №923/1804/14 (923/727/20) охоплював період з 02.04.2020 по 02.07.2020, а середній заробіток за наступні періоди 03.07.2020 по 07.06.2021 (день фактичного проведення остаточного розрахунку при звільненні) в добровільному порядку відповідачем не сплачений, він підлягає стягненню в судовому порядку.

12. 06.09.2021 відповідачем до суду першої інстанції подано клопотання про зменшення середнього заробітку за час затримки розрахунку до 7 871,45 грн, посилаючись на правову позицію Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц щодо можливості суду, керуючись принципами співмірності, справедливості та пропорційності, зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного господарського суду

13. 05.10.2021 рішенням Господарського суду Херсонської області позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено повністю. Вирішено стягнути з АТ "Таврійська будівельна компанія" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні за період з 03.07.2020 по 06.06.2021 в сумі 107 685,06 грн без відрахування з цієї суми податків, зборів та обов`язкових платежів; понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000 грн, понесені витрати по сплаті судового збору 2 270 грн.

14. 16.12.2021 постановою Південно-західного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу АТ "Таврійська будівельна компанія" залишено без задоволення, рішення Господарського суду Херсонської області від 05.10.2021 у справі № 923/1804/14 (923/1051/21) залишено без змін.

15. Судом першої інстанції встановлено, що загальне посилання АТ "Таврійська будівельна компанія" в наказі про припинення трудового договору від 19.03.2020 № 11к/зв на ст. 38 КЗпП без визначення тієї її частини, якою обумовлено розірвання трудових правовідносин, не змінює фактичних обставин справи, а саме дійсної причини звільнення ОСОБА_1 , яка полягає у порушенні роботодавцем вимог законодавства про працю. При цьому, фактично остаточний розрахунок при звільненні (сплату вихідної допомоги та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати) за період з 02.04.2020 по 02.07.2020 було проведено відповідачем 07.06.2021, що підтверджується випискою по банківському рахунку ОСОБА_1 , який наявний в справі (а.с.24).

16. Суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки середній заробіток, який заявлявся до стягнення у справі №923/1804/14 (923/727/20) охоплював період з 02.04.2020 по 02.07.2020, а середній заробіток за наступні періоди 03.07.2020 по 07.06.2021 (день фактичного проведення остаточного розрахунку при звільненні) в добровільному порядку відповідачем не був сплачений, він підлягає стягненню в судовому порядку.

17. З приводу поданого до суду 06.09.2021 АТ "Таврійська будівельна компанія" клопотанням про зменшення середнього заробітку за час затримки розрахунку до 7 871,45 грн, суд вказав, що не вбачає підстав для його задоволення, зокрема і зважаючи на те, що у разі невиплати з вини роботодавця власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації, належних звільненому працівникові сум у терміни, зазначені у статті 116 КЗпП України, стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня фактичного такого розрахунку включно є спеціальним заходом відповідальності роботодавця. Такий захід спрямований на захист прав звільнених працівників на отримання у передбачений законом строк усіх виплат, на отримання яких працівники мають право, зокрема згідно з умовами трудового договору, та відповідно до законодавчих гарантій. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 711/4010/13-ц.

18. Апеляційний господарський суд, з огляду на викладені обставини та вимоги ст. ст. 44, ст. 116 та ст. 117 КЗпП України, погодився з висновком місцевого господарського суду про наявність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

19. Щодо доводів АТ "Таврійська будівельна компанія" про неврахування місцевим господарським судом висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених в постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц (суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України), суд апеляційної інстанції, з огляду на встановлені у справі обставини зазначив, що передумовою і основною причиною виникнення спору стало порушення АТ "Таврійська будівельна компанія" законодавства про працю, яке полягало у не виплаті позивачу заробітної плати протягом тривалого часу, і саме ця обставина призвела до припинення трудового договору за ініціативою ОСОБА_1 . Отже, АТ "Таврійська будівельна компанія", будучи обізнаним про дійсну причину припинення трудових відносин, повинно було в день звільнення ОСОБА_1 , діючи розумно і обережно, з дотриманням балансу між власними економічними інтересами та правами звільненого працівника, виплатити останньому всі належні йому при звільненні платежі, в т. ч. вихідну допомогу. Проте, цього зроблено не було, що і зумовило настання негативних для підприємства наслідків, передбачених ст. 117 КЗпП України.

