ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" лютого 2022 р. Справа №909/389/21

м. Львів

Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:

головуючого (судді-доповідача): Бойко С.М.,

суддів: Бонк Т.Б.,

Малех І.Б.,

секретар судового засідання Чудяк Х.В.,

явка учасників справи:

від позивача Буджак В.М.;

від відповідача Дудяк Р.А.;

розглянув апеляційну скаргу Івано-Франківської міської ради за № 1351/11.1-03/14в від 16.11.2021

на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 21.10.2021, головуючий суддя Кобецька С.М., м. Івано-Франківськ, повний текст рішення складено 01.11.2021

за позовом Івано-Франківської міської ради, м. Івано-Франківськ

до відповідача товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий сервіс",м. Київ

про стягнення 2923712,94 грн та розірвання договору оренди,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

28.04.2021 в Господарський суд Івано-Франківської області звернулась Івано-Франківська міська рада з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий сервіс» (далі по тексту ТОВ «Торговий сервіс») з позовом про стягнення 2923712,94 грн, з яких: 2823820,93 грн - орендна плата, 52908,36 грн - пеня, 14422,49 грн - 3% річних, 32561,16 грн - інфляційні втрати та розірвання договору оренди.

Вказаний позов мотивує тим, що відповідач належним чином не виконав свого зобов`язання за договором оренди нежитлових приміщень №ДО-3493 від 23.01.2012 щодо сплати орендної плати за період з 01.12.2019 до 28.02.2021, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість в розмірі 2823820,93 грн на суму якої нараховано пеню, 3% річних та інфляційні втрати.

Також зазначає, що відповідачем не укладено договір страхування об`єкта оренди, що на думку позивача, згідно з пунктами 6.3., 6.3.2., 6.3.4. договору є підставою для його розірвання в судовому порядку.

Правовою підставою позову зазначає ст.ст. 327, 509, 526, 530, 549, 611, 625, 651, 783 Цивільного кодексу України, ст.ст. 193, 291 Господарського кодексу України, ст. ст. 18, 26 Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 21.10.2021 позов Івано-Франківської міської ради до відповідача ТОВ "Торговий сервіс" про стягнення 2923712,94 грн та розірвання договору оренди - задоволено частково. Стягнуто з ТОВ "Торговий сервіс" на користь Івано-Франківської міської ради 52908,36 грн - пені, 14422,49 грн - 3% річних, 32561,16 грн - інфляційних втрат, 46125,69 грн - судового збору. В частині стягнення 2823820,93 грн - орендної плати - провадження у справі закрито.

В частині розірвання договору оренди №ДО-3493 від 23.01.2012 нежитлових приміщень загальною площею 14167,72 кв.м., розташованих в цоколі та на першому поверсі будівлі критого ринку за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. Дністровська, 5, укладеного між Івано-Франківською міською радою та ТОВ "Торговий сервіс" - в позові відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову про розірвання договору оренди нежитлових приміщень за № ДО-3493 від 23.01.2012 та прийняти в цій частині нове рішення, яким задоволити позовні вимоги повністю, у зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Узагальнені доводи особи, що подала апеляційну скаргу.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що суд першої інстанції помилково закрив провадження у справі в частині стягнення коштів з орендної плати в сумі 2823820,93 грн, оскільки на думку скаржника таку процесуальну дію, слід було зробити суду першої інстанції за результатами підготовчого засідання шляхом прийняття судом відповідної ухвали тобто до судового розгляду справи по суті.

Вважає, що судом першої інстанції помилково закрито провадження в справі в частині стягнення 2823820,93 грн орендної плати та порушено положення ст.ст. 185, 231 ГПК України.

Також судом не вирішено питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету.

Щодо висновку суду про відмову в задоволенні вимоги про розірвання договору оренди нежитлових приміщень за № ДО-3493 від 23.01.2012, скаржник вважає, що такий висновок суперечить встановленим судом фактичним обставинам та ґрунтується на неправильному застосуванні норм матеріального права.

Підставою для розірвання договору зазначено несплата орендної плати за користування майном протягом 15 місяців в період з 01.12.2019 до 28.02.2021, що є істотним порушенням умов договору оренди.

Зазначає, що судом першої інстанції не враховано правових висновків викладених у постановах Верховного Суду від 11.12.2019 у справі № 917/28/19, від 13.11.2019 у справі № 908/399/17 та від 11.03.2020 у справі № 914/4101/15, щодо застосування норм права щодо спірних правовідносин.

