ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.04.2022 року м.Дніпро

Справа № 908/1544/21

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Коваль Л.А. (доповідач)

суддів: Мороза В.Ф., Чередка А.Є.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "База відпочинку "Дружба" на рішення Господарського суду Запорізької області від 28.10.2021 (прийняте суддею Дроздовою Світланою Сергіївною) у справі № 908/1544/21

за позовом: Керівника Мелітопольської окружної прокуратури Запорізької області в інтересах держави (територіальної громади) в особі Кирилівської селищної ради Якимівського району Запорізької області

до Товариства з обмеженою відповідальністю "База відпочинку "Дружба"

про стягнення 177 680 грн. 00 коп.

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст заявлених вимог.

Керівник Мелітопольської окружної прокуратури Запорізької області звернувся до суду в інтересах держави (територіальної громади) в особі Кирилівської селищної ради Якимівського району Запорізької області про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю База відпочинку Дружба 177 680 грн. 00 коп. заборгованості з пайової участі за договором № 438/ПУ від 19.03.2019 про пайову участь замовника на розвиток населеного пункту.

2. Короткий зміст оскаржуваного судового рішення у справі та мотиви його прийняття.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 28.10.2021 у цій справі позовні вимоги керівника Мелітопольської окружної прокуратури Запорізької області в особі Кирилівської селищної ради Якимівського району Запорізької області до Товариства з обмеженою відповідальністю База відпочинку Дружба задоволено; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю База відпочинку Дружба на користь Кирилівської селищної ради Якимівського району Запорізької області заборгованість з пайової участі за договором № 438/ПУ від 19.03.2019 про пайову участь замовника на розвиток населеного пункту у розмірі 177 680 грн 00 коп із зарахуванням на р/р UА0008399, в ГУК у Зап.обл/ТГ смт.Кирилів/24170000, ЄРДПОУ 37941997, одержувач: надходження коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю База відпочинку Дружба на користь Запорізької обласної прокуратури в особі Мелітопольської окружної прокуратури кошти, витрачені у 2021 році на сплату судового збору при здійсненні представництва інтересів держави, у розмірі 2 665 грн 20 коп.

Приймаючи вказане рішення місцевий господарський суд виходив з тих обставин, що в порушення вимог п. 2.1 Договору про пайову учать замовника у розвитку інфраструктури населеного пункту за № 438/ПУ від 19.03.2019, укладеного між ТОВ БВ Дружба та Кирилівською селищною радою ТОВ БВ Дружба кошти на розвиток інфраструктури смт. Кирилівка у визначений договором строк, не сплачено.

При цьому, Кирилівською селищною радою, як органом, уповноваженим державою на виконання відповідних функцій у спірних правовідносинах, повноваження із захисту державних інтересів виконуються неналежним чином, оскільки робота із замовником будівництва проводиться не у повному обсязі.

20.04.2021 Кирилівському селищному голові направлено відповідне повідомлення щодо представництва керівником Мелітопольської окружної прокуратури інтересів Кирилівської селищної ради у Господарському суді Запорізької області.

Суду надано належні та допустимі докази на підтвердження своїх вимог прокурором.

Відповідач проти позову не заперечив, позовні вимоги не спростував, контррозрахунку суми, заявленої до стягнення, не подав.

3. Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "База відпочинку "Дружба" подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

4. Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги, апелянт зазначає, що дійсно 19 березня 2019 між Кирилівською селищною радою та ТОВ "База відпочинку "Дружба" укладено договір про пайову участь забудовника у розвитку інфраструктури населеного пункту №438/ПУ. Згідно зазначеного договору ТОВ "База відпочинку "Дружба" зобов`язувалася, згідно вимог, діючої на час укладання договору, ст. 40 Закону України "Про основи містобудівної діяльності" перерахувати на розвиток інфраструктури смт. Кирилівка грошові кошти в сумі 187 680, 00 грн, за здійснення будівництва котеджу для відпочинку площею 1876,8 кв.м., місце розташування: Запорізька обл. Якимівський район, смт. Кирилівка. вул. Коса Пересип. 48.

На виконання вказаного договору, ТОВ "База відпочинку "Дружба" 08.08.2019 було сплачено суму пайової участі у розмірі 10 000 грн.

Однак, у ТОВ "База відпочинку "Дружба" відпала необхідність у здійсненні будівництва зазначеного об`єкту. Станом на теперішній час будівництво не здійснювалося, та навіть не розпочиналося, а у подальшому не планується. У зв`язку з цим пайовий внесок у повному обсязі не сплачувався.

