ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.04.2022 Справа № 914/1264/21

місто Львів

Господарський суд Львівської області у складі судді Сухович Ю.О., за участі секретаря судового засідання Бондаренко А.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Заступника керівника Львівської обласної прокуратури в інтересах держави в особі

позивача Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях, м.Львів

до відповідача Санаторію «Нафтуся Прикарпаття», с.Модричі, Дрогобицький район, Львівська область

про стягнення 650 809,47 грн.

За участю представників:

від прокуратури: Лука Г.В. прокурор відділу представництва інтересів держави з питань державної та комунальної власності управління представництва інтересів держави в суді Львівської обласної прокуратури (службове посвідчення №057864 від 05.11.2020);

від позивача: Жуган І.О. представник (повноваження визначені в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань);

від відповідача: не з`явився.

Процес.

На розгляд Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява позовом Заступника керівника Львівської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях до Санаторію «Нафтуся Прикарпаття» про стягнення 650 809,47 грн заборгованості, з яких 568 942,68 грн основний борг з врахуванням суми інфляційних втрат, 24 972,52 грн пеня, 56 894,27 грн штраф.

Хід розгляду справи викладено в ухвалах суду та протоколах судових засідань.

Представники прокуратури та позивача в судове засідання для розгляду справи по суті з`явились, позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити повністю.

Відповідач в судове засідання явки представника не забезпечив, водночас 05.04.20212 представник відповідача подав клопотання (вх.№7304/22 від 05.04.2022) про відкладення розгляду справи у межах розумних строків на дату, що матиме місце після закінчення воєнного стану в Україні та офіційного оприлюднення інформації про перемогу України у війні.

Представники прокуратури та позивача категорично заперечили проти задоволення клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи по суті. Зазначили, що аналогічного змісту клопотання було подане на минулому судовому засіданні, яке було взято до уваги судом, у зв`язку з чим розгляд справи по суті відкладено. Представником відповідача не долучено жодних доказів та необгрунтовано причини його неявки у судове засідання. Отже вказані дії свідчать про намагання представника відповідача затягнути розгляд справи, зловживаючи процесуальними правами.

Розглянувши клопотання представника відповідача, заслухавши думку представників прокуратури та позивача, суд дійшов висновку відсутності підстав для його задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до частини 1, частини 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Враховуючи повторну неявку представника відповідача у судове засідання для розгляду справи по суті, відсутність обгрунтування та доказів того, яким чином воєнний стан не дає можливості представнику відповідача з`явитись в судове засідання, зважаючи на тривалий розгляд справи, враховуючи те, що явка представника відповідача не визнавалась судом обов`язковою, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи по суті.

Суд, враховуючи достатність документів наявних у матеріалах справи для вирішення спору по суті не вважає відсутність представника відповідача у даному судовому засіданні перешкодою для вирішення спору по суті в даному судовому засіданні.

Відводів складу суду та секретарю судового засідання учасниками справи не заявлено.

У судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення у справі.

Суть спору та правова позиція сторін.

Позиція прокуратури та позивача.

Позовні вимоги обґрунтовано неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором оренди № 106 індивідуально визначеного нерухомого майна від 04.08.2011 що належить до державної власності, зокрема щодо своєчасного і повного внесення орендної плати за користування майном.

Таким чином у відповідача існує заборгованість в сумі 568 942,68 грн. до якої включено інфляційні нарахування.

Крім того, внаслідок порушення відповідачем умов договору, останньому нараховано пеню в сумі 24 972,52 грн. та штраф в сумі 56 894,27 грн.

В обґрунтування позовних вимог прокурор та позивач, покликаються на положення статей 18, 19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», статті 526, 549, 611, 612, 625, 629, 762, Цивільного кодексу України.

Позиція відповідача.

Відповідач виклав свої заперечення проти позовних вимог у відзиві на позовну заяву.

Щодо періоду платного користування нерухомим майном і періоду впродовж якого у позивача було б право нараховувати орендну плату за користування відповідач покликається на умови пункту 2.1 договору оренди, де передбачено вступ у платне строкове користування майном у термін вказаний у договорі, але не раніше дати державної реєстрації договору та акту приймання-передавання майна.

Зазначає, що державної реєстрації договору не проведено, отже строкове платне користування, у відповідності до умов договору, не відбулось. Долучений до матеріалів справи акт приймання-передачі майна, без державної реєстрації договору, може лише підтверджувати дії позивача спрямовані на належне оформлення перебування такого майна на балансі у відповідача. Вказаний акт не містить дати його складання, що унеможливлює встановлення дати передачі майна.