20. Суд апеляційної інстанції зазначає також про те, що, пославшись на перебування підприємства у процедурі банкрутства на стадії санації, відповідач не надав жодного доказу на підтвердження тієї обставини, що його фінансове становище не дозволяло розрахуватися зі ОСОБА_1 у день його звільнення. Таким чином, суд апеляційної погодився з висновком місцевого господарського суду про відсутність правових підстав для зменшення середнього заробітку ОСОБА_1

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ

А. Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

21. 20.12.2021 АТ "Таврійська будівельна компанія" надіслано до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу, в якій скаржник просить скасувати постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 16.12.2021 та рішення Господарського суду Херсонської області від 05.10.2021 у справі № 923/1804/14 (923/1051/21). Ухвалити нове рішення, яким стягнути з АТ "Таврійська будівельна компанія" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільнені за період з 03.07.2020 по 06.06.2021 в сумі 7 871,45 грн.

22. Підставами оскарження судових рішень першої та апеляційної інстанцій скаржник вказує пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

23. Обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження АТ "Таврійська будівельна компанія" зазначає, що задовольняючи позовні вимоги позивача в частині стягнення середнього заробітку суди попередніх інстанцій не врахували правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).

24. Одночасно, скаржник звертає увагу Суду на те, що судом апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові, всупереч висновкам про застосування норм права, які викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц щодо оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, яка полягає у розрахунку розміру сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, повинен сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження свого рівня життя, свідчить про недотримання судами попередніх інстанцій частини 4 статті 236 ГПК України. Крім того, відповідач посилається на постанову Верховного Суду від 24.11.2021 у справі № 910/21682/15 (910/15096/20).

25. Також, вказує на те, що судом апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові всупереч висновкам про застосування норм права, які викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц не враховано неспівмірність заявленого розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку вихідної допомоги, що має надкомпенсаційний характер відповідальності роботодавця, в порівнянні із орієнтовним розміром майнових втрат позивача, в призмі неотримання вихідної допомоги.

26. Скаржник вважає, що судами також не враховано поведінку позивача, який звернувся до суду про стягнення середнього заробітку за несплату вихідної допомоги більш ніж через рік після звільнення, чим штучно збільшив належні до виплати суми4 клопотання відповідача про зменшення заявлених сум, порушення справи про банкрутство відносно відповідача, спір між сторонами щодо виплати вихідної допомоги, повну сплату відповідачем заборгованості, а також моральної шкоди, несправедливого обсягу відповідальності відповідача.

Б. Доводи, викладені у відзиві на касаційну скаргу

27. Відзиву на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходило.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

А. Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів попередніх інстанцій

28. Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що відповідно до статті 300 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною другою статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

29. У цій справі предметом касаційного перегляду постало питання щодо стягнення з підприємства роботодавця розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

30. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

31. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

32. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

33. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

34. Судами попередніх інстанцій у цій справі встановлено, що рішенням Господарського суду Херсонської області від 18.06.2020 у справі № 923/1804/14 (923/126/20) задоволено позов ОСОБА_1 до АТ "Таврійська будівельна компанія" про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період з травня 2019 року по листопад 2019 року та з лютого 2020 року по квітень 2020 року в сумі 67 705,06 грн.

35. На час звернення до суду з відповідним позовом (05.02.2020) ОСОБА_1 працював в АТ "Таврійська будівельна компанія" випалювачем вапна 5 розряду. В подальшому, наказом АТ "Таврійська будівельна компанія" від 19.03.2020 ОСОБА_1 було звільнено з 01.04.2020 на підставі ст. 38 КЗпП України.

36. Судами попередніх інстанцій також встановлено, що фактична виплата стягнутої відповідно до рішення Господарського суду Херсонської області від 18.06.2020 у справі № 923/1804/14 (923/126/20) суми заробітної плати відбулась лише 03.07.2020, тобто через три місяці після звільнення працівника.