Узагальнені доводи та заперечення відповідача.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач погоджується з висновками місцевого господарського суду, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення місцевого господарського суду залишити без змін. Доводи відзиву на апеляційну скаргу аналогічні висновкам місцевого господарського суду, що викладені в оскаржуваному рішенні.

В судовому засіданні представник позивача підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги та просив рішення суду першої інстанції в частині відмови в розірванні договору оренди нежитлових приміщень - скасувати, прийнявши в тій частині нове рішення про задоволення позовних вимог.

Представник відповідача, в судовому засіданні, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення. Також, представник відповідача подав суду апеляційної інстанції докази виконання рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 21.10.2021 у справі № 909/389/21 щодо стягнення з ТОВ "Торговий сервіс" на користь Івано-Франківської міської ради 52 908,36 грн. - пені, 14 422,49 грн. - 3% річних та 32 561,16 грн. - інфляційних втрат та 46 125,69грн. - судового збору.

Згідно з ст. 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши доводи і заперечення, наведені в апеляційній скарзі та у відзиві на апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судом першої інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ТОВ "Торговий сервіс" на користь Івано-Франківської міської ради 52 908,36 грн. - пені, 14 422,49 грн. - 3% річних та 32 561,16 грн. - інфляційних втрат та 46 125,69грн. - судового збору підлягає визнанню нечинним.

В іншій частині рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 21.10.2021 у справі № 909/389/21 підлягає залишенню без змін.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.

23.01.2012 між Івано-Франківською міською радою (орендодавець) та ТОВ "Торговий сервіс" (орендар) укладено договір оренди нежитлових приміщень №ДО-3493 від 23.01.2012 (т. 1 а.с. 14-17), відповідно до умов якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нежитлові приміщення площею 14 167,72 кв.м., розташовані в цоколі та на першому поверсі будівлі критого ринку по вул. Дністровська, 5 в м. Івано-Франківськ. Приміщення передаються в оренду для розміщення торгівельних об`єктів з продажу продовольчих та непродовольчих товарів, у тому числі товарів підакцизної групи та забезпечення торгових місць. Орендар має право самостійно здійснювати господарську діяльність в орендованих приміщеннях, використовуючи їх за цільовим призначенням (пункти 1.1., 1.3., 4.1.1. договору).

Відповідно до ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ч.1 ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у володіння та користування майно для здійснення господарської діяльності.

Згідно з ст. 291 Господарського кодексу України одностороння відмова від договору оренди не допускається. Договір оренди припиняється у разі: закінчення строку, на який його було укладено; викупу (приватизації) об`єкта оренди; ліквідації суб`єкта господарювання-орендаря; загибелі (знищення) об`єкта оренди. Договір оренди може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний з підстав, передбачених Цивільним кодексом України для розірвання договору найму, в порядку, встановленому статтею 188 цього Кодексу.

Відповідно до статті 651 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того на що вона розраховувала при укладенні договору.

У справі, що переглядається, суди встановили, пунктом 6.3. договору сторони погодили, що договір може бути розірваний достроково на вимогу однієї із сторін за рішенням суду в разі невиконання або неналежного виконання сторонами зобов`язань за цим договором або з інших підстав передбачених чинним законодавством, в тому числі, якщо орендар не виконує умов договору оренди (пункт 6.3.2. договору); виникла заборгованість з орендної плати, що рівна або перевищує тримісячний розмір орендної плати за приміщення (пункт 6.3.4.договору).

Згідно зі статтею 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частиною першою статті 611 ЦК України визначено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, зміна умов зобов`язання, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Отже, істотним є таке порушення, що тягне за собою для іншої сторони неможливість досягнення мети договору, тобто, вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, слід встановити: наявність істотного порушення договору та шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може полягати у реальних збитках і (або) упущеної вигоди; її розмір, а також чи є істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що вона змогла отримати. Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - «значної міри» позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу повноважень суду. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України.

Загальні критерії істотності порушення умов договору в розумінні частини 2 статті 651 Цивільного кодексу України як необхідної передумови розірвання договору в судовому порядку на вимогу однієї сторони договору напрацьовані усталеною судовою практикою Верховного Суду, викладеною зокрема у постановах від 21.01.2020 у справі № 920/221/19, від 16.02.2021 у справі № 910/2861/185, від 09 грудня 2020 року справа № 199/3846/19.

