ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.02.2022 року м.Дніпро Справа № 904/6316/20

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Дарміна М.О. (доповідач)

суддів: Іванова О.Г., Березкіної О.В.

при секретарі судового засідання Зелецькому Р.Р.

Представники сторін:

від позивача: Варданян Армен Артушович 9в режимі відеоконференції (діє на підставі довіреності № 54 від 07.12.2020р.))

від відповідача: Беззубкін С.М. (ЦАГС (діє на підставі довіреності № 1 від 08.01.2020р.))

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтагаз» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 08.09.2021 (повний текст складено та підписано 20.09.2021 суддя Новікова Р.Г.) у справі №904/6316/20

за позовом Акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтагаз» м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інко-Профіт» м. Дніпро

третя особа без самостійних вимог на предмет спору - Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ

про визнання недійсним з моменту укладання договору позики №1004-3 від 11.11.2013, укладеного між сторонами

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції:

Акціонерне товариство "Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» звернулось до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інко-Профіт» з позовом про визнання недійсним з моменту укладання договору позики №1004-3 від 11.11.2013, укладеного між сторонами.

В обґрунтування заявлених позовних вимог, позивач посилається на недійсність договору позики №1004-3 від 11.11.2013 і зазначає про дефект змісту правочину та дефект волі правочину.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 08.09.2021 у справі №904/6316/20 в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Приймаючи рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що рішенням Господарського суду міста Києва від 11.01.2017 у справі №910/21132/16, яке набрало законної сили, було встановлено обставини укладення між Товариством з обмеженою відповідальністю «Інко-Профіт» (далі - позикодавець) та Публічним акціонерним товариством «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» (далі - позичальник) договору позики №1004-3 від 13.11.2013 та його виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Інко-Профіт» з передачі ПАТ «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» труби обсадної діаметром 332,72 (340) * 12,19мм, №80 (різьба Buttress) R2, R3, API 5 CT в кількості - 107тонн, вартістю 2675000,00грн., в т.ч. ПДВ - 445833,33грн. Оскільки в рішенні Господарського суду міста Києва від 11.01.2017 у справі №910/21132/16 зазначено про участь в судовому засіданні від 14.12.2016 представника ПАТ «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» та надання ним відзиву на позов із запереченнями проти позовних вимог, ПАТ «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» було відомо про розгляд судом позову ТОВ «Інко-Профіт» про зобов`язання повернути продукцію.

Оскільки за умовами договору позики №1004-3 від 13.11.2013 у позичальника виникає зобов`язання повернути по закінченню строку позики позикодавцю таку ж кількість майна відповідної якості - трубу обсадну діаметром 332,72 (340) * 12,19мм, №80 (різьба Buttress) R2, R3, API 5 CT в кількості - 107тонн, а не зобов`язання щодо повернення коштів, та надання гарантій або поруки за такими зобов`язаннями, положення пункту 1 Порядку погодження залучення державними підприємствами, у тому числі господарськими товариствами (крім банків), у статутному капіталі яких 50 та більше відсотків акцій (часток, паїв) належать державі, кредитів (позик), надання гарантій або поруки за такими зобов`язаннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №809 від 15.06.2011, не розповсюджуються на спірні відносини між сторонами, а спірний правочин не порушує його вимоги.

Позивач не надав належних та допустимих доказів існування у Статуті Акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» станом на 13.11.2013р застережень щодо надання згоди Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на укладення договорів на суму 2675000грн.

Спірним договором позики передбачено повернення позичальником майна позикодавцю, а не передача його безоплатно, що свідчить про відсутність дефекту змісту правочину. Вищенаведене виключає можливість застосування у спірних правовідносинах положень частини 1 статті 11 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» №185-V від 21.09.2006.

Позивачем не доведено порушення прав Акціонерного товариства "Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз внаслідок укладення оспорюваного договору позики, а обраний спосіб захисту, як визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону.