37. Постановою Південно - західного апеляційного господарського суду від 22.04.2021 у справі № 923/1804/14 (923/727/20) стягнуто з АТ "Таврійська будівельна компанія" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні в сумі 24 141,97 грн за період з 02.04.2020 по 02.07.2020, вихідну допомогу в розмірі тримісячного середнього заробітку в сумі 24 339,86 грн, компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати в сумі 1 759,53 грн, моральну шкоду в сумі 10 000 грн та витрати на професійну правничу допомогу. Судами також встановлено, що фактично остаточний розрахунок при звільненні (сплату вихідної допомоги та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати) проведено відповідачем 07.06.2021.

38. Задовольнлячи позовні вимоги ОСОБА_1 суди попередніх інстанцій дійшли висновку про те, що оскільки середній заробіток, який заявлявся до стягнення у справі №923/1804/14 (923/727/20) охоплював період з 02.04.2020 по 02.07.2020, а середній заробіток за наступні періоди 03.07.2020 по 07.06.2021 (день фактичного проведення остаточного розрахунку при звільненні) в добровільному порядку відповідачем не був сплачений, він підлягає стягненню в судовому порядку.

39. При цьому, судами попередніх інстанцій також встановлено, що загальна кількість днів затримки сплати вихідної допомоги ОСОБА_1 за період з 02.04.2020 по 02.07.2021 становить 338 календарних днів, а середній заробіток за час затримки сплати вихідної допомоги при звільненні, з урахуванням утримання з цієї суми податку на доходи фізичних осіб та військового збору, становить 107 685,06 грн.

40. Щодо доводів касаційної скарги про неврахування судами попередніх інстанцій правової позиції Великої Палати Верховного Суду, яка викладена в постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц та не задоволенні вимоги відповідача про зменшення заявленого до стягнення середнього заробітку до 7 871,45 грн, колегія суддів Верховного Суду відзначає таке.

41. Так, у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, Велика Палата Верховного Суду, зокрема, звернула увагу, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця (п. 71, 72).

42. Вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду зауважила таке.

43. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

44. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

45. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

46. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків (п. 81-84).

47. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України (п. 87).

48. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

1. Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

2. Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

3. Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

4. Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

49. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

50. Водночас, колегія суддів Верховного Суду звертає увагу, що враховуючи наведені критерії, зменшення заявленого до стягнення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника є правом суду, а не обов`язком.

51. Отже, у цій справі, як вже зазначалося вище та встановлено судами попередніх інстанцій, відповідач посилається на не співмірність та непропорційність заявленої до стягнення суми середнього заробітку у порівнянні із сумою заборгованості перед працівником, а тому просив суд зменшити заявлену до стягнення суму до 7 871,45 грн.

52. Оцінивши вказані доводи та дослідивши матеріали справи, із врахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові дійшов висновків, що передумовою і основною причиною виникнення спору стало порушення АТ "Таврійська будівельна компанія" законодавства про працю, яке полягало у не виплаті позивачу заробітної плати протягом тривалого часу, і саме ця обставина призвела до припинення трудового договору за ініціативою ОСОБА_1 . Відповідач, будучи обізнаним про дійсну причину припинення трудових відносин, повинен був в день звільнення ОСОБА_1 , діючи розумно і обережно, з дотриманням балансу між власними економічними інтересами та правами звільненого працівника, виплатити останньому всі належні йому при звільненні платежі, в т. ч. вихідну допомогу, чого зроблено не було. Суд апеляційної інстанції також зауважив, що пославшись на перебування підприємства у процедурі банкрутства на стадії санації, відповідач не надав жодного доказу на підтвердження тієї обставини, що його фінансове становище не дозволяло розрахуватися зі ОСОБА_1 у день його звільнення. Дійшовши таких висновків апеляційний господарський суд погодився із висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для зменшення заявлених позивачем сум середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

53. Відповідно до частини четвертої статті 236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

54. Колегія суддів Верховного Суду погоджується з такими висновками суду апеляційної інстанції та вважає, що наведене свідчить про дотримання судом апеляційної інстанції положень частини четвертої статті 236 Господарського процесуального кодексу України, що, в свою чергу, спростовує доводи касаційної скарги про неврахування судом апеляційної інстанції висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц.

