РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

15.02.2022Справа № 910/5206/20
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Акфілд"

до Акціонерного товариства "Укргазвидобування" в особі філії Геофізичне управління "Укргазпромгеофізика"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Акціонерне товариство комерційний банк "Глобус"

про визнання правочину недійсним та стягнення 44 058 000, 00 грн

Суддя Карабань Я.А.

Секретар судових засідань Федорова С.М.

Представники учасників справи:

від позивача: не з`явився;

від відповідача: Бондаренко В.А.;

від третьої особи: не з`явився;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Акфілд" (надалі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Укргазвидобування" в особі філії Геофізичне управління "Укргазпромгеофізика" (надалі - відповідач), в якому просить суд:

- визнати односторонній правочин відповідача оформлений повідомленням від 11.02.2020 № 279, який стосується одностороннього розірвання договору поставки від 08.02.2019 № УГПГФ 562/07-19 недійсним;

- стягнути з відповідача суму грошових коштів у розмірі 44 058 000, 00 грн;

- визнання відсутнім права у відповідача щодо звернення до Акціонерного товариства комерційний банк "Глобус" з вимогою по банківській гарантії від 29.01.2019 № 11911/5 щодо виконання основного зобов`язання на суму 3 147 000, 00 грн;

- зобов`язати відповідача утриматись в майбутньому від розірвання договору в односторонньому порядку.

Позовні вимоги, з посиланням на ст.202, 203, 215, 525, 526, 530, 538, 611, 612, 655, 693, 712 Цивільного кодексу України, обґрунтовані тим, що з огляду на відсутність порушених з боку позивача зобов`язань за договором поставки від 08.02.2019 № УГПГФ 562/07-19, односторонній правочин, оформлений повідомленням від 11.02.2020 № 279, який стосується одностороннього розірвання договору поставки є недійсним. Також у зв`язку із невиконанням відповідачем своїх зобов`язань за укладеним сторонами договором поставки щодо сплати авансового платежу, наслідком чого стала неможливість початку виконання позивачем своїх зобов`язань в частині поставки товару, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь суму несплаченого авансу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.06.2020 залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Акціонерне товариство комерційний банк "Глобус" (надалі- третя особа).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.09.2020 позов задоволено частково. Визнано недійсним односторонній правочин, вчинений Акціонерним товариством "Укргазвидобування" в особі філії Геофізичне управління "Укргазпромгеофізика", оформлений повідомленням від 11.02.2020 № 279 про одностороннє розірвання договору поставки від 08.02.2019 № УГПГФ 562/07-19 та стягнуто з Акціонерного товариства "Укргазвидобування" в особі філії Геофізичне управління "Укргазпромгеофізика" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Акфілд" 44 058 000, 00 грн авансу. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 24.02.2021 рішення Господарського суду міста Києва від 10.09.2020 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 01.04.2021 рішення Господарського суду міста Києва від 10.09.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.02.2021 у справі № 910/5206/20 в частині задоволення позовних вимог про визнання недійсним одностороннього правочину Акціонерного товариства "Укргазвидобування" в особі філії Геофізичне управління "Укргазпромгеофізика", оформленого повідомленням від 11.02.2020 № 279, який стосується одностороннього розірвання договору поставки від 08.02.2019 № УГПГФ 562/07-19, та про стягнення 44 058 000, 00 грн авансу скасовано, а справу в цій частині передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

06.04.2021 матеріали справи №910/5206/20 надійшли до Господарського суду міста Києва та за результатом автоматизованого розподілу передані судді Карабань Я.А.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.04.2021 прийнято справу № 910/5206/20 до провадження судді Карабань Я.А. та призначено підготовче засідання в справі на 12.05.2021.

11.05.2021 від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, в зв`язку з зайнятістю в іншому судовому засіданні.

У підготовче засідання 12.05.2021 з`явився представник відповідача, представники позивача та третьої особи у засідання не з`явились, повідомлені належним чином. Суд, з урахуванням думки представника відповідача, протокольно задовольнив клопотання представника позивача про відкладення підготовчого засідання.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.05.2021 підготовче засідання відкладено на 08.06.2021.