Підстави, з яких порушено питання про перегляд судового рішення та узагальнені доводи апеляційної скарги:

Не погодившись з вказаним рішенням, Акціонерне товариство «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтагаз» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Узагальнення доводів апеляційної скарги:

Апеляційна скарга обґрунтована наступним:

- судом залишено без уваги, що 18.01.2021 на виконання пункту 7 ухвали господарського суду Дніпропетровської області від 31.11.2020 Товариство з обмеженою відповідальністю "Інко- профіт" не надано суду оригінал договору документ з назвою «Документ з назвою «Договор займа №1004-3», що датований 13 листопада 2013 року;

- судом було залишено без уваги, що у Відповідача відсутні обґрунтовані пояснення щодо відсутності оригіналу, документу з назвою «АКТ №1 приймання-передачі по договору позики №1004-3 від 13.11.2013», документу з назвою «ДОВІРЕНІСТЬ №315/634 Дата видачі 14 ноября 2013», товарно-транспортних накладних №197/5, №197/4, №197/3, №197/2, №197/1 від 13.11.2013., що є прямим свідченням нереальності господарської операції.

- рішення Господарського суду м. Києва від 11.01.2017 у справі №910/21132/16 про повернення Товариству з обмеженою відповідальністю "Інко-Профіт" трубу обсадну 339,72 (340) х 12,19 мм, № 80 (різьба Butters) SR2, R3, АРІ 5 СТ в кількості 106.371 тн., немає жодного преюдиційного значення для розгляду справи № 904/6316/20.

- рішенням Господарського суду м. Києва від 11.01.2017 у справі №910/21132/16 не встановлювалася відповідність договору позики №1004-3 від 11.11.2013 правовим приписам Порядку погодження залучення державними підприємствами, у тому числі господарськими товариствами (крім банків), у статутному капіталі яких 50 та більше відсотків акцій (часток, паїв) належать державі, кредитів (позик), надання гарантій або поруки за такими зобов`язаннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.06.2011р. №809 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин).

- з аналізу змісту документу з назвою «Договор займа №1004-3», шо датований 11 листопада 2013, слідує, що відповідач (ТОВ «Інко-Профіт») передає у власність Позивача (ДАТ «Чорноморнафтогаз») речі, визначені родовими ознаками, відповідно специфікації № 1 (додаток № 1) до даного договору.

Під час ухвалення Оскаржуваного судового рішення від 31.05.2021р. Судом залишено без уваги, що правові позиції Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, що викладені у постанові від 14 червня 2018 року у справі № 910/6271/7.

- Оскаржуваним судовим рішенням від 08.09.2021р. Суд залишив без уваги, що на момент вчинення оспорюваного Договору позики 13.11.2013 № 1004-3 правовий статус уповноваженого органу, який здійснює функції управління корпоративними правами держави у статутному капіталі Позивача (ДАТ «Чорноморнафтогаз»), визначений правовими приписами Закону України «Про управління об`єктами державної власності» від 21.09.2006р. №185-V, постановою Кабінету Міністрів України від 25.05.1998 №747.

- Документ з назвою «Договор займа №746», що датований 16 липня 2013, який передбачає отримання Державним акціонерним товариством «Чорноморнафтогаз», не відповідає вимогам Порядку погодження залучення державними підприємствами, у тому числі господарськими товариствами (крім банків), у статутному капіталі яких 50 та більше відсотків акцій (часток, паїв) належать державі, кредитів (позик), надання гарантій або поруки за такими зобов`язаннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 червня 2011р. №809, потребува| погодження Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», як уповноваженого органу, який здійснює функції управління державною власністю згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 25.05.1998 №747.

- Договір позики 13.11.2013р. № 1004-3 укладено з порушенням процедури його укладення, врегульованої законодавством, що свідчить про недотримання в момент вчинення цього правочину вимог ч. 1 ст. 203 ЦК України.

- документ з назвою «Договор займа №1004-3», що датований 13 листопада 2013 року, має дефект змісту правочинуїі у зв`язку з чим відповідний правочин суперечить чинному законодавству України та є недійсним.

Узагальнені доводи інших учасників провадження у справі:

28.12.2021р. в канцелярії Центрального апеляційного господарського суду зареєстровано відзив ТОВ « ІНКО-ПРОФІТ» на апеляційну скаргу, за вих. № 13/12-21 від 13.12.2021р. (т.2 а.с .131-138).

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 15.11.2021р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтагаз». Іншим учасникам протягом 10 днів з дня вручення ухвали про відкриття апеляційного провадження запропоновано надати до суду в тому числі відзив на апеляційну скаргу.

Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення примірник ухвали отримано адресатом 24.11.2021р.

Відповідно до частини 1 статті 251 Цивільного кодексу України, строком є певний період у часі зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичну силу.