55. Щодо посилань скаржника на постанову Верховного Суду від 24.11.2021 у справі № 910/21682/15 (910/15096/20) колегія суддів зазначає таке.

56. Так, у справі № 910/21682/15 (910/15096/20) предметом судового розгляду були позовні вимоги звільненого працівника до ДП "Конярство України" про стягнення заборгованості із заробітної плати в розмірі 260 311,75 грн та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 132 108,48 грн. Суди попередніх інстанцій, на підставі висновків про застосування норм права, які викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, і, враховуючи неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку із розміром заборгованості по заробітній платі дійшли висновку про те, що вимога про стягнення середнього заробітку підлягає частковому задоволенню, а саме на суму 8 387,13 грн.

57. Верховний Суд, залишаючи без змін прийняті у справі № 910/21682/15 (910/15096/20) судові рішення, дійшов висновків, що врахування судами попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях висновків про застосування норм права, які викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц щодо оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, яка полягає у розрахунку розміру сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, повинен сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження свого рівня життя, свідчить про дотримання судами попередніх інстанцій положень частини четвертої статті 236 ГПК України.

58. Водночас, колегія суддів зауважує, що у справі № 910/21682/15 (910/15096/20) висновки судів попередніх інстанцій про зменшення заявлених до стягнення сум середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зроблені судами з урахуванням конкретних встановлених обставин зазначеної справи № 910/21682/15 (910/15096/20), що в свою чергу, не свідчить про неврахування судами попередніх інстанцій у цій справі № 923/1804/14 (923/1051/21) зазначених висновків чи різного їх застосування.

59. Твердження скаржника, що судами попередніх інстанцій не враховано не співмірність заявлених позивачем вимог в порівнянні з орієнтовним розміром майнових втрат позивача, штучного збільшення розміру виплат, несправедливого обсягу відповідальності роботодавця, порушення провадження у справі про банкрутство відповідача, повну сплату відповідачем заборгованості, Верховний Суд відхиляє, оскільки такі спрямовані на переоцінку доказів у справі та встановлення обставин справи, що виходить за межі компетенції суду касаційної інстанції в силу положень статті 300 Господарського процесуального кодексу України.

60. Колегія суддів Верховного Суду наголошує, що відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц, встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.

61. Враховуючи викладене, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновків, що доводи касаційної скарги про порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваних рішення та постанови не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим Суд не вбачає підстав для скасування законних та обґрунтованих судових актів.

62. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд касаційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У даній справі Верховний Суд дійшов висновку, що скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків судів попередніх інстанцій.

Б. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

63. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду дійшов висновків про те, що рішення та постанова у справі прийняті з повним, всебічним та об`єктивним з`ясуванням обставин, які мають значення для справи, із дотриманням норм матеріального та процесуального права.

64. Враховуючи вищевикладене та керуючись пунктом 1 частини першої статті 308, статтею 309 Господарського процесуального кодексу України, касаційна скарга АТ "Таврійська будівельна компанія" підлягає залишенню без задоволення, а прийняті у справі постанова Південно-західного апеляційного господарського суду від 16.12.2021 та рішення Господарського суду Херсонської області від 05.10.2021 - залишенню без змін.

В. Розподіл судових витрат

65. У зв`язку з тим, що Суд відмовляє в задоволенні касаційної скарги та залишає без змін раніше ухвалене судове рішення Суд покладає на скаржника витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги.

Керуючись статтями 300, 301, пунктом 1 частини першої статті 308, статтею 309, 315 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду,

ПОСТАНОВИВ :

1. Касаційну скаргу Акціонерного товариства "Таврійська будівельна компанія" залишити без задоволення.

2. Постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 16.12.2021 та рішення Господарського суду Херсонської області від 05.10.2021 у справі № 923/1804/14 (923/1051/21) залишити без змін

3. Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. Пєсков

Судді О. Банасько

В. Білоус