07.06.2021 від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи для врегулювання спору в справі шляхом укладення мирової угоди.

У підготовче засідання 08.06.2021 з`явився представник відповідача, представники позивача та третьої особи в засідання не з`явились, повідомлені належним чином. Суд, з урахуванням думки представника відповідача, протокольно задовольнив клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи та відклав підготовче засідання на 13.07.2021.

У підготовче засідання 13.07.2021 з`явились представники відповідача та позивача, представник третьої особи в засідання не з`явився, повідомлений належним чином. Враховуючи відсутність клопотань та повідомлень учасників судового процесу про намір вчинити дії, строк вчинення яких обмежений підготовчим провадженням, суд протокольною ухвалою закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 31.08.2021.

30.08.2021 від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи для надання можливості сторонам погодити умови мирового врегулювання даного спору.

31.08.2021 від представника відповідача надійшла заява про поворот виконання рішення та заява про доповнення заяви про поворот виконання рішення. Так, у поданій заяві відповідач просить суд здійснити поворот виконання рішення Господарського суду міста Києва від 10.09.2020 у справі № 910/5206/20 та стягнути з позивача на його користь 44 058 000, 00 грн авансу та 660 870, 00 грн витрат по сплаті судового збору.

Засідання призначене на 31.08.2021 не відбулося, в зв`язку з перебуванням судді Карабань Я.А. у відпустці.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.06.2021 судове засідання призначено на 28.09.2021.

У судове засідання 28.09.2021 з`явились представники відповідача та позивача, представник третьої особи в засідання не з`явився, відомості про повідомлення третьої особи про день та час розгляду справи в матеріалах справи відсутні. Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.09.2021 судове засідання відкладено на 27.10.2021.

27.10.2021 від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, в зв`язку з перебуванням останнього на вимушеній самоізоляції через можливе поширення короновірусної хвороби.

У судове засідання 27.10.2021 з`явився представник відповідача, представники позивача та третьої особи в засідання не з`явились, повідомлені про дату та час розгляду справи належним чином. Суд, з урахуванням думки представника відповідача, протокольною ухвалою задовольнив клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи та відклав судове засідання на 01.12.2021.

01.12.2021 від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, в зв`язку з його зайнятістю 01.12.2021 у судовому засіданні в Вищому антикорупційному суді при розгляді справи № 991/7895/21.

У судове засідання 01.12.2021 з`явився представник відповідача, представники позивача та третьої особи в засідання не з`явились, повідомлені про дату та час розгляду справи належним чином. Суд, з урахуванням думки представника відповідача, протокольною ухвалою задовольнив клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи та відклав судове засідання на 15.02.2022.

14.02.2022 від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, яке обґрунтоване тим, що в засобах масової інформації розповсюджується інформація про можливість 15.02.2022 вторгнення військ РФ на територію України, а тому, зазначає, що пересування в цей час територією нашої держави пов`язане з великим ризиком втрати життя.

У судове засідання 15.02.2022 з`явився представник відповідача, представники позивача та третьої особи в засідання не з`явились, повідомлені про дату та час розгляду справи належним чином.

Розглянувши клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи, з урахуванням думки представника відповідача, суд протокольно відповів у його задоволенні, з огляду на таке.

Статтею 15 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Згідно з частиною 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Так, при розгляді клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи судом враховано наступне:

по-перше, доказів які б підтверджували поважність причини неприбуття представника позивача в судове засідання 15.02.2022 останнім суду не надано;

по-друге, під час розгляду справи по суті сторона позивача вже тричі зверталася з заявами по відкладення розгляду справи (30.08.2021, 27.10.2021, 01.12.2021);

по-третє, починаючи з 12.05.2021 (ухвала про прийняття справи до свого провадження) позивач мав можливість надати всі необхідні документи та пояснення на підтвердження своєї правової позиції в справі.

Вказані вище дії свідчать про недобросовісну поведінку зі сторони позивача, а також розцінюються судом, як зловживання процесуальними правами.

Згідно статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема, розумність строків розгляду справи судом (п.10. ч.3 ст.2 Господарського процесуального кодексу України ).

Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства (ч.2 ст.114 Господарського процесуального кодексу України ).