Апелянт вказує, що позивачем не надано жодних доказів настання підстав, передбачених Законом (на час виникнення спірних правовідносин), для сплати пайового внеску за вищезазначеним договором.

Також скаржник зазначає, що 17 жовтня 2019 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" №132-ІХ від 20.09.2019, яким, зокрема, скасовано пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту. Вказаним Законом з 01.01.2020 було виключено, зокрема, ст. 40 ЗУ "Про регулювання містобудівної діяльності".

з 01 січня 2021 року Законом №132-ІХ від 20.09.2019 повністю скасовано пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту.

Таким чином, скаржник вважає, що сама лише наявність дозвільних документів на будівництво не є підставою для звернення про визначення розміру пайової участі.

На думку скаржника, дозвільні документи на будівництво та початок виконання будівельних робіт, ці поняття не є "тотожними поняттями", та отримання (реєстрації) дозвільного документу та власне початок будівельних робіт.

Документи дозвільного характеру отримані ТОВ "База відпочинку "Дружба" та подані в 2018 році, проте це не означає, що замовником було розпочато хоч якісь будівельні роботи. Дозвільні документи лише дають право на виконання будівельних робіт.

Зважаючи на викладене та враховуючи, що відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, апелянт вважає, що наразі відсутня підстава щодо сплати пайову участь ТОВ "База відпочинку "Дружба" у розвиток інфроструктури населеного пункту Кирилівської селищної ради, Якимівського району Запорізької області, так як останнім не було розпочате будівництво, а об`єкт не було введено у експлуатацію.

Крім того, апелянт зазначає, що ТОВ "База відпочинку "Дружба" 01.12.2021 направлено лист ( Заява про скасування повідомлення про початок виконання будівельних робіт) № 1/0112-21 від 01.12.2021 до Державної інспекції архітектури та містобудування України - (ДІАМ), (м. Київ, бульвар Лесі Українки, 26) про скасування повідомлення про початок виконання будівельних робіт щодо об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1) № 36 від 05.01.2018 та припинення права, набутого на підставі цього повідомлення.

Також апелянт вказує, що повноваження щодо здійснення відповідно до закону контролю за дотриманням зобов`язань щодо платежів до бюджету на підприємствах і в організаціях незалежно від форм власності є державним, оскільки в інших сферах державного управління аналогічні повноваження реалізуються державними органами та на всіх адміністративно-територіальних рівнях.

Органом, уповноваженим державою, в даному випадку, на виконання відповідних функцій у спірних правовідносинах є Кирилівська селищна рада Мелітопольського району Запорізької області.

Відповідно, Кирилівська селищна рада Мелітопольського району Запорізької області, як компетентний орган повинен протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно звернутися до суду з відповідним позовом.

Відповідно до поданих письмових пояснень апелянт вказує, що Закон №132-ІХ від 20.09.2019 містить Прикінцеві та перехідні положення в яких зафіксовано, зокрема, наступне: замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, до якої додаються документи, які підтверджують вартість будівництва об`єкта. Орган місцевого самоврядування протягом 15 робочих днів з дня отримання зазначених документів надає замовнику будівництва розрахунок пайової участі щодо об`єкта будівництва.

Дата початку будівельних робіт зазначається (фіксується), зокрема, у загальному журналі робіт (ДБН А.3.1-5:2016 Організація будівельного виробництва), і вона не має збігатися з датою документу або днем, коли виникло право на виконання таких робіт.

Таким чином, якщо будівництво об`єкту не розпочато, то замовник такого будівництва до сплати пайової участі не залучається.

5. Узагальнений виклад позиції інших учасників справи.

Згідно поданого відзиву на апеляційну скаргу заступник керівника Запорізької обласної прокуратури зазначає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

20.09.2019 прийнято Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" за № 132-ІХ.

Зокрема, п. 13 розділу І Закону № 132-ІХ у Законі України "Про регулювання містобудівної діяльності" ст. 40 "Про регулювання містобудівної діяльності" виключено.

Одночасно, згідно з п. 2 розділу II Закону № 132-ІХ встановлено, що договори про сплату пайової участі, укладені до 1 січня 2020 року, є дійсними та продовжують свою дію до моменту їх повного виконання.