Відповідач повністю заперечує наявність боргу в сумі 259 706,46 грн, вказаного у розрахунку позовних вимог, як сальдо станом на 11.02.2020.

Вказує, що у розрахунку не відображено яким чином розраховано розмір орендної плати, що позбавляє відповідача можливості подати свій контррозрахунок. Розміри орендної плати вказані у розрахунку суперечать розмірам орендної плати визначеним у договорі.

На думку відповідача, позивач при здійсненні розрахунку суми заборгованості безпідставно включив декілька сум інфляційних втрат, не врахував дефляцію у липні та серпні 2020 року. Всупереч умовам договору позивач починає нарахування інфляційних втрат починаючи з першого дня поточного місяця, а не з 11 числа наступного місяця.

Перераховані відповідачем кошти 08.05.2020 в сумі 2060,40 грн та 02.07.2020 в сумі 5 566,23 позивач з безпідставно зарахував як оплату інфляційних втрат, не врахувавши цільове призначення платежу.

Відповідач зазначає, що внаслідок запроваджених карантинних заходів майно, оренда якого є предметом договору, з 12.03.2020 не могло використовуватись, оскільки відповідач є санаторно-курортним закладом. Частина такого майна була використана з середини серпня по листопад 2020 року. Отже за цей період відсутній обов`язок сплачувати орендну плату.

Крім того, відповідач просить зменшити розмір неустойки на 99 % у випадку, якщо суд дійде висновку, що така підлягає стягненню.

Заявляє про сплив позовної давності по позовних вимогах про стягнення пені та штрафу, які позивач нараховує з 01.04.2020 року.

На думку відповідача проведені позивачем розрахунки нарахувань орендної плати, починаючи з базового місяця, не відповідають вимогам Закону «Про оренду державного та комунального майна», Методики й договору. При цьому відповідач надав свій розрахунок, згідно якого у нього є переплата в сумі 988 604,50 грн.

Відповідач також заявив про пропуск строку позовної давності по стягненню сум пені та шрафу, зазначивши, що позовна давність минула станом на день пред`явлення позову.

З огляду на вказане, відповідач просить відмовити у задоволенні позову.

Висновки суду.

04.08.2011 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Львівській області (правонаступником якого є Регіональне відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях), оредодавець)) та санаторієм «Нафтуся Прикарпаття» (орендар) укладено договір оренди № 106 індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності (далі по тексту договір оренди).

Відповідно до п. 1.1 вказаного договору орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне окреме індивідуально визначене нерухоме майно загальною площею 6146,4 кв.м нежитлову будівлю водогрязелікування (будівлю лікувального корпусу) (за планом земельної ділянки літера «Б-1»), площею 1124, 8 кв.м, за адресою: Львівська область, Дрогобицький район, село Модричі, вул Курортна, 1/4; нежитлову будівлю пансіонату (за планом земельної ділянки літера «А-5»), площею 3414,6 кв.м, за адресою: Львівська область, Дрогобицький район, село Модричі, вул Курортна, 1/5; нежитлову будівлю клубу-їдальню (за планом земельної ділянки літера «В-2»), площею 1607,0 кв.м, за адресою: Львівська область, Дрогобицький район, село Модричі, вул Курортна, 1/6 (далі - майно), що знаходиться на балансі санаторію «Нафтуся Прикарпаття» та належить державі Україна в особі Регіонального відділення ФДМУ по Львівській області на підставі рішення господарського суду Львівської області по справі № 1/1149-20/246 від 26.06.2007. Вартість зазначеного орендованого майна визначена згідно зі звітом про оцінку майна, станом на 28.02.2011 і становить за незалежною оцінкою 5 397 493 грн. без ПДВ.

Згідно з п. 2.1 договору оренди, орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, указаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акту приймання-передачі майна.

Відповідно до умов п.10.1 договору оренди строк дії договору 49 років з 04.08.2011 по 03.08.2060 включно.

Пунктом 3.1 договору оренди встановлено, що орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 № 786 (далі - методика) та становить без ПДВ за базовий місяць оренди - травень 2011 року 28 197,90 грн.

Орендна плата за перший повний місяць оренди - серпень місяць 2011 року визначається шляхом коригування орендної плати за базовий місяць - травень 2011 року на індекси інфляції за червень, липень та серпень 2011 року.