Застосовуючи згідно статті 3 Господарського процесуального кодексу України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Враховуючи викладене вище, суд вважає за можливе розглянути справу в цьому судовому засіданні, без участі представників позивача та третьої особи.

Представник відповідача в судовому засіданні 15.02.2022 надав пояснення по суті позовних вимог та заперечував проти задоволення позову.

У судовому засіданні 15.02.2022 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представника відповідача, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

08.02.2019 між позивачем (постачальник) та відповідачем (покупець) укладено договір поставки №УГПГФ 562/07-19 (надалі - договір), відповідно до п.1.1. якого постачальник зобов`язується поставити покупцеві каротажні геофізичні підіймачі (далі - товар), зазначений в специфікації/-ях, що додається/ються до договору і є його невід`ємною/-ими частиною/-ами, а покупець - прийняти і оплатити такий товар.

Відповідно до п. 1.2. договору найменування/асортимент товару, одиниця виміру, кількість, ціна за одиницю товару та загальна ціна договору вказується у специфікації/-ях, яка є додатком № 1 до договору та є його невід`ємною частиною.

Згідно з п. 3.1. договору ціну цього договору вказується у специфікації/-ях в гривнях з урахуванням ПДВ (застосовується якщо постачальник є резидентом, платником ПДВ) або в іноземній валюті без урахування ПДВ (застосовується, якщо постачальник є нерезидентом).

Пунктом 3.2. договору визначено, що загальна ціна договору визначається загальною вартістю товару, вказаного в специфікації/-ях до цього договору.

За умовами пунктів 4.1., 4.2., 4.3. договору розрахунки проводяться шляхом попередньої оплати покупцем 70 % загальної вартості товару, яка здійснюється на підставі рахунку, наданого постачальником в розмірі 44 058 000, 00 грн.

Решта 30 % загальної вартості товару в розмірі 18 882 000, 00 грн товару та підписаного сторонами акту приймання-передачі товару або видаткової накладної шляхом перерахування коштів на рахунок постачальника на умовах, зазначених в специфікації.

Постачальник протягом 10 банківських днів з дня одержання коштів, як попередньої оплати підтверджує їх використання згідно з актом приймання-передачі товару або проміжним звітом про використання коштів за призначенням, підписаним уповноваженим представником постачальника.

До рахунка додаються: підписаний уповноваженими представниками сторін акт приймання-передачі товару або видаткова накладна. Покупець не здійснює оплату за поставлений товар, та така сплата не є порушенням строку оплати зі сторони покупця у випадку ненадання постачальником рахунку на оплату (інвойсу) чи його неналежного оформлення.

Пунктом 4.4. договору визначено основні вимоги до банківської гарантії повернення авансового платежу: банківська гарантія повернення авансового платежу видана банківською установою, в якій держава прямо чи опосередковано володіє часткою понад 75 % статутного капіталу банку, або комерційною банківською установою, яка має довгостроковий кредитний рейтинг за національною шалою не нижче "uaAAA" (у випадку відсутності рейтингу за національною шкалою у банків іноземних банківських груп рейтинг материнських іноземних банківських груп від однієї з рейтингових компаній Fitch, Moody`s, S&P не нижче підвищеного інвестиційного класу "А-", або вищий)) або іноземною банківською установою, яка має довгостроковий кредитний рейтинг від однієї з рейтингових компаній Fitch, Moody`s, S&P не нижче підвищеного інвестиційного класу "А-", або вищий); таку банківську установу не має бути включено до переліку юридичних осіб щодо яких державними органами України, США або країн ЄС застосовано спеціальні економічні чи інші обмежувальні санкції, що містить наступні умови:

- сума банківської гарантії повернення авансового платежу повинна бути не менша суми авансу, що становить 44 058 000, 00 грн;

- строк дії банківської гарантії повернення авансового платежу складається українською мовою (для резидентів) / англійською мовою (для нерезидентів);

- платіж за банківської гарантією повернення авансового платежу виконується за вимогою покупця без необхідності надання будь-яких додаткових документів;

- банківська гарантія повернення авансового платежу підпорядковується Уніфікованим правилам для гарантій за вимогою (публікація МТП № 758) / ICC URDG758, rev.2010.*

Відповідно до п. 5.1. договору строк поставки, умови та місце поставки товару інформація про вантажовідправників та вантажоотримувачів вказується в специфікації/-ях до цього договору.