Між ТОВ "База відпочинку "Дружба" та Кирилівською селищною радою 19.03.2019 укладено договір про пайову участь замовника у розвитку інфраструктури населеного пункту за № 438/ПУ.

Згідно з п. 5.1 Договору він вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками та діє до повного виконання визначеного в ньому зобов`язань.

Відповідно до п. 2.1 ТОВ "БВ "Дружба" перераховує кошти на розвиток інфраструктури смт. Кирилівки у розмірі 187 680 грн єдиним платежем до бюджету Кирилівської селищної ради відповідно до розрахунку у строк до 19.04.2019.

Згідно п. 7.3 Договору його розірвання в односторонньому порядку не допускається.

Позивач вважає, що посилання апелянта на ті обставини, що в нього вже відпала необхідність у здійсненні будівництва об`єкту нерухомості, будівельні роботи фактично не розпочато та ним 01.12.2021, тобто після пред`явлення прокурором позову у цій справі, скеровано до Державної інспекції архітектури та містобудування України заяву про скасування повідомлення про початок виконання будівельних робіт, не звільняють ТОВ "База відпочинку "Дружба" від виконання зобов`язань за Договором від 19.03.2019 № 438/ПУ.

Також заступник керівника обласної прокуратури зазначає, що позов керівником Мелітопольської окружної прокуратури подано в інтересах Кирилівської селищної ради Якимівського району Запорізької області у зв`язку з тим, що саме відповідний орган місцевого самоврядування є стороною договору про пайову учать замовника у розвитку інфраструктури населеного пункту.

Як вбачається з відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 24.12.2021 (після постановлення рішення суду першої інстанції) Кирилівську селищну раду Якимівського району Запорізької області перейменовано на Кирилівську селищну раду Мелітопольського району Запорізької області (витяг від 04.01.2022 № 95).

Крім того, в письмових поясненнях заступник керівника обласної прокуратури вказує, що Розділом II "Прикінцеві та Перехідні положення" - Закону № 132-ІХ (п.п. 3 абз 2 п. 2) визначено, що замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва.

Відповідно до позиції відповідача, якщо будівництво об`єкту не розпочато, то замовник такого будівництва до сплати пайової участі не залучається.

Однак, як стверджує заступник керівника обласної прокуратури, вказані положення Закону не застосовуються у спірних правовідносинах, оскільки стосуються забудовників, які виявили бажання здійснення будівництва протягом 2020 року за відсутності укладеного договору пайового внеску до 01.01.2020.

Норми Закону, на які посилається відповідач, стосуються абз. 2 п. 2 Розділу II "Прикінцеві та Перехідні положення" та на абз. 1 п. 2 Розділу 10 "Прикінцеві та Перехідні положення" не розповсюджуються, оскільки між Кирилівською селищною радою та ТОВ "База відпрчинку "Дружба" вже укладено договір про сплату пайової участі до 1 січня 2020 року.

У Постанові від 13.10.2021 № 922/267/20 Верховним Судом зроблено висновок, що договори про пайову участь, укладені до 1 січня 2020 року, є дійсними та продовжують свою дію до моменту їх виконання.

Також заступник керівника обласної прокуратури вказує, що Листом Міністерства розвитку громад та територій України від 12.02.2021 № 1/15.2/515-21 надано роз`яснення застосування положень законів, які регулюють відносини щодо сплати пайової участі у розвитку інфраструктури населених пунктів.

У вказаних роз`ясненнях також вказано, що зобов`язання щодо сплати коштів пайової участі, визначені умовами договорів про пайову участь, які було укладено замовниками будівництва з органами місцевого самоврядування до 01.01.2021, мають бути виконані у повному обсязі.

6. Рух справи у суді апеляційної інстанції.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 23.12.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "База відпочинку "Дружба" на рішення Господарського суду Запорізької області від 28.10.2021 у справі № 908/1544/21; постановлено розгляд справи провести в порядку письмового провадження без виклику (повідомлення) сторін.

7. Встановлені судом обставини справи.

Рішенням Кирилівської селищної ради Якимівського району Запорізької області від 06.11.2014 № 6 затверджено Положення про пайову участь у розвитку інфраструктури смт. Кирилівка Кирилівської ОТГ Мелітопольського району Запорізької області.