Відповідно до п.3.3. договору оренди орендна плата за кожен наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місць на індекс інфляції за наступний місяць.

Згідно з п. 3.6 договору оренди, орендна плата перераховується до Державного бюджету щомісяця, не пізніше 10 числа місяця, наступного за звітним у розмірі 100% на рахунок визначений Управлінням Державного казначейства України, а саме: одержувач коштів - Держбюджет м.Львова, код ЄДРПОУ одержувача - 23949066, банк одержувач - ГУДКУ у Львівській області, МФО банку 825014, № рахунку - 2002 (код платежу 22080300).

На виконання умов договору оренди орендодавець передав, а орендар прийняв в платне користування нерухоме державне майно загальною площею 6146,4 кв.м - нежитлову будівлю водогрязелікування (будівлю лікувального корпусу) (за планом земельної ділянки літера «Б-1»), площею 1124, 8 кв.м, за адресою: Львівська область, Дрогобицький район, село Модричі, вул.Курортна, 1/4; нежитлову будівлю пансіонату (за планом земельної ділянки літера «А-5»), площею 3414,6 кв.м, за адресою: Львівська область, Дрогобицький район, село Модричі, вул Курортна, 1/5; нежитлову будівлю клубу-їдальню (за планом земельної ділянки літера «В-2»), площею 1607,0 кв.м, за адресою: Львівська область, Дрогобицький район, село Модричі, вул. Курортна, 1/6 (далі - майно), що знаходиться на балансі санаторію «Нафтуся з Прикарпаття» та належить Державі Україна в особі Регіонального відділення ФДМУ по Львівській області, про що складено акт прийому-передачі орендованого майна від 04.08.2011, який підписаний в двосторонньому порядку уповноваженими представниками сторін та скріплений печатками орендодавця та орендаря.

Згідно наказу Фонду Державного майна України № 232 від 06.03.2019 «Про реорганізацію регіональних відділень Фонду державного майна України» утворено Регіональне відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях як юридичну особу публічного права, що розташоване у м. Львові, реорганізувавши шляхом злиття Регіональне відділення Фонду державного майна України по Львівській області, Регіональне відділення Фонду державного майна України по Закарпатській області, Регіональне відділення Фонду державного майна України по Волинській області. Установлено, що Регіональне відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях є правонаступником майна, прав та обов`язків Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській області, Регіонального відділення Фонду державного майна України по Закарпатській області, Регіонального відділення Фонду державного майна України по Волинській області.

Договір оренди припинено 10.09.2020 у зв`язку із приватизацією без участі орендаря.

У зв`язку з невиконанням відповідачем свого обов`язку щодо своєчасного і повного внесення орендної плати до Державного бюджету України за користування державним майном, у нього утворилась заборгованість в сумі 561 120,22 грн., яка внаслідок індексації становить 568 942,68 грн. (включено суму 7 822,46 грн інфляційних втрат).

За порушення умов договору позивач нарахував відповідачу пеню в сумі 24 972,52 грн. та штраф 10% в сумі 56 894,27 грн.

Загалом позивач та прокурор просять стягнути з відповідача 650 809,47 грн заборгованості, з яких 568 942,68 грн основний борг з врахуванням інфляції, 24 972,52 грн пеня, 56 894,27 грн штраф.

Висновки суду.

Щодо подання позову прокурором суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тобто імператив зазначеного конституційного положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу.

Законом України від 02.06.2016 р. № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», який набрав чинності 30.09.2016 р., до Конституції України внесені зміни, а саме Конституцію доповнено статтею 131-1, пункт 3 частини першої якої передбачає, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України врегульовано Законом України «Про прокуратуру».

Згідно ст.1 Закону України «Про прокуратуру» прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.

Однією з функцій, що покладаються на прокуратуру є представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом України «Про прокуратуру».

Представництво прокуратурою інтересів держави в суді врегульовано ст.23 Закону України «Про прокуратуру».

Так, зокрема згідно ч.1 ст.23 вказаного закону представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Відповідно до абзацу першого та другого частини третьої ст.23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.

Згідно абзацу першого та другого частини четвертої ст.23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Стаття 53 ГПК України встановлює, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Відповідно до ч.4 ст. 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує: 1) в чому полягає порушення інтересів держави, 2) необхідність їх захисту, 3) визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає 4) орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Вказане вище узгоджується з правовою позицією Верховного Суду від 06.02.2019 р. у справі № 927/246/18.