Договір набирає чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін (за наявності), за умови надання постачальником забезпечення виконання своїх зобов`язань по договору, які відповідають вимогам, вказаним у п. 10.2. цього договору і діє до повного виконання сторонами зобов`язань (п. 10.1. договору).

Згідно з п.10.2. договору вимоги забезпечення виконання зобов`язань по договору постачальником: забезпечення виконання зобов`язань по договору здійснюється до укладання договору в один із способів:

(1) у формі грошових коштів. Сума грошових коштів як забезпечення виконання зобов`язань по даному договору повинна бути перерахована постачальником на окремий рахунок, наданий покупцем та повинна бути не меншою 5 % від загальної вартості договору, або

(2) надання банківської гарантії або стендбай акредитиву виконання зобов`язань по договору. Банківська гарантія або стендбай акредитив повинна/ен відповідати вимогам, вказаним у типовій формі банківської гарантії/стендбай акредитиву виконання зобов`язань постачальником** за договором, яка є додатком № 6 до договору, та її/його суми повинна бути не менша 5 % від загальної вартості (ціни) договору.

Відповідно до специфікації від 08.02.2019 № 1 (додаток № 1 до договору) загальна вартість товару становить 62 940 000, 00 грн; строки поставки - не пізніше 180 календарних днів з моменту укладання договору; умови та строки оплати: 70 % попередньої оплати та 30 % через 30 календарних днів після отримання продукції.

26.04.2019 позивач звернувся до відповідача з листом за № 26/04-1, в якому зазначив про неотримання попередньої оплати від покупця, що призвело до перенесення черги отримання шасі на "MAN Truck & Bus Deutschland GmbH". У свою чергу, MAN Truck & Bus Deutschland GmbH повідомило про необхідність технічних модифікацій та переобладнань у серійному ряді транспортних засобів та отримання сертифікатів, що також затримує поставку шасі для подальшого монтування та укомплектування каротажних підіймачів на GEO SYS GmbH до кінця вересня. Враховуючи зазначене, позивач просив збільшити термін поставки підіймачів до 320 календарних днів з моменту укладання договору, а також з пропозицією знизити розмір авансового платежу до 30 000 000, 00 грн.

24.06.2019 позивач знову звернувся до відповідача з листом за №24/06-1, з проханням розглянути звернення щодо поліпшення умов договору шляхом скасування попередньої оплати на суму 44 058 000, 00 грн та продовження терміну поставки до 31.03.2020.

У відповідь на лист від 24.06.2019 №24/06-1, відповідач листом від 10.07.2019 за №1780 повідомив, що питання щодо зміни строків поставки буде розглядати на тендерному комітеті АТ "Укргазвидобування" при поданні листа, в якому будуть вказані обставини, що призвели до затримки постави, так і запропоновані поліпшення умов договору.

22.07.2019 позивач звернувся до відповідача з листом за № 22/07-1, в якому зазначив, що не отримав від покупця попередню оплату, внаслідок чого постачальник прийняв рішення відмовитись від передплати та здійснити закупівлю і поставку каротажних геофізичних підіймачів за власні кошти, що є поліпшенням умов договору. Також, вказаним листом позивач повідомив про виникнення технічних проблем під час виконання договору, а саме порушення контрагентами постачальника своїх зобов`язань. За таких обставин, позивач просив скасувати попередню оплату в сумі 44 058 000, 00 грн та продовжити термін поставки до 31.03.2020.

01.08.2019 відповідач листом за №1970 звернувся до відповідача у якому повідомив, що в зв`язку із ненаданням банківської гарантії повернення авансового платежу, попередня оплата не була проведена.

11.02.2020 відповідач звернувся до позивача з листом за №279 щодо розірвання договору поставки від 08.02.2019 №УГПГФ 562/07-19, у зв`язку із не виконанням постачальником умов, у частині постачання товару в обумовлений договором термін, не надання банківської гарантії повернення авансового платежу та оригіналу рахунку для здійснення оплати за договором.