Товариством з обмеженою відповідальністю База відпочинку Дружба до Департаменту ДАБІ у Запорізькій області подано Повідомлення про початок виконання будівельних робіт щодо об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1) про зміну даних у повідомленні про початок виконання будівельних робіт щодо об`єкта, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1) Будівництво котеджу для відпочинку за адресою: Запорізька область, Якимівський район, смт Кирилівка, вул. Коса Пересип, 48.

Повідомлення зареєстровано Департаментом від 05.01.2018 за № ЗП 969.

Згідно із вказаним Повідомленням кошторисна вартість будівництва складає 2 278 000 грн. 00 коп.

19.03.2019 між ТОВ БВ Дружба та Кирилівською селищною радою укладено договір про пайову учать замовника у розвитку інфраструктури населеного пункту за № 438/ПУ (далі - Договір).

Відповідно до п. 1.1 договору предметом цього Договору є пайовий внесок Замовника у розвиток інфраструктури смт. Кирилівки при здійсненні будівництва (реконструкції) об`єкта містобудування на умовах, зазначених цим Договором.

Пунктом 2.1 договору сторони визначили, що замовник перераховує кошти на розвиток інфраструктури смт. Кирилівки у розмірі 187 680 грн. 00 коп. єдиним платежем до бюджету Кирилівської селищної ради відповідно до розрахунку (згідно додатку № 1) у строк до 19.04.2019.

В порушення вимог п. 2.1 Договору ТОВ БВ Дружба кошти на розвиток інфраструктури смт. Кирилівка в строк до 19.04.2019, не сплачено.

У зв`язку з невиконанням умов Договору в частині сплати пайової участі Кирилівською селищною радою 25.11.2020 на адресу відповідача скеровано претензію про виконання зобов`язань.

Претензія залишилася відповідачем без відповіді та задоволення.

Відповідно до розрахунку суми боргу 08.08.2019 відповідачем було сплачено суму пайової участі у розмірі 10 000 грн. 00 коп.

Залишок заборгованості зі сплати замовником пайової участі становить 177 680 грн. 00 коп.

Мелітопольською окружною прокуратурою Запорізької області за результатом вивчення стану дотримання вимог дотримання законодавства в бюджетній сфері встановлені порушення законодавства при участі замовників будівництва у розвитку інфраструктури смт. Кирилівка Кирилівської ОТГ Мелітопольського району Запорізької області, що і стало підставою звернення до суду із позовною заявою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю База відпочинку Дружба 177 680 грн. 00 коп. заборгованості за пайову участь за договором № 438/ПУ від 19.03.2019 про пайову участь замовника на розвиток населеного пункту.

8. Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції.

Розглядаючи спір у справі , колегія суддів враховує, що за приписами ст. 5 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Отже, спірні правовідносини сторін, урегульовані нормами цивільного законодавства, а також спеціальним законодавством, зокрема, Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності", який набув чинності 12.03.2011, втім, лише в редакції, станом на дату виникнення спірних відносин.

Частиною 1 ст. 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

За визначенням ч.1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. ст. 6, 627, 628 ЦК України).

Частинами 1, 2 ст. 180 Господарського кодексу України (далі - ГК України) у свою чергу встановлено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. Господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів (ч. 1 ст. 181 ГК України).

Відповідно до ст. 509 ЦК України та ст. 173 ГК України в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Частиною 1 ст. 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Згідно зі ст. 526 ЦК України, яка кореспондуються зі ст. 193 ГК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 40 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності (в редакції на час виникнення спірних відносин) передбачено, що порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту встановлюють органи місцевого самоврядування відповідно до цього Закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 40 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності (в редакції на час виникнення спірних відносин) замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Частиною 3 вказаного Закону (в редакції на час виникнення спірних відносин) передбачено, що пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури.

У відповідності до ч. 9 ст. 40 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності (в редакції на час виникнення спірних відносин) кошти пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту сплачуються в повному обсязі до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію єдиним платежем або частинами за графіком, що визначається договором.

20.09.2019 за № 132-ІХ прийнятий Закон України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні (далі - Закон № 132).

Пункт 13 розділу І Закону № 132 у Законі України Про регулювання містобудівної діяльності ст. 40 Про регулювання містобудівної діяльності було виключено.

Одночасно, згідно із п. 2 розділу II Законом № 132 було встановлено, що договори про сплату пайової участі, укладені до 1 січня 2020 року, є дійсними та продовжують свою дію до моменту їх повного виконання.