Відповідно до статті 16 ЦК України розірвання порушеного договору є способом захисту цивільних прав, оскільки розірвання кредитором порушеного договору спрямоване на припинення правовідношення у такому договорі. Такий спосіб захисту застосовується у відповідь на порушення боржником договору, з ініціативи кредитора, спрямований на захист прав кредитора та позбавляє боржника певних суб`єктивних прав.

У такому разі боржник позбавляється права вимагати виконання договору кредитором, оскільки розірвання договору тягне для боржника, який допустив порушення, цілком конкретний негативний наслідок - він позбавляється суб`єктивних прав, наданих йому договором.

Відповідно до статті 19 ЦК України особа має право на самозахист свого цивільного права від порушень і протиправних посягань. Способи самозахисту мають відповідати змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідкам, що спричинені цим порушенням. Способи самозахисту можуть обиратися самою особою чи встановлюватися договором або актами цивільного законодавства.

Водночас частина друга статті 13 ЦК України встановлює загальне правило, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Таким чином, частина друга статті 651 ЦК України дозволяє розірвання договору лише тоді, коли порушення має істотний характер, оскільки має дотримуватися принцип пропорційності порушення і відповідальності.

Контрагент може порушити як основне зобов`язання, заради якого укладався договір, так і будь-який інший договірний обов`язок. Якщо має місце порушення будь-якого договірного обов`язку, у кредитора теоретично виникає право на розірвання договору, але і таке порушення має бути істотним для наділення кредитора правом на судове розірвання порушеного зобов`язання.

Вказаний позов мотивовано тим, що відповідач порушив зобов`язання за договором оренди нежитлових приміщень №ДО-3493 від 23.01.2012 щодо сплати орендної плати в період з 01.12.2019 до 28.02.2021, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість в розмірі 2823820,93 грн на суму якої нараховано пеню, 3% річних та інфляційні втрати.

Таким чином, формально відбулася подія (прострочення), з настанням якої укладений договір та закон пов`язує можливість дострокового розірвання договору.

Оскільки частина друга статті 651 ЦК України вказує на те, що договір може бути розірвано і в деяких випадках, передбачених законом або договором, то і в цьому випадку має застосовуватись критерій істотності порушення договірних умов, оскільки зворотнє може призвести до того, що кредитор, який має відповідно до закону або договору право на відмову від нього або розірвання, може ним скористатися за найменший відступ від умов договору. Таке положення є неприпустимим, оскільки може підірвати стабільність цивільного обороту і є надзвичайно несправедливим нехтуванням правовим принципом пропорційності тяжкості порушення і відповідальності.

Незастосування критерію істотності позбавляє порушника можливості заперечувати проти розірвання договору і провокує кредитора відмовлятися від договору (розривати) під прикриттям найменшого порушення.

При оцінці істотності порушення умов договору як підстави для його розірвання необхідно враховувати такі чинники: значущість шкоди від порушення; значущість порушення як такого; втрату кредитором інтересу у виконанні договору; фактор неможливості або ускладненості покладання відповідальності за збитки на боржника, інтерес боржника у збереженні договору; ступінь виконання договору до моменту його розірвання; втрату довіри до боржника; фактор передбачуваних негативних наслідків порушення; принциповість суворого дотримання умов договору; не оспорювання боржником здійсненої кредитором односторонньої відмови протягом розумного строку; звільнення боржника від відповідальності за допущене порушення; недобросовісність боржника; врахування вини кредитора і його добросовісності; неодноразовість порушення (визначення істотності порушення за сукупністю); публічний характер порушеного договору; неусунення боржником порушення в додатковий термін; ненадання боржникові можливості усунути порушення; готовність боржника усунути порушення, виражена у вигляді відповідного запиту; об`єктивну неможливість усунення порушення; можливість легкого виправлення порушення силами кредитора або залучених ним осіб.

Одним із факторів, що може братися до уваги, є питання про те, наскільки боржник, який порушив договір, реально заінтересований у збереженні договору: чи не спричинить розірвання договору для нього значної шкоди. Розірвання порушеного договору як санкція має бути максимально збалансованою і відповідати тяжкості правопорушення.