У відповідь на вказаний лист, позивач зазначив про відсутність підстав для дострокового розірвання договору.

Предметом розгляду даної справи є вимоги позивача до відповідача про визнання недійсним одностороннього правочину відповідача, що оформлений повідомленням від 11.02.2020 № 279, який стосується одностороннього розірвання договору поставки від 08.02.2019 № УГПГФ 562/07-19 та стягнення суми авансу в розмірі 44 058 000, 00 грн.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що з огляду на відсутність порушених з боку позивача зобов`язань за договором поставки, односторонній правочин, оформлений повідомленням від 11.02.2020 № 279 є недійсним в розумінні статей 215 та 611 Цивільного кодексу України. Зазначає, що в зв`язку із невиконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором, у частині сплати авансового платежу, наслідком чого стала неможливість початку виконання позивачем своїх зобов`язань в частині поставки товару, а тому позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь суму авансу.

Так, постановою Верховного Суду від 01.04.2021 рішення Господарського суду міста Києва від 10.09.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.02.2021 у справі № 910/5206/20 в частині задоволення позовних вимог про визнання недійсним одностороннього правочину Акціонерного товариства "Укргазвидобування" в особі філії Геофізичне управління "Укргазпромгеофізика", оформленого повідомленням від 11.02.2020 № 279, який стосується одностороннього розірвання договору поставки від 08.02.2019 № УГПГФ 562/07-19, та про стягнення 44 058 000, 00 грн авансу скасовано, а справу в цій частині передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 Господарського процесуального кодексу України, вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Отже, з урахуванням вказівок Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, викладених у постанові від 01.04.2021 у справі № 910/5206/20, суд відзначає таке.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем договору, суд дійшов висновку, що даний правочини за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до частини 1 статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Реалізація суб`єктами господарювання товарів негосподарюючим суб`єктам здійснюється за правилами про договори купівлі-продажу. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу (частина 6 статті 265 Господарського кодексу України).

Частинами 1 та 2 статті 712 Цивільного кодексу України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Нормами частини 1 статті 656 Цивільного кодексу України встановлено, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Згідно з частиною 1 статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Відповідно до статті 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

У відповідності до норм частини 1 статті 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.

Так, відповідач звернувся до позивача з листом від 11.02.2020 № 279 щодо розірвання договору поставки від 08.02.2019 № УГПГФ 562/07-19, у зв`язку із не виконанням постачальником умов в частині постачання товару в обумовлений договором термін, не надання банківської гарантії повернення авансового платежу та оригіналу рахунку для здійснення оплати за договором.

Позивачем заявлено вимогу про визнання вказаного одностороннього правочину - повідомлення від 11.02.2020 № 279 недійсним.

Відповідно до частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільного права може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно із частинами 3 та 5 статті 202 Цивільного кодексу України одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

У відповідності до норм статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі статтею 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивач звертався до відповідача з листами, а саме: від 26.04.2019 № 26/04-1, від 24.06.2019 № 24/06-1, від 22.07.2019 № 22/07-1, в яких просив збільшити термін поставки підіймачів до 320 календарних днів з моменту укладання договору, продовжити термін поставки до 31.03.2020, та повідомляв про неотримання попередньої оплати від покупця, що призвело до перенесення черги отримання шасі на «MAN Truck & Bus Deutschland GmbH».

У відповідь на вказані листи відповідач не здійснив попередню оплату, а також не розглянув пропозицію щодо продовження терміну поставки.

Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

За приписами статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Отже, за змістом наведених норм розірвання господарського договору може бути вчинено як за згодою сторін, так і у разі односторонньої відмови від нього. За загальним правилом розірвання договору в односторонньому порядку не допускається, однак окремі договірні відносини допускають можливість одностороннього розірвання договору. Повноваження сторони на одностороннє розірвання договору можуть бути передбачені законом або безпосередньо в договорі та можуть як ставитись в залежність від вчинення/невчинення сторонами договору певних дій, так і без будь-яких додаткових умов (безумовне право сторони на відмову від договору).