Відповідно до частини 1 статті 252 Цивільного кодексу України, строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Відповідно до частини 1 статті 253 Цивільного кодексу України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до частини 5 статті 254 Цивільного кодексу України, якщо останній день стоку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначається відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів констатує, що ТОВ « ІНКО-ПРОФІТ» могло скористатися правом надати відзив на апеляційну скаргу до 07.12.2021р.

Як свідчать фіскальні чеки, опис вкладення (т.2 а.с. 139-143) відзив на апеляційну скаргу спрямовано на адресу суду апеляційної інстанції та адресата 17.12.2021р.

Відповідно до частини другої статті 119 ГПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Зі змісту наведеної норми випливає, що за заявою учасника може бути продовжений тільки строк, який встановлений судом і який не сплив на час звернення учасника справи із заявою. Процесуальний строк може бути продовжений також з ініціативи суду. Разом з тим на відміну від поновлення процесуального строку, вирішення судом питання про продовження процесуального строку не обумовлене вчиненням учасником процесуальної дії. Навпаки, процесуальний закон виходить з того, що процесуальний строк продовжується для вчинення процесуальної дії, яка ще не вчинена.

При цьому, оскільки у тих випадках, коли суду процесуальним законом надано право встановити строк в межах певного строку, встановленого ГПК України, суд також не може продовжити строк понад встановлений ГПК України строк.

Відзив на апеляційну скаргу не містить клопотання відповідача що продовження строку на його подання, встановленого ухвалою від 15.11.2021р.

Враховуючи вищевикладене, керуючись положеннями частини 2 статті 207 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів залишає без розгляду відзив на апеляційну скаргу.

Процедура апеляційного провадження в апеляційному господарському суді:

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 01.11.2021 апеляційну скаргу було залишено без руху, надано строк для усунення недоліків.

До канцелярії суду апеляційної інстанції від скаржника надійшла заява про усунення недоліків, до якої на виконання ухвали суду додано відповідні докази.

Ухвалою суду від 15.11.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтагаз» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 08.09.2021 у справі №904/6316/20. Розгляд справи призначено у судовому засіданні на 22.12.2021 о 12:20 годин.

Від представника позивача надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою суду від 20.12.2021 судові засідання у справі №904/6316/20 вирішено проводити в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів в системі відеоконференцзв`язку "EasyCon".

19.11.2021 від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, дослідивши яке, колегія суддів вважає за необхідне задовольнити та відкласти розгляд апеляційної скарги.

Ухвалою суду від 22.12.2021 розгляд апеляційної скарги Акціонерного товариства "Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтагаз" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 08.09.2021 у справі №904/6316/20 відкладено на 02.02.2022 на 12:00 годин.

У зв`язку з перебуванням у відпустці судді Антоніка С.Г., на підставі розпорядження керівника апарату суду №296/22 від 02.02.2022, проведено повторний автоматизований розподіл справи. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.02.2022 визначено колегію суддів у складі: головуючого судді Дарміна М.О. (доповідач), суддів: Іванов О.Г., Березкіна О.В.

Ухвалою суду від 02.02.2022 справу прийнято до свого провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя Дармін М.О. (доповідач), суддів: Іванова О.Г., Березкіної О.В.

Представник третьої особи без самостійних вимог на предмет спору у судове засідання не з`явився. Про дату час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №355. З адреси позивача 20.01.2022 до Центрального апеляційного господарського суду повернулося рекомендоване повідомлення №355 з помітками "вручено" та "за довіреністю", дата вручення поштового відправлення - 04.01.2022р.

Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини, викладеної у рішенні у справі Пономарьов проти України, no. 3236/03, від 03.04.2008, сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Таким чином, не лише на суд покладається обов`язок належного повідомлення сторін про час та місце судового засідання, але й сторони повинні вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Крім того, згідно з Порядком ведення державного реєстру судових рішень, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 25.05.2006р. за № 740, кожна фізична або юридична особа має загальний доступ до судових рішень, внесених до Реєстру. Відкритий доступ користувачів до електронних копій судових рішень здійснюється цілодобово та безоплатно через офіційний веб-портал ДСА.

Таким чином, представники сторін мають можливість ознайомитись з текстами процесуальних документів по вказаній справі в державному реєстрі судових рішень.

Беручи до уваги, що неявка представника третьої особи не перешкоджає перегляду справи по суті, матеріали справи є достатніми для її розгляду у судовому засіданні, справа переглядалася без участі представника Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» за наявними у справі матеріалами.