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Вказане узгоджується з правовою позицією викладеною Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 р. у справі №912/2385/18 (провадження №12-194гс19).

Слід зазначити, що є категорія справ, де ЄСПЛ зазначив, що підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо, суд вирішує, наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.

Порушення принципу справедливого балансу може мати місце виключно у випадку коли обидві сторони у справі - відповідач та позивач відповідно до норм матеріального права мають однакові можливості скористатися підтримкою, що надається прокуратурою.

Враховуючи що Регіональне відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях самостійно не вживало заходів щодо стягнення заборгованості до держбюджету шляхом подачі позову, а прокурор після виявлених порушень повідомив позивача про намір звернення з відповідним позовом, суд визнає обґрунтованими аргументи прокурора про наявність у нього підстав для звернення із позовом у справі до суду з метою захисту прав та охоронюваних законом інтересів держави в особі органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах - Регіональне відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях.

Прокуратура зверталась до позивача з листами від 12.03.2021, 31.03.2021, 19.04.2021, в кожному з них наголошувалось на вжиття дієвих заходів з приводу стягнення заборгованості до держбюджету, і попереджалось про вжиття прокуратурою таких, за їх відсутності.

На думку суду прокурором дотримано встановлену ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» процедуру, що в силу положень ст. ст. 44, 53 ГПК України наділяє прокурора процесуальною дієздатністю, відтак підстави для залишення позову без розгляду відсутні.

З питань представництва прокурором інтересів держави в особі позивача в суді, суд також враховує висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у її постанові від 26.05.2020 р. у справі № 912/2385/18.

Відкриваючи провадження у цій справі, суд встановив відповідність поданої прокурором позовної заяви вимогам статей 162, 164 Господарського процесуального кодексу України. На думку суду прокурором дотримано встановлену частиною 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» процедуру, що в силу положень статей 44, 53 Господарського процесуального кодексу України наділяє прокурора процесуальною дієздатністю.

Щодо позовних вимог суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України, однією з підстав виникнення зобов`язань, є зокрема, договори та інші правочини.

Як передбачено статтею 174 Господарського кодексу України, однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але які йому не суперечать.

Відповідно до частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Статтею 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Як встановлено судом, підставою виникнення правовідносин між сторонами договір оренди № 106 індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності.

Приписами статті 759 Цивільного кодексу України визначено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Орендоване за договором майно є державним, а тому на спірні правовідносини поширюється дія Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

Орендоване відповідачем нерухоме майно належить державі Україна в особі Регіонального відділення ФДМУ по Львівській області правонаступником якого є позивач на підставі рішення Господарського суду Львівської області у справі № 1/1149-20/246 від 26.06.2007.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», положення якого були чинними на час укладення та виконання договору оренди сторонами, цей Закон регулює: організаційні відносини, пов`язані з передачею в оренду майна державних підприємств, установ та організацій, підприємств, заснованих на майні, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності (далі підприємства), їх структурних підрозділів та іншого окремого індивідуально визначеного майна, що перебуває в державній та комунальній власності; майнові відносини між орендодавцями та орендарями щодо господарського використання державного майна, майна, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

На виконання умов договору оренди орендодавець передав, а орендар прийняв в платне користування нерухоме державне майно загальною площею 6146,4 кв.м - нежитлову будівлю водогрязелікування (будівлю лікувального корпусу) (за планом земельної ділянки літера «Б-1»), площею 1124, 8 кв.м, за адресою: Львівська область, Дрогобицький район, село Модричі, вул.Курортна, 1/4; нежитлову будівлю пансіонату (за планом земельної ділянки літера «А-5»), площею 3414,6 кв.м, за адресою: Львівська область, Дрогобицький район, село Модричі, вул Курортна, 1/5; нежитлову будівлю клубу-їдальню (за планом земельної ділянки літера «В-2»), площею 1607,0 кв.м, за адресою: Львівська область, Дрогобицький район, село Модричі, вул. Курортна, 1/6 (далі - майно), що знаходиться на балансі санаторію «Нафтуся з Прикарпаття» та належить Державі Україна в особі Регіонального відділення ФДМУ по Львівській області, про що складено акт прийому-передачі орендованого майна від 04.08.2011, який підписаний в двосторонньому порядку уповноваженими представниками сторін та скріплений печатками орендодавця та орендаря.