Одностороння відмова від договору не потребує узгодження та як самостійний юридичний факт зумовлює його розірвання. У випадках, коли право на односторонню відмову у сторони відсутнє, намір розірвати договір може бути реалізований лише за погодженням з іншою стороною, оскільки одностороннє розірвання договору не допускається, а в разі недосягнення сторонами домовленості щодо розірвання договору - за судовим рішенням на вимогу однієї із сторін.

Згідно з частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Частиною 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема:

1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору;

2) зміна умов зобов`язання;

3) сплата неустойки;

4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Пунктом 3 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України встановлено, що однією із загальних засад цивільного законодавства визначено свободу договору.

Відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України).

Пунктом 6.2.1. договору встановлено, що покупець має право достроково розірвати цей договір у разі невиконання чи неналежного виконання зобов`язань постачальником, повідомивши про це його за 30 днів до дати розірвання договору.

У пункті 6.2.5. договору сторонами погоджено право покупця (відповідача) відмовитися від товару, який не поставлений в строк, вказаний у специфікації/ях.

Відповідно до специфікації від 08.02.2019 № 1 (додаток № 1 до договору) сторонами погоджено строки поставки - не пізніше 180 календарних днів з моменту укладання договору, тобто до 07.08.2019.

11.02.2020 відповідачем, з посиланням на положення пунктів 6.2.1. та 6.2.5. договору направлено позивачу лист за вих.№279, з повідомленням про розірвання договору поставки №УГПГФ 572/07-09 від 08.02.2019 через 30 днів з дати повідомлення.

При цьому суд зазначає, що сторонами самостійно погоджено, як і строки поставки товару, так і право покупця в разі їх порушення на односторонню відмову від договору.

Також суд наголошує, що відповідно до умов договору дата поставка товару погоджена сторонами самостійно та не залежить від здійснення чи не здійснення покупцем його попередньої оплати (сплати авансу).

Враховуючи наведене вище, суд приходить до висновку, що відповідач, з урахуванням положень п.1 ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України та пунктів 6.2.1. та 6.2.5. договору, при відмові від договору діяв відповідно до вимог чинного законодавства та умов погодженого сторонами договору.

З урахуванням усіх встановлених обставин у їх сукупності суд дійшов висновку про недоведеність позивачем обставин, з якими чинне законодавство пов`язує недійсність правочину, в зв`язку з чим пред`явлені позовні вимоги в частині визнання недійсним правочину відповідача, що оформлений повідомленням від 11.02.2020 № 279, який стосується одностороннього розірвання договору поставки від 08.02.2019 № УГПГФ 562/07-19 задоволенню не підлягають.

Що стосується вимоги про стягнення з відповідача суми попередньої оплати за товар, який має бути поставлений за договором поставки, суд зазначає таке.

За умовами пунктів 4.1., 4.2., 4.3. договору та п.4 специфікації сторонами було погоджено, що розрахунки проводяться шляхом попередньої оплати покупцем 70 % загальної вартості товару, яка здійснюється на підставі рахунку, наданого постачальником у розмірі 44 058 000, 00 грн. Решта 30 % загальної вартості товару в розмірі 18 882 000, 00 грн через 30 календарних днів після отримання товару.

Так, стаття 693 Цивільного кодексу України регулює питання попередньої оплати товару, з якої вбачається, що попередньою оплатою визначається встановлений договором обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем.

У разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу (абз. 2 ч. 1 ст. 693 Цивільного кодексу України).

Статтею 538 Цивільного кодексу України передбачено, що виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання. При зустрічному виконанні зобов`язання сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту. Сторона, яка наперед знає, що вона не зможе виконати свого обов`язку, повинна своєчасно повідомити про це другу сторону. У разі невиконання однією із сторін у зобов`язанні свого обов`язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов`язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов`язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі. Якщо зустрічне виконання обов`язку здійснено однією із сторін, незважаючи на невиконання другою стороною свого обов`язку, друга сторона повинна виконати свій обов`язок.