Оскільки договір оренди укладався сторонами 23.01.2012 року з терміном 10 років з дати його реєстрації, то здійснюючи оцінку щодо істотності порушення відповідачем умов договору судом першої інстанції на підставі встановлених обставин по справі враховано ступінь виконання договору до моменту його розірвання; інтерес боржника у збереженні договору; відсутність множинності порушення (визначення істотності порушення за сукупністю), врахування вини кредитора і його добросовісності; існування обставин звільнення боржника від відповідальності за допущене порушення, готовність боржника усунути порушення та його усунення.

Судом встановлено, що орендоване приміщення за спірним договором захоплено третіми особами, відтак доступу до майна товариства, ні до його документів у відповідача немає, про що порушено кримінальне провадження № 0003562 від 25.10.2019.

Крім того, відповідач звертався до власника нерухомого майна, про неможливість використовувати орендоване приміщення, однак, позивач не реагував на повідомлення відповідача на неможливість користування орендованим приміщенням, що свідчить про ігнорування позивачем фактор передбачуваних негативних наслідків порушення;

З наявного в матеріалах справи сертифікату № 2600-21-0446 Івано-Франківської Торгово-промислової палати (т. 1 а.с. 79-80), яким засвідчено форс-мажорні обставини (обставини не переборної сили) вбачається, що протиправні дії третіх осіб, призвели до рейдерського захоплення підприємства Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий сервіс», які суд враховує як обставини, що позбавили можливості користуватися об`єктом оренди та існування об`єктивної безпосередньої неможливості використання предмету оренди(бути не допущеним до приміщення через обставини за які орендар не міг відповідати).

Отже, незважаючи на нездійснення в період з 24.10.2019 до 14.04.2021 господарської діяльності та невикористання орендованих нежитлових приміщень за цільовим призначенням, що засвідчено сертифікатом № 2600-21-0446 Івано-Франківської Торгово-промислової палати (т. 1 а.с. 79-80), відповідач не відмовився від виконання взятого на себе зобов`язання, обумовленого договором №ДО-3493 від 23.01.2012 та в період з 01.12.2019 по 28.02.2021 сплачував орендну плату в загальному розмірі 6064878,40 грн. (картка розрахунку Департаменту комунальних ресурсів Івано-Франківської міської ради від 09.04.2021); - відповідач листом вих. №1802/01 від 18.02.2021 (т. 1 а.с.29-31) повідомляв позивача про наявність об`єктивних причин, що унеможливлюють своєчасне виконання грошового зобов`язання та просив з розумінням поставитись до вказаної ситуації; - після повернення майна в користування (т. 1 а.с.119-120) невідкладно сплатив борг з орендної плати за період з 01.12.2019 до 28.02.2021 в сумі 2 823 820,93 грн.

Цивільні та господарські відносини повинні ґрунтуватися перш за все на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Принцип добросовісності є одним із засобів утримання сторін від зловживання своїми правами. Основне призначення цього принципу полягає в наданні суду більше можливостей з`ясовувати в повному обсязі фактичні обставини справи і, насамкінець, встановити об`єктивну істину. Загалом зміст цих принципів (справедливості, добросовісності і розумності) полягає в тому, що тексти законів, правочинів та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту та нормам закону. Цивільне законодавство ґрунтується на вільному здійсненні цивільних прав, а також добросовісності учасників цивільних правовідносин при здійсненні цивільних прав і виконання обов`язків.

Враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 Цивільного кодексу України (справедливість, добросовісність, розумність) має забезпечити баланс інтересів сторін, та з дотриманням правил статті 86 Господарського процесуального кодексу України визначати конкретні обставини справи (як-то: його дії щодо намагання належним чином виконати зобов`язання, ступінь виконання зобов`язання боржником; не лише майнові, але й інші інтереси сторін тощо), які мають юридичне значення.

В даному випадку, застосування до відповідача такої міри відповідальності, як розірвання договору оренди нежитлових приміщень №ДО-3493 від 23.01.2012, тобто примусового припинення прав та обов`язків сторін договору порушить "справедливий баланс" між засобами, які застосовуються та метою, яку прагнуть досягти шляхом вжиття такого заходу, що порушує принцип розумної пропорційності. Визначення міри відповідальності має бути розумною за відповідних обставин та відповідати наслідкам, які може потягнути така дія. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають вагомі і непереборні обставини, чого так само не доведено в даному спорі.

З огляду на викладене, спростовуються доводи апеляційної скарги про те, що висновок місцевого господарського суду про відмову в задоволенні вимоги про розірвання договору оренди нежитлових приміщень за № ДО-3493 від 23.01.2012 суперечить встановленим судом фактичним обставинам та ґрунтується на неправильному застосуванні норм матеріального права.