02.02.2022 у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину постанови Центрального апеляційного господарського суду.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом, підтверджено матеріалами справи і не оспорюється сторонами спору:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.01.2017 у справі №910/21132/16 задоволені позовні вимоги ТОВ «Інко-Профіт» та зобов`язано ПАТ «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» повернути ТОВ «Інко-Профіт» трубу обсадну 339,72 (340) х 12,19мм, №80 (різьба Butters) R2, R3, API 5 СТ в кількості 106.371тн.

В рішенні Господарського суду міста Києва від 11.01.2017 у справі №910/21132/16 вказано про участь в судовому засіданні від 14.12.2016 представника ПАТ «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» та надання до суду відзиву на позов із запереченнями проти позовних вимог з посиланням на ненадання позивачем всіх документів, визначених договором, які підтверджують факт отримання відповідачем товару відповідної кількості та якості.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.01.2017 у справі №910/21132/16 було встановлено, що 13.11.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Інко-Профіт» (далі - позивач, позикодавець) та Публічним акціонерним товариством «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» (далі - відповідач, позичальник) було укладено договір позики №1004-3 (далі - договір), відповідно до умов якого позикодавець передає у власність позичальнику продукцію у відповідній кількості, якості та вартості, відповідно до специфікації №1 до даного договору, а позичальник зобов`язується повернути по закінченню строку позики позикодавцю таку ж кількість майна відповідної якості.

В рішенні Господарського суду міста Києва від 11.01.2017 у справі №910/21132/16 вказано, що відповідно до пункту 1.4 договору вартість продукції, яка передається за цим договором, складає 2675000,00грн., в т.ч. ПДВ - 445833,33грн. Пунктами 2.1, 2.2, 2.3 договору врегульовано, що продукція передається позичальнику за адресою: база ПТОіК, АР Крим, Сакський район, село Каменоломня, вул. Київська №7. Строк позики, на який продукція надається позичальнику, складає 120 календарних днів з моменту підписання сторонами акта приймання-передачі продукції. Строк, вказаний у п. 2.2. договору може бути продовжений з письмової згоди сторін. Відповідно до п. 3.1 договору по закінченню строку, вказаного у п. 2.2 договору, позичальник зобов`язаний повернути протягом 60 днів таку ж кількість продукції, відповідної якості, вказаних у актах приймання-передачі, складених у відповідності до п. 2 .1 даного договору.

В рішенні Господарського суду міста Києва від 11.01.2017 у справі №910/21132/16 також встановлено, що сторонами було підписано специфікацію №1 (додаток №1 до договору), згідно з якою ТОВ «Інко-Профіт» було надано ПАТ «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» трубу обсадну діаметром 332,72 (340) * 12,19мм, №80 (різьба Buttress) R2, R3, API 5 CT в кількості - 107тонн, вартістю 2675000,00грн., в т.ч. ПДВ - 445833,33грн. Між сторонами було підписано акт приймання-передачі №1 від 14.11.2013 до договору.

Вказане рішення суду набрало законної сили. Доказів скасування рішення Господарського суду міста Києва від 11.01.2017 у справі №910/21132/16 суду не надано.

Обставини справи, встановлені судом апеляційної інстанції та оцінка апеляційним господарським судом доводів учасників провадження у справі і висновків суду першої інстанції:

Заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту судового рішення, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та докази у справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку, а також доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів апеляційного господарського суду встановила, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню в силу наступного:

Відповідно до абзацу 4 пункту 3.12. Постанови № 18 від 26.12.2011р. Пленуму ВГСУ " Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Предметом позову в даній справі є вимога немайнового характеру про визнання недійсними з моменту укладання договору позики від 11.11.2013року № 1004-3, що укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Інко-Профіт" та Державним акціонерним товариством "Чорноморнафтогаз".

В постанові Верховного Суду від 27.11.2019 року у справі № 923/236/19 викладено наступний правовий висновок:

Підстава позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Підставу позову становлять фактична й правова підстава. Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога позивача. Правильне встановлення підстави позову визначає межі доказування, є гарантією прав відповідача на захист проти позову.

Відповідно до частини 1, пунктів 4,5 частини 3 статті161 Господарського процесуального кодексу України:

1. У позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

3. Позовна заява повинна містити:

4) зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них;

5) виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

Колегія суддів апеляційного господарського суду констатує, що конструкція позовної заяви містить два розділи ІІ «ЗАЗНАЧЕННЯ ДОКАЗІВ. ЩО ПІДТВЕРДЖУЮТЬ ОБСТАВИНИ» та «ІІІ.ПРАВОВІ ПІДСТАВИ ПОЗОВУ».