Відповідно до частин 1, 5 статті 762 Цивільного кодексу України за найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за найм (оренду) майна вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 3 ст. 18 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) орендар зобов`язаний вносити орендну плату своєчасно і у повному обсязі.

Частиною 1 ст.19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що орендар за користування об`єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності.

Відповідач, прийнявши нерухоме майно в оренду, зобов`язувався проводити оплату за його оренду на умовах передбачених договором. Умови договору оренди щодо порядку оплати наступні.

Пунктом 3.1 договору оренди встановлено, що орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 № 786 (далі - методика) та становить без ПДВ за базовий місяць оренди - травень 2011 року 28 197,90 грн.

Орендна плата за перший повний місяць оренди - серпень місяць 2011 року визначається шляхом коригування орендної плати за базовий місяць - травень 2011 року на індекси інфляції за червень, липень та серпень 2011 року.

Відповідно до п.3.3. договору оренди орендна плата за кожен наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місць на індекс інфляції за наступний місяць.

Згідно з п. 3.6 договору оренди, орендна плата перераховується до Державного бюджету щомісяця, не пізніше 10 числа місяця, наступного за звітним у розмірі 100% на рахунок визначений Управлінням Державного казначейства України, а саме: одержувач коштів - Держбюджет м.Львова, код ЄДРПОУ одержувача - 23949066, банк одержувач - ГУДКУ у Львівській області, МФО банку 825014, № рахунку - 2002 (код платежу 22080300).

Пунктом 5.3 договору оренди визначено обов`язок орендаря своєчасно і у повному обсязі сплачувати орендну плату.

Законодавством та умовами договору оренди чітко встановлено обов`язок орендаря своєчасно і в повному обсязі вносити орендну плату за користування майном до його повернення орендодавцю за актом приймання- передачі, у строки, визначені договором оренди.

У порушення п. 5.3 договору та всупереч вимогам статті 762 Цивільного кодексу України, статей 18, 19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» відповідач свій обов`язок щодо своєчасного і повного внесення орендної плати до Державного бюджету України за користування державним майном не виконав, у зв`язку з чим виникла заборгованість.

Як зазначають прокурор та позивач станом на 11.09.2020 вона складає 568 942,68 грн. Водночас як вбачається із долученого до матеріалів справи розрахунку суми позовних вимог основний боргу (заборгованість по орендній платі) становить 561 120,22 грн. до нього, враховуючи положення 3.1 договору оренди, включено також 7 822,46 грн інфляційних втрат, що загалом складає 568 942,68 грн. Отже, інфляційні нарахування включено до суми основного боргу.

З огляду на вказане, безпідставним є твердження відповідача, наведене ним у заяві (вх.№ 25573/2 від 01.11.2021) про те, що суд не має розглядати позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат, які прокурор та позивач не просять стягнути в прохальній частині позовної заяви.

В даному випадку суд не виходить за межі позовних вимог, оскільки прокурор та позивач просять стягнути з відповідача проіндексовану заборгованість, що становить 568 942,68 грн.

Договір оренди від 04.08.2011 № 106, припинено 10.09.2020 у зв`язку із приватизацією без участі орендаря.

Згідно зі статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У даному випадку спірним, з огляду на природу та характер правовідносин, зміст заявлених вимог та доводів сторін, є питання плати за користування майном згідно договору, розміру орендної плати та як результат суми боргу, стягнення якої є предметом даного позову.

В матеріалах справи є інформація про стан надходження орендної плати за договором оренди за весь період існування договірних відносин між сторонами.

Доводячи неправильність проведеного позивачем розрахунку орендної плати, відповідач подав контррозрахунок здійснених позивачем нарахувань та проведених відповідачем оплат за договором, однак, доказів, що спростовують розмір заборгованості Санаторієм «Нафтуся Прикарпаття» не представив та не спростував відомостей, наданих органами казначейської служби стосовно розрахунків за договором оренди.

Посилання відповідача на невизначення та незафіксування у договорі розміру орендної плати суд не приймає до уваги з огляду на те, що у договорі від 04.08.2011 №106 не лише визначено та зафіксовано розмір орендної плати, але й відображено спосіб її розрахунку протягом строку дії цього правочину.

Заперечуючи проти позовних вимог відповідачем у відзиві на позов вказано на відсутність в останнього заборгованості за договором оренди, однак в подальшому зазначено про наявність підстав для звільнення його від орендної плати чи зменшення такої.

Слід зазначити, що протягом дії договору оренди відповідач не висловлював жодних заперечень щодо розрахунків між сторонами та проводив оплати за користування орендованим майном.