Відтак, апеляційний суд погоджується з висновок місцевого господарського суду про не доведення позивачем істотного порушення відповідачем умов договору купівлі-продажу №ДО-3493 від 23.01.2012, а тому судом правомірно відмовлено в задоволенні позову щодо розірвання договору оренди.

Щодо тверджень скаржника, що судом не враховано правових висновків викладених у постановах Верховного Суду від 11.12.2019 у справі № 917/28/19, від 13.11.2019 у справі № 908/399/17 та від 11.03.2020 у справі № 914/4101/15, щодо застосування норм права до спірних правовідносин, судова колегія зазначає наступне.

Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. Такий правовий висновок викладено у пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц (провадження № 14-737цс19).

Доводи апеляційної скарги про неврахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 11.12.2019 у справі № 917/28/19 та від 11.03.2020 у справі № 914/4101/15 судом відхиляються, оскільки висновки у цих справах зроблені судами за іншої фактично-доказової бази, тобто хоча й за подібного правового регулювання, але за інших обставин, встановлених судом першої інстанції у наведеній справі, і за інших поданих сторонами та оцінених судами доказів, що зумовило прийняття відповідних рішень, що не дає вважати правовідносини у цих справах подібними.

Доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують вірного по суті рішення суду, при ухваленні якого судом надано оцінку як кожному доказу окремо, так і в їх сукупності, вірно встановлено характер спірних правовідносин та в цілому правильно застосовані норми матеріального права, які їх регулюють.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів вважає, що у апеляційній скарзі не наведено достатніх та переконливих доводів, на підставі яких колегія суддів могла б прийти до висновку про помилковість висновків суду першої інстанції.

Щодо доводів апеляційної скарги про відсутність договору страхування орендованого приміщення слід зазначити наступне.

Згідно з п. 4.3.7. договору орендар зобов`язався протягом місяця після державної реєстрації цього договору застрахувати за власні кошти на користь орендодавця орендовані приміщення не менш ніж на їх вартість, визначену незалежною оцінкою приміщень, здійснених у відповідності до Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні", копію страхового полісу подати орендодавцеві.

В матеріалах справи міститься договір добровільного страхування майна від 27.06.20219 укладений між Приватним акціонерним товариством «Страхова група «ТАС» та ТОВ «Торговий сервіс» (т. 1 а.с. 33), а також договір страхування майна підприємства (організації, установи) №20/01 від 19.05.2021 укладений між Приватним акціонерним товариством «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» та ТОВ «Торговий сервіс» (т. 1 а.с. 172-181).

Згідно з умовами цих договорів було застраховано нерухомість (конструктивні елементи, без оздоблення) за адресою: Україна, 76018, м. Івано-Франківськ, вул. Дністровська, 5.

Таким чином, доводи апелянта щодо відсутності факту страхування орендованого майна та порушення умов договору в цій частині є необґрунтованими.

Судовою колегією встановлено, що відповідачем сплачено кошти в період червня по жовтень 2021 року в сумі 5803344,98 грн, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями доданими до матеріалів справи.

Разом з тим, судом першої інстанції взято до уваги відсутність на платіжних документах призначення платежу, та відповідно до висновку викладеному у постанові Верховного Суду від 06.10.2021 у справі № 911/2731/20 кошти зараховано у хронологічному порядку. За таких обставин, суд дійшов висновку про припинення існування між сторонами спору щодо стягнення орендної плати за період з 01.12.2019 до 28.02.2021 в сумі 2823820,93 грн та відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України, в тій частині закрив провадження у справі та стягнув з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 46125,69 грн.

З вищенаведеного слідує, що судом першої інстанції дотримано вимоги ч. 2 ст. 231 ГПК України, а твердження апелянта в тій частині є надуманими та не відповідають дійсності.

Апелянт стверджує, що відповідно до ст. 231 ГПК України не вирішено питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету, однак, як уже було зазначено вище, місцевим господарським судом приймаючи оскаржуване рішення було вирішено питання щодо розподілу судового збору та присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача всю суму сплаченого останнім при поданні позовної заяви судового збору.