Зі змісту п. 2 розділу II Закону № 132 випливає, що в наведених у цьому Законі випадках перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту є обов`язком, а не правом забудовника.

Надаючи оцінку укладеному між сторонами договору від 19.03.2019 №438/ПУ, колегія суддів констатує, що останній відповідає приписам статті 40 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності, оскільки містить усі істотні умови, встановлені ч.9 статті 40 цього Закону.

Розглядаючи спір, колегія суддів також враховує, що статтею 204 ЦК України встановлюється презумпція правомірності правочину.

Вищевказаною нормою унормовано, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до п. 7.1. Договору № 438/ПУ від 19.03.2019 зміни до цього Договору можуть бути внесені за взаємною згодою Сторін, що оформлюється додатковим договором до цього Договору.

У випадках встановлення недоцільності або неможливості подальшого здійснення виконання умов цього Договору, будь-яка сторона має право внести пропозиції про дострокове розірвання цього Договору, що має бути розглянуто у місячний строк (п. 7.2. Договору).

Згідно п. 7.3 Договору його розірвання в односторонньому порядку не допускається.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів зазначає, що набрання Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" №132-ІХ від 20.09.2019, яким, зокрема, скасовано пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, не звільняє Товариство від взятих на себе зобов`язань за договором від 19.03.2019 №438/ПУ, у тому числі і щодо внесення пайового внеску.

Бюджетна система України згідно із ст. 7 Бюджетного кодексу України ґрунтується на таких принципах: збалансованості, повноти, обґрунтованості, цільового використання бюджетних коштів, відповідальності учасників бюджетного процесу тощо. Одним із принципів, на яких ґрунтується бюджетна система України, є принцип цільового використання бюджетних коштів, який полягає в тому, що бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями.

Несплата до бюджету коштів пайової участі позбавляє Український народ загалом або конкретну територіальну громаду (стаття 142 Конституції України) правомочностей власника надходжень до відповідного бюджету в тому обсязі, який дозволяє забезпечити функціонування і життєдіяльність відповідної територіальної громади та держави в цілому. В цьому контексті в сфері бюджетних правовідносин важливу роль відіграє принцип цільового використання бюджетних коштів в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 19 Конституції України).

За таких обставин суспільним, публічним інтересом звернення керівника Мелітопольської місцевої прокуратури до суду з вимогою сплати коштів пайової участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Мелітополя, є задоволення насамперед суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання - своєчасного надходження коштів до бюджету та їх цільове використання у сфері містобудування, а також захист суспільних інтересів загалом для задоволення відповідних потреб територіальної громади та суспільства. Суспільний, публічний інтерес полягає у відновленні правового порядку в частині забезпечення своєчасного наповнення бюджету, захист порушеного права шляхом перерахування замовником будівництва грошових коштів до місцевого бюджету м. Мелітополя для їх використання за цільовим призначенням, що незаконно не надійшли до власності територіальної громади м. Мелітополя, всупереч вимогам бюджетного та містобудівного законодавства.

Відповідно до положень статті 71 Бюджетного кодексу України, надходження бюджету розвитку місцевих бюджетів включають кошти пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту, отримані відповідно до Закону України Про регулювання містобудівної діяльності.

Згідно з п.п.2 п.а ч.1ст. 27 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить забезпечення збалансованого економічного та соціального розвитку відповідної території, ефективного використання природних, трудових і фінансових ресурсів.

Відповідно до підпункту 1 пункту б статті 28 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження щодо здійснення відповідно до закону контролю за дотриманням зобов`язань щодо платежів до місцевого бюджету на підприємствах і в організаціях незалежно від форм власності.

З викладеного вбачається, що повноваження щодо здійснення відповідно до закону контролю за дотриманням зобов`язань щодо платежів до бюджету на підприємствах і в організаціях незалежно від форм власності є державним, оскільки в інших сферах державного управління аналогічні повноваження реалізуються державними органами та на всіх адміністративно-територіальних рівнях.

Таким чином, органом, уповноваженим державою на виконання відповідних функцій у спірних правовідносинах є Кирилівська селищна рада Мелітопольського району Запорізької області.

Умовою забезпечення надходження відповідних коштів є належне виконання обов`язків із захисту державних інтересів певними суб`єктами владних повноважень.

Кирилівською селищною радою вказані повноваження виконуються неналежним чином, оскільки робота із замовником будівництва проводиться не у повному обсязі.