За зазначеними вимогами закону (стаття 538 Цивільного кодексу України), у разі нездійснення покупцем попередньої оплати товару, зобов`язання продавця щодо поставки товару не виникає. Відповідно, нездійснення ним поставки товару без попередньої оплати не зумовлює виникнення у продавця права вимагати оплати такого товару.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 10.02.2020 справа №914/1253/18, від 14.03.2018 у справі № 903/333/17, від 08.08.2018 у справі № 904/10083/15, від 20.05.2019 у справі №908/523/18, від 03.09.2019 у справі № 910/2849/18, від 29.01.2020 у справі № 903/154/19).

Отже, в зв`язку з відсутністю попередньої оплати за договором, стягнення її з відповідача можливе лише в разі постачання продавцем товару.

Як установлено судом та не заперечено сторонами спору, товар, в тому числі протягом 180 днів з дати укладення договору, переданий відповідачу не був, а тому підстави для стягнення з відповідача суми авансу в розмірі 44 058 000, 00 грн відсутні.

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.5 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019, від 05.03.2020 Верховного Суду по справах №910/13407/17, №915/370/16 та №916/3545/15.

Відповідно до положень ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 Господарського процесуального кодексу України. Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене вище, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду.

Підсумовуючи наведене вище, надавши оцінку обставинам на які вказав Верховний Суд у постанові від 01.04.2021 у даній справі, суд у повному обсязі відмовляє в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Акфілд".

Судовий збір за розгляд справи відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України покладається на позивача.

Щодо заяви відповідача про поворот виконання рішення Господарського суду міста Києва від 10.09.2020 у справі № 910/5206/20, залишеного без змін постановою Північного апеляційного господарського суду 24.02.2021, суд зазначає таке.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 333 Господарського процесуального кодексу України якщо рішення після його виконання скасовано і справу повернуто на новий розгляд, суд, ухвалюючи рішення, вирішує питання про поворот виконання, якщо при новому розгляді справи суд відмовляє в позові повністю.

Згідно з частинами 5, 6 статті 333 Господарського процесуального кодексу України питання про поворот виконання рішення суд вирішує за наявності відповідної заяви сторони. До заяви про поворот виконання рішення шляхом повернення стягнутих грошових сум, майна або його вартості додається документ, який підтверджує те, що суму, стягнуту за раніше прийнятим рішенням, списано установою банку або майно вилучено державним або приватним виконавцем.

У поданій до суду заяві відповідач зазначає, що рішення суду було виконано, на підтвердження чого надає платіжне доручення №380628 від 04.03.2021 на суму 44 058 000, 00 грн та платіжне доручення №380629 від 04.03.2021 на суму 660 870, 00 грн. На підставі поданих доказів відповідач просить суд вирішити питання про поворот виконання рішення та стягнути з позивача на користь відповідача вказані гроші кошти.

З огляду на викладене вище, оскільки при новому розгляді суд відмовляє в задоволенні позову, суд вважає за необхідне задовольнити заяву відповідача та стягнути з позивача на користь відповідача 44 058 000, 00 грн авансу та 660 870, 00 грн витрат по сплаті судового збору.

Керуючись ст. 73, 74, 76-79, 86, 129, 232, 233, 237, 238, 240, 333 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Заяву Акціонерного товариства "Укргазвидобування" в особі філії Геофізичне управління "Укргазпромгеофізика" про поворот виконання рішення задовольнити

3. Здійснити поворот виконання рішення Господарського суду міста Києва від 10.09.2020 у справі № 910/5206/20 та стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Акфілд" (04655, місто Київ, вулиця Глибочицька, будинок 72, приміщення 329, ідентифікаційний код 39462040) на користь Акціонерного товариства "Укргазвидобування" (04053, місто Київ, вулиця Кудрявська, будинок 26/28, ідентифікаційний код 30019775) в особі філії "Геофізичне управління "Укргазпромгеофізика" (36021, місто Харків, вулиця Драгомирівська, будинок 3, ідентифікаційний код 21236681) 44 058 000 (сорок чотири мільйони п`ятдесят вісім тисяч) грн 00 коп. авансу та витрати по сплаті судового збору в розмірі 660 870 (шістсот шістдесят тисяч вісімсот сімдесят) грн 00 коп.

4. Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено у порядку і строк, встановлені ст. 254, 256, 257 ГПК України.

Повний текст складено та підписано 14.04.2022.

Суддя Я.А.Карабань