В розділі «ІІІ. ПРАВОВІ ПІДСТАВИ» позивач визначив наступні підстави позову:

« 3.1. Щодо дефекту змісту правочину позики від 13.11.2013 № 1004-3

- ст. 1 ст. 4, п.11 ч. І ст.6, п.5 ч. І ст.9 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» від 21.09.2006 р. № 185-V;

- ст. 11 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» від 21.09.2006р. № 185-V;

- ст. ст. 203, 215 ЦК України.

3.2. Щодо дефекту волі правочину позики від 13.11.2013 № 1004-3

- ст. ст. 203, 215, 241 ЦК України;

- п. 2 Порядку погодження залучення державними підприємствами, у тому числі господарськими товариствами (крім банків), у статутному капіталі яких 50 та більше відсотків акцій (часток, паїв) належать державі, кредитів (позик), надання гарантій або поруки за такими зобов`язаннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 червня 2011р. № 809.

- Постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.08.2018р. …

… 3.3. Висновками Великої Палати Верховного Суду …

…, що викладені у постанові від 04.12.2019р. у справі №917/1739/17, визначено:…

… що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під ас розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту»…»» (т.1 а.с. 1-13).

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів констатує, що обґрунтовуючи наявність порушеного права позивач посилається на те, що укладений між сторонами Договір позики від 11.11.2013 року № 1004-3 (далі за текстом - Договір) укладено позивачем з перевищенням повноважень, оскільки в порушення положень статті 11 Закону України «Про управління об`єктами державної власності». на час укладання оспорюваного правочину, Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» не надавало згоди на відчуження матеріальних активів вартістю 2675000грн.

Відповідно до частини 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 203 Цивільного кодексу України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Згідно з абзацом 2 частини 3 статті 92 Цивільного кодексу України у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Як вбачається з преамбули Договору позики від 11.11.2013р. № 1004-3:

« Общество с ограниченной ответственностью «ИНКО-ПРОФИТ», далее Заимодатель, в лице директора Закора Д.Ю, действующего на основании Устава одной стороны, и

ПУБЛИЧНОЕ АКЦИОНЕРНОЕ ОБЩЕСТВО «ГОСУДАРСТВЕННОЕ АКЦИОНЕРНОЕ ОБЩЕСТВО «ЧЕРНОМОРНЕФТЕГАЗ», именуемое в дальнейшем Заемщик, в лице начальника департамента МТО и сбыта Яшина А.И., действующего на основании доверенности № 11/233 от 13.11.2013, с другой стороны (далее Стороны), руководствуясь положениями гл.71 Гражданского кодекса Украины, заключили договор займа (далее - Договор о следующем:…» (т.1 а.с. 14)

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів констатує, що на час укладання Договору повноваження представника позивача Яшина були підтвердженні Довіреністю № 11/233 от 13.11.2013р.

Відповідно до частини 1 статті 237 Цивільного кодексу Україн, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Відповідно до частин 1 статті 238 Цивільного кодексу України, представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє.

Відповідно до частини 1 статті 241 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Відповідно до частин 2,3 статті 244 Цивільного кодексу України:

2.Представництво за довіреністю може ґрунтуватися на акті органу юридичної особи.

3. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Відповідно до частини 1 статті 245 Цивільного кодексу України, форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.

Відповідно до частини 1 статті 246 Цивільного кодексу України, довіреність від імені юридичної особи видається її органом або іншою особою, уповноваженою на це її установчими документами.

Відповідно до частини 2 статті 76 Господарського процесуального кодексу України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Позивачем не оспорюється справжність печатки Публічного акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз»» і належність підпису, виконаного від імені О.І. Яшина, які містяться на останній сторінці Договору в розділі «Юридичні адреса, поштові та платіжні реквізити сторін» , вказаній особі (т.1 а.с. 16).

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів констатує, що єдиним доказом, який підтверджує відсутність у підписанта Договору повноважень на укладання правочину є Довіреність № 11/233 от 13.11.2013р.

Відповідно до частин 1, 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Звертаючись із позовною заявою до суду першої інстанції в якості додатків до неї, позивачем було надано:

« 1. Незасвідчена копія документу з назвою «Договор займа №1004-3», що датований 13 листопада 2013 року, на 3 арк., у одному прим.