Обставини щодо відсутності державної реєстрації договору оренди, невідповідності розрахунку орендної плати вимогам Закону «Про оренду державного та комунального майна», Методики й договору, якими відповідач заперечує позовні вимоги у справі, були предметом розгляду у справі № 914/1207/21 за позовом Санаторій Нафтуся Прикарпаття до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях про визнання недійсними договорів оренди, одним з яких був договір оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності № 106 від 04.08.2011.

Так, рішенням Господарського суду Львівської області від 23.09.2021 у справі № 914/1207/21, що набрало законної сили 24.10.2021, у задоволенні позову відмовлено. У рішенні суд надав оцінку обставинам та виклав свою позицію з приводу відсутності державної реєстрації договору оренди, невідповідності розрахунку орендної плати вимогам Закону «Про оренду державного та комунального майна», Методики й договору.

Отже питання щодо відповідності розміру орендної плати вимогам Закону «Про оренду державного та комунального майна», Методики й договору не підлягає дослідженню судом повторно з огляду на положення частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Надані прокурором та позивачем докази в сукупності підтверджують факт наявності заборгованості у відповідача.

У відповідності до статті 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За приписами статей 525, 526 цього Кодексу зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частинами першою та другою статті 614 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Враховуючи вищенаведені норми Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України дійшов висновку про те, що вимога прокурора та позивача про стягнення боргу з орендної плати в сумі 561 120,22 грн є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Нарахування інфляційних втрат передбачено також і пунктом 3.1.договору оренди.

Згідно поданого прокурором та позивачем розрахунку відповідачу нараховано 7 822,46 грн. інфляційних втрат. Суд перевіривши правильність їх нарахування, дійшов висновку підставності до стягнення вказаної суми, яка в прохальній частині позовної заяви включена до суми заборгованості.

Щодо позовних вимог про стягнення штрафу та пені суд зазначає наступне.

Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

В силу ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема:

1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору;

2) зміна умов зобов`язання;

3) сплата неустойки;

4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Частиною 4 ст. 231 ГК України встановлено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Згідно ч.3 ст.549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Згідно пункту 3.7 договору оренди орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, підлягає індексації і стягується до бюджету, відповідно до чинного законодавства України з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожний день прострочення, включаючи день сплати.

Відповідно до пункту 3.8. договору оренди, у разі, якщо на дату сплати орендної плати заборгованість за нею становить загалом не менше ніж три місяці, орендар сплачує штраф у розмірі 10% від суми заборгованості.

Прокурор та позивач просять стягнути з відповідача 24 972,52 грн пені та 56 894,27 грн штрафу.

Підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання, яке визначається ст. 610 ЦК України, відповідно до якої порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Можливість одночасного стягнення пені і штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено ч. 2 ст. 231 ГК України.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу і пені не суперечить ст. 61 Конституції України, оскільки згідно зі ст. 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до ст. 230 ГК України видами штрафних санкції, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватись різний набір санкцій. Застосування до покупця таких штрафних санкцій погоджено в договірному порядку з продавцем та за своєю суттю є застосуванням до покупця різних санкцій (штраф, пеня) в межах одного виду господарсько-правової відповідальності (як штрафних санкцій). Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 09.02.2018 у справі №911/2813/17, від 22.03.2018 у справі №911/1351/17, від 17.05.2018 у справі №910/6046/16, від 25.05.2018 у справі №922/1720/17, від 09.07.2018 у справі №903/647/17 та від 08.08.2018 у справі №908/1843/17.

Верховний Суд також зазначає, що згідно зі статтями 628, 629 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Тобто сторони, керуючись принципом свободи договору, за взаємною згодою мають право визначати штрафні санкції, їх кількість, вид, розмір та види порушення зобов`язання, за якими застосовується неустойка тощо. Відтак, позивачем правомірно нараховано пеню та штраф.

Водночас щодо суми штрафу суд зазначає наступне.

Згідно частини 2 статті 549 Цивільного кодексу України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Відповідач має борг з оплати орендної плати в сумі 561 120,22 грн. Водночас позивач розраховує штраф від проіндексованої суми боргу, що становить 568 942,68 грн (включає борг по орендній платі та інфляційні нарахування).