Крім того, під час розгляду справи в апеляційному господарському суді, з`ясовано, що після винесення Господарським судом Львівської області 21.10.2021 рішення у справі, відповідачем (ТОВ «Торговий сервіс») сплачено позивачу (Івано-Франківській міській раді) 52 908,36 грн. - пені, 14 422,49 грн. - 3% річних, 32 561,16 грн. - інфляційних втрат, що підтверджується платіжними дорученнями: № 66514.5096 від 10 листопада 2021 року про сплату 52908,36 грн пені згідно рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 21.10.2021 року в справі 909/389/21; № 66514.5097 від 10 листопада 2021 року про сплату 14 422,49 грн 3% річних згідно рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 21.10.2021 року в справі 909/389/21; № 66514.5098 від 10 листопада 2021 року про сплату 32 561,16 грн інфляційних втрат згідно рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 21.10.2021 року в справі 909/389/21; № 66514.5099 від 10 листопада 2021 року про сплату 46 125,69 грн. судового збору згідно рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 21.10.2021 року в справі 909/389/21.

Відповідно до приписів пункту 2 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Відповідно до приписів п.3 ч.1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право визнати нечинним судове рішення суду першої інстанції повністю або частково у передбачених цим Кодексом випадках і закрити провадження у справі у відповідній частині.

При цьому, колегія суддів роз`яснює, що відповідно до частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Судом встановлено, що на момент розгляду справи № 909/389/21 судом першої інстанції існував спір щодо стягнення з відповідача на користь позивача 52 908,36 грн. - пені, 14 422,49 грн. - 3% річних, 32 561,16 грн. - інфляційних втрат, погашення яких відповідачем здійснено не було. Таким чином, Господарський суд Івано-Франківської області вирішив спір по суті прийняв відповідне рішення.

Спір щодо стягнення 52 908,36 грн. - пені, 14 422,49 грн. - 3% річних, 32 561,16 грн. - інфляційних втрат став відсутній лише на стадії апеляційного провадження, а саме після оплати ТОВ «Торговий сервіс» заборгованості.

Відповідно до пункту 1 частини 1 ст. 333 ГПК України, суд апеляційної чи касаційної інстанції, приймаючи постанову, вирішує питання про поворот виконання, якщо, скасувавши рішення (визнавши його нечинним), він закриває провадження у справі.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про закриття провадження у справі в частині стягнення з відповідача на користь позивача 52 908,36 грн. - пені, 14 422,49 грн. - 3% річних, 32 561,16 грн. - інфляційних втрат. Відповідно про визнання нечинним рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 21.10.2021 в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий сервіс" на користь Івано-Франківської міської ради 52 908,36 грн. - пені, 14 422,49 грн. - 3% річних та 32 561,16 грн. - інфляційних втрат.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Заперечення відповідача викладені у відзиві на апеляційну скаргу відповідають фактичним обставинам по справі, а тому суд враховує їх як обґрунтовані.

Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені місцевим господарським судом обставин по справі та його правильні висновки, а тому апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення.

Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ч. 1-3 статті 86 ГПК України (в редакції Закону №132-IX від 20.09.2019), суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За змістом пункту 1 частини 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України у разі відмови в позові судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

Оскільки за наслідками апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції залишено без змін, то судовий збір в розмірі 69188,54 грн, сплачений позивачем за подання апеляційної скарги покладається на нього.

Керуючись ст. ст. 231, 236, 269, 270, 275, 276, 281-284, 333 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Івано-Франківської міської ради за № 1351/11.1-03/14в від 16.11.2021 - залишити без задоволення.

Визнати нечинним рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 21.10.2021 у справі № 909/389/21 в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий сервіс" на користь Івано-Франківської міської ради 52 908,36 грн. - пені, 14 422,49 грн. - 3% річних та 32 561,16 грн. - інфляційних втрат та 46 125,69грн. - судового збору.

В іншій частині рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 21.10.2021 у справі № 909/389/21 залишити без змін.

Провадження у справі № 909/389/21 в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий сервіс" на користь Івано-Франківської міської ради 52 908,36 грн. - пені, 14 422,49 грн. - 3% річних та 32 561,16 грн. - інфляційних втрат та судового збору в сумі 46 125,69грн. - закрити.

Судовий збір у сумі 69 188,54 грн за подання апеляційної скарги покласти на апелянта.

Місцевому господарському суду видати накази в порядку ст. 327 ГПК України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення згідно зі ст.ст. 286-289 ГПК України.

Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Головуючий-суддя: С.М. Бойко

Судді: Т.Б. Бонк

І.Б. Малех

Повний текст постанови складено 28.03.2022.