Відповідно до ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно з приписами частин 3, 4, 5 ст. 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених ст. 174 цього Кодексу. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Рішенням Конституційного Суду України від 8 квітня 1999 року № 3-рп/99 визначено, що прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 23 Закону України Про прокуратуру представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Нездійснення захисту виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається. Здійснення захисту неналежним чином виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 сформований правовий висновок, що прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України Про прокуратуру, і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва.

Кирилівська селищна рада є органом, уповноваженим реалізовувати програму соціально-економічного розвитку території. Платежі пайової участі надходять до бюджетів селищних, сільських рад, на території яких здійснюється будівництво нерухомого майна. Кошти від плати за пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту використовуються на цілі, що визначаються законодавством України. Таким чином, ненадходження до бюджету вказаних коштів створює перешкоди по утворенню та використанню фінансових ресурсів, необхідних для забезпечення функцій та повноважень державного самоврядування, чим суттєво порушує інтереси держави.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що ТОВ БВ Дружба, не сплачуючи пайову участь, створює перешкоди селищній раді для реалізації програми соціально-економічного розвитку селища, оскільки сплата пайової участі є джерелом доходу до місцевого бюджету.

З урахуванням викладеного, несплата ТОВ БВ Дружба пайової участі порушує законні інтереси територіальної громади смт Кирилівки, що є підставою для органів прокуратури представляти її інтереси в суді в особі Кирилівської селищної ради Мелітопольського району Запорізької області.

Кирилівською селищною радою попри наявність підстав для стягнення коштів, таких заходів не вжито.

Відповідно до інформації Кирилівської селищної ради від 24.03.2021 заходи представницького характеру щодо стягнення заборгованості з ТОВ БВ Дружба в судовому порядку радою не вживались та відповідні позови до суду не подавались.

20.04.2021 Кирилівському селищному голові направлено відповідне повідомлення щодо представництва керівником Мелітопольської окружної прокуратури інтересів Кирилівської селищної ради у Господарському суді Запорізької області.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право кожного на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

При цьому виконання рішень, винесених судом, є невід`ємною частиною права на суд, адже в іншому випадку положення статті 6 Конвенції будуть позбавлені ефекту корисної дії (пункти 34, 37 рішення Європейського суду з прав людини у справі Бурдов проти Росії).

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини від 17.05.2005 у справі Чижов проти України зазначено, що державі лежить позитивне зобов`язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною як в теорії, так і на практиці, а затримка у виконанні рішення не повинна бути такою, що порушує саму сутність права, яке захищається відповідно до параграфу 1 статті б Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі Проніна проти України, в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини Серявін та інші проти України (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі Гірвісаарі проти Фінляндії (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Статтею 129 Конституції України визначено принципи рівності усіх учасників процесу перед законом і судом, змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, як одні з основних засад судочинства.

Отже, будь-яке рішення господарського суду повинно прийматися з дотриманням цих принципів, які виражені також у статтях Господарського процесуального кодексу України.

Згідно статті 13 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (частина 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України).

Обов`язок доказування, а отже, і подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України покладено на сторони та інших учасників справи, однак, не позбавляє суд, у випадку, передбаченому статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, витребувати у сторони ті чи інші докази.

На підставі статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, встановивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті.

Апеляційним судом було встановлено, що прокурором надано суду належні та допустимі докази на підтвердження своїх вимог.

Колегія суддів відхиляє посилання апелянта на лист № 1/0112-21 від 01.12.2021 направлений до Державної інспекції архітектури та містобудування України про скасування повідомлення про початок виконання будівельних робіт, оскільки вказаний лист було направлено вже після прийняття судом оскаржуваного судового рішення.

За встановлених обставин, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а оскаржуване судове рішення господарського суду відповідає чинному законодавству.

9. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до частини 1 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За встановлених обставин справи, апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване судове рішення місцевого господарського суду зміні або скасуванню.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 129, 269, 275, 276, 281-283 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "База відпочинку "Дружба" на рішення Господарського суду Запорізької області від 28.10.2021 у справі № 908/1544/21 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Запорізької області від 28.10.2021 у справі № 908/1544/21 залишити без змін.

Витрати з оплати судового збору за подання апеляційної скарги віднести на Товариство з обмеженою відповідальністю "База відпочинку "Дружба".

Головуючий суддя Л.А. Коваль

Суддя В.Ф. Мороз

Суддя А.Є. Чередко