Слід зазначити, що інфляційні нарахування входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

З огляду на правову природу інфляційних нарахувань, розрахунок штрафу на суму основного боргу плюс інфляційні втрати є неправомірним. Суд вважає, що нарахування штрафу 10% має відбуватись на суму боргу по орендній платі, тобто на 561 120,22 грн. Отже штраф 10% має становити 56 112,02 грн.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача просить зменшити заявлену до стягнення неустойку на 99%, якщо суд дійде висновку, що така підлягає стягненню. Водночас у заяві в судовому засіданні з розгляду спору по суті вх.№ 25573/21 від 01.11.2021, представник відповідача просить суд зменшити розмір штрафних санкцій на 90 %.

При цьому представник відповідача просить врахувати тяжкий фінансовий стан відповідача, на підтвердження чого надано фінансову звітність, а також те, що останній є закладом охорони здоров`я, а покладення на нього додаткових грошових зобов`язань матиме наслідком унеможливлення надання відповідних послуг з оздоровлення громадян України, в тому числі і тих, які постраждали в зоні АТО і тих, що потребують реабілітації після ураження коронавірусною хворобою.

Згідно з ч.3 ст. 551 Цивільного кодексу України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Частиною 1 ст. 233 Господарського кодексу України встановлено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій; при цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу; якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи тощо.

Надавши оцінку звітам про фінансові результати відповідача, суд встановив, що його збиток у порівнянні з попередніми роками значно зріс, як і зросли операційні витрати.

В той час, позивач не подав суду жодних доказів, які б свідчили про його скрутне фінансове становище чи понесення матеріальних збитків у зв`язку з невиконанням відповідачем грошового зобов`язання.

Беручи до уваги викладене, а також те, що відповідач є лікувальним закладом та надає послуги з оздоровлення, керуючись у тому числі засадами справедливості, добросовісності та розумності, суд дійшов висновку про доцільність зменшення штрафу та пені на 30% для дотримання принципу збалансованості інтересів сторін.

Заява відповідача про зменшення штрафних санкцій на 99% (у відзиві) 90% (у заяві) не підлягає задоволенню, оскільки таке зменшення фактично призведе до звільнення від відповідальності, що є неприпустимим за наявності порушення грошового зобов`язання.

З аналізу матеріалів справи та наявних доказів у сукупності вбачається, що право позивача, за захистом якого мало місце звернення до суду, є порушеним відповідачем. Останнім не спростовано доводів позовної заяви, не надано суду належних та допустимих доказів які б довели ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

Відтак, позов підлягає до задоволення частково, а саме з відповідача слід стягнути 568 942,68 грн. заборгованості (до якої включено інфляційні нарахування в сумі 7 822,46 грн), 39 278,42 грн штрафу та 17 480,76 грн пені. У задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

Щодо заяви відповідача про пропуск позовної давності до позовних вимог про стягнення штрафних санкцій, суд зазначає наступне.

Згідно статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно статті 258 Цивільного кодексу України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Відповідно до частини 5 статті 261 Цивільного кодексу України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання, перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Разом з тим, положеннями частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, передбачено особливість порядку застосування господарських штрафних санкцій, відповідно до якої нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Таким чином, положення глави 19 Цивільного кодексу України про строки позовної давності підлягають застосуванню з урахуванням особливостей, передбачених частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України, а тому, якщо господарська санкція нараховується за кожен день прострочення на відповідну суму, то позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється окремо за кожний день прострочення. Право на позов про стягнення такої санкції за кожен день прострочення виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

З огляду на те, що нарахування господарських штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано, то строк позовної давності спливає через рік від дня, за який нараховано санкцію.

Пеня нарахована позивачем з врахуванням боргу за кожний місяць, а також положень частини 6 статті 232 Господарського кодексу України. Суд перевіривши розрахунок пені дійшов висновку його правильності.

По нарахованому штрафу позивачем також не пропущено строк позовної давності.

Враховуючи період нарахування неустойки та дату звернення з прокурора позовом, суд вважає безпідставним покликання відповідача на сплив строків позовної давності щодо стягнення пені та штрафу.

Щодо твердження відповідача про відсутність обов`язку сплачувати орендну плату з 12.03.2020 у зв`язку з введенням карантинних обмежень, суд зазначає наступне.

Карантин встановлений Кабінетом Міністрів України, щоб запобігти поширенню коронавірусу належить до форс-мажорних обставин відповідно до ч.2 ст.141 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні».

Водночас, лише сам факт запровадження карантину та обмежень, які з ним пов`язані не дає права сторонам договору не виконувати передбачені ним зобов`язання.

У випадку коли сторона, яка вважає, що виконати зобов`язання перед контрагентом, відповідно до передбачених у ньому умов не дозволяє карантин, вона має довести причинно-наслідковий зв`язок між невиконанням чи несвоєчасним виконанням зобов`язання та запровадженням карантину. Для цього відповідач повинен був вчинити наступні дії:

1) оформити зупинення своєї діяльності у відповідній сфері господарської діяльності з виданням належного наказу (розпорядження);

2) надіслати повідомлення (повідомити) контрагента про неможливість виконати зобов`язання перед ним у зв`язку з карантинними обмеженнями;

3) звернутися до регіональної Торгово-промислової палати за сертифікатом про форс-мажорні обставини, що мали місце в певній ситуації та додати пакет документів на підтвердження обставин.

Згідно ч.1 ст.141 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Водночас, відповідач не надав Сертифікат про форс-мажорні обставини виданий регіональною Торгово-промисловою палатою, відтак безпідставним є його посилання на наявність форс мажорних обставин, які звільняють його від обов`язку по сплаті орендної плати, витрат на утримання та обслуговування орендованого майна, комунальних послуг, податків. Саме лише посилання на наявність карантинних заходів не може бути підставою для звільнення його від обов`язку сплати боргу.

Суд звертає увагу на те, що запроваджені на території України карантинні заходи стосуються не лише відповідача, зазначені обставини також негативно впливають на діяльність інших суб`єктів господарювання, зокрема і на позивача у даній справі, який має право на стягнення заборгованості, що виникла внаслідок порушення відповідачем взятих на себе договірних зобов`язань.

Згідно частини 6 статті 762 Цивільного кодексу України наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Як вказано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.05.2018 неможливість користування орендованим майном є об`єктивна безпосередня неможливість використання переданого у найм майна (бути допущеним до приміщення, знаходитись у ньому, зберігати у приміщення речі тощо).

Водночас відповідач не надав доказів неможливості здійснення правомочностей орендаря, зокрема бути допущеним до приміщення, знаходитись в ньому, користуватись орендованим майном у період карантину.

Слід зазначити, що заперечення викладені відповідачем у відзиві не спростовують позовних вимог.

Відповідно до вимог частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту статті 77 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно статті 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

У відповідності до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Стандарт доказування «вірогідності доказів» на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. Вказане узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного суду у справі № 904/2357/20 від 21.08.2020.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи все вищезазначене, суд дійшов висновку про те, що прокурором та позивачем доведено належними, допустимими, достовірними та вірогідними, доказами наявність правових підстав для задоволення позовних вимог, яку не спростовані відповідачем.

Судові витрати.

Як вбачається з матеріалів справи, при поданні позову до суду прокуратурою сплачено судовий збір в сумі 9 762,14 грн.

Оскільки спір виник з вини відповідача, судові витрати по сплаті судового збору в сумі 9 762,14 грн відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України необхідно покласти на відповідача.

Керуючись статтями 4, 13, 73, 74, 76-79, 86, 129, 165, 236-238, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Санаторію «Нафтуся Прикарпаття» (82186, Львівська область, Дрогобицький район, село Модричі, вулиця Курортна, 1, ідентифікаційний код юридичної особи 20795071) на користь Державного бюджету України на користь Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях (79005, місто Львів, вулиця Коперника, 4, ідентифікаційний код юридичної особи 42899921) 568 942,68 грн. заборгованості, 17 480,76 грн. пені та 39 278,42 грн штрафу.

3. Стягнути з Санаторію «Нафтуся Прикарпаття» (82186, Львівська область, Дрогобицький район, село Модричі, вулиця Курортна, 1, ідентифікаційний код юридичної особи 20795071) на користь Львівської обласної прокуратури (79005, місто Львів, проспект Шевченка, 17/19, ідентифікаційний код юридичної особи 02910031) 9 762,14 грн судового збору.

4. У задоволенні решти позову відмовити.

5. Наказ видати згідно статті 327 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення набирає законної сили в порядку статті 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, встановленому статтями 256-257 Господарського процесуального кодексу України.

Інформація щодо руху справи розміщена в мережі Інтернет на інформаційному сайті за посиланням http://www.reyestr.court.gov.ua та на офіційному веб-порталі судової влади України за посиланням: http://court.gov.ua.

Повний текст рішення

складено та підписано 08.04.2022

Суддя Сухович Ю.О.