2. Незасвідчена копія документу з назвою «Приложение №1 к договору займа № 1004-3 от 13.11.2013 Спецификаций №1», на 1 арк., у одному прим.

3. Незасвідчена копія документу з назвою «АКТ № 1 приймання-передачі по договору позики №1004-3 від 13.11.2013 року», на 1 арк., у одному прим.

4. Незасвідчена копія документу з назвою «ДОВІРЕНІСТЬ № 315/634 Дата видачі 14 ноября 2013 р.» на 1 арк., у одному прим.

5. Незасвідчена копії Товарно-транспортних накладних № 197/5, № 197/4, № 197/3, № 197/2, № 197/1 від 13.11.2013 р. на 5 арк. у одному прим.

6. Копія Сертифікату ТПП від 03.12.2014р. .№2018, на 4 арк. у одному прим.

7. Підтвердження відправлення позовної заяви учаснику процесу (тільки на адресу суду), на 4 арк., у одному прим., у одному прим., у одному прим.

8. Докази сплати судового збору, на 1 арк., у одному прим.

9. Копії документів, що підтверджують підписання позовної заяви і засвідчення додатків до неї належною особою, на 4 арк., у одному прим.»

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів констатує, що позивачем не надавалося суду першої інстанції Довіреності № 11/233 от 13.11.2013р.

Крім цього, як вірно встановлено місцевим господарським судом і не спростовано апелянтом, позивач не надав належних та допустимих доказів існування у Статуті Акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» станом на 13.11.2013 застережень щодо надання згоди Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на укладення договорів на суму 2675000грн.

Частиною 3 статті 67 Господарського кодексу України передбачено, що державні підприємства, у тому числі господарські товариства (крім банків), у статутному капіталі яких державі належить 50 та більше відсотків акцій (часток, паїв), здійснюють залучення внутрішніх довгострокових (більше одного року) та зовнішніх кредитів (позик), надають гарантії або є поручителями за такими зобов`язаннями за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну фінансову політику, здійснюють залучення внутрішніх короткострокових (до одного року) кредитів (позик), надають гарантії або є поручителями за такими зобов`язаннями - за погодженням з органом виконавчої влади, який здійснює функції управління державною власністю. Порядок таких погоджень встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Разом з тим відповідно до пункту 1 Порядку погодження залучення державними підприємствами, у тому числі господарськими товариствами (крім банків), у статутному капіталі яких 50 та більше відсотків акцій (часток, паїв) належать державі, кредитів (позик), надання гарантій або поруки за такими зобов`язаннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №809 від 15.06.2011, цей Порядок визначає процедуру погодження залучення державними підприємствами, у тому числі господарськими товариствами (крім банків), у статутному капіталі яких 50 та більше відсотків акцій (часток, паїв) належать державі (далі - підприємства), кредитів (позик) шляхом укладення кредитного договору, договору позики або випуску облігацій підприємства (далі - залучення кредиту (позики), у результаті якого виникають зобов`язання щодо повернення коштів, та надання гарантій або поруки за такими зобов`язаннями.

Таким чином вищевказаний Порядок регулює процедуру погодження залучення господарськими товариствами (крім банків), у статутному капіталі яких 50 та більше відсотків акцій (часток, паїв) належать державі (далі - підприємства), позик шляхом укладення договору позики, у результаті якого виникають зобов`язання щодо повернення коштів.

За договором позики №1004-3 від 13.11.2013 у позичальника виникає зобов`язання повернути по закінченню строку позики позикодавцю таку ж кількість майна відповідної якості - трубу обсадну діаметром 332,72 (340) * 12,19мм, №80 (різьба Buttress) R2, R3, API 5 CT в кількості - 107тонн.

Відповідно до тексту мотивувальної частини постанови Верховного Суду від 14.06.2018року у справі № 910/6271/17:

«… 7. Судами попередніх інстанцій при розгляді справи було встановлено наступне.

17.1 29.12.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Укрпрофмед" (надавач) та Державним підприємством "Укрмедпроектбуд" (отримувач) було укладено договір поворотної безвідсоткової фінансової допомоги №29/12-15 (договір), відповідно до пункту 1.1. якого надавач в порядку та на умовах, визначених цим договором, надає отримувачу поворотну безвідсоткову фінансову допомогу, а останній зобов`язувався прийняти поворотну фінансову допомогу у встановлені договором строки (том 1, а.с. 10).

17.2 Згідно пункту 2.1. договору поворотною фінансