ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.04.2022 Справа № 917/95/22

Суддя Мацко О.С., розглянувши матеріали за позовною заявою Публічного акціонерного товариства «Укртелеком», 01601, м. Київ, б-р Т. Шевченка, буд. 18,

в особі Полтавської філії Публічного акціонерного товариства «Укртелеком», 36000, м. Полтава, вул. Соборності, буд. 33,

до Управління соціального захисту населення Кременчуцької районної державної адміністрації, 39627, Полтавська обл., м. Кременчук, просп. Полтавський, буд. 42

про стягнення 3 161,21 грн.

Представники сторін: не викликалися

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою від 02.02.2022р. прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у справі, встановлено строки для подання заяв по суті спору.

Викладені у позові вимоги обгрунтовані тим, що за відповідачем рахується заборгованість перед позивачем, стягнута за рішенням Господарського суду Полтавської області від 20.09.2018р. у справі №917/807/18, яке набрало законної сили 11.10.2018р. Оскільи дане рішенн не виконано, позивачем нараховано та заявлено до стягнення 3161, 21 грн., з яких 2142,96 грн. інфляційних та 1018,25 грн. річних за період з 01.02.2019р. по 31.12.2021р. на підставі ст.625 ЦК України.

Відповідач правом на подання заперечень проти позову не скористався. Ухвала про відкриття ровадження у справі була направлена судом на адресу відповідача та отримана ним 08.02.2022р. Відтак, відповідач належним чином повідомлений про судовий розгляд справи.

Перелік доказів, наявних у справі: рішення від 20.09.2018р. та наказ про примусове виконання рішення від 16.10.2018р. у справі №917/807/18, лист Управління Державної казначейської служби України у Кременчуцькому районі від 13.12.2021р., квитанція про часткову оплату, витяг з виписки банку і ін.

Суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, встановив наступне:

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 20.09.2018р. у справі №917/807/18 стягнуто з відповідача на користь позивача 11654,70 грн. боргу та 1762,00 грн. судового збору. Рішення набрало законної сили 11.10.2018р. Як вказує позивач, вказане судове рішення виконано боржником частково: 22.04.2019р. на рахунок стягувача від боржника було зараховано 23,96 грн.

Позивач з посиланням на ст.625 ЦК України просить стягнути з відповідача кошти в умі та за періоди, що вказані вище.

Суд при прийнятті рішення виходить наступного:

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до ст. 326 Господарського процесуального кодексу України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Згідно ст.30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою. Згідно ст.75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в госпдарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, наявність грошового зобов`язання відповідача перед позивачем, яке мало б бути виконано з 12.10.2018р., не підлягає доказуванню.

Зважаючи на відсутність у чинному законодавстві такої підстави припинення зобов`язання як ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Нарахування, передбачені цією статтею, входять до складу грошового зобов`язання і за своєю правовою природою є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення такого зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні майнових втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

З аналізу вказаних норм закону слідує, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

Таку позицію висловлено Великою Палатою Верховного Суду (постанова від 04.06.2019 у справі № 916/190/18), а згідно з частиною четвертою статті 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано або виконано з простроченням, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання.

Виходячи вищевикладеного, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у виді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. При цьому зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.

Таким чином, законом установлено обов`язок боржника у разі прострочення виконання грошового зобов`язання сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних за весь час прострочення виконання зобов`язання.

Отже, у розумінні положень наведеної норми позивач як кредитор, вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.

За своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав або інтересів фізичних та юридичних осіб.

При цьому, чинне законодавство не пов`язує наявність судових рішень про стягнення заборгованості з припиненням грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України в справі №6-1206цс15 та постанові Верховного Суду від 18.01.2018 в справі №309/4208/13-ц.

Таким чином, з огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість вимог позивача застосування до відповідача правових наслідків прострочення грошового зобов`язання, встановлених законом.

Здійснивши арифметичний перерахунок заявлених сумм 3 % річних та інфляційних втрат, суд дійшов висновку, що вказані розрахунки є правильними.

Відповідно до ч.ч. 1-3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку пр задовлення позовних вимог. Судовий збір, сплачений позивачем, покладається на відповідача з огляду на приписи ст.129 ГПК України.

Керуючись ст.ст.129,232-233,238-240 ГПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Стягнути з Управління соціального захисту населення Кременчуцької районної державної адміністрації (39627, Полтавська обл., м.Кременчук, просп.Полтавський, буд.42, ) на користь Акціонерного товариства «Укртелеком» (01601, м.Київ, бульвар Т.Шевченка, 18, ) в особі Полтавської філії АТ «Укртелеком» (36000, м.Полтава, вул.Соборності, 33, ) 2142,96 грн. інфляційних, 1018,25 грн. річних, 2481,00 грн. судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.1,2 ст.241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст.256 ГПК України). Згідно ст.256 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повне рішення складено 04.04.2022р.

Суддя О.С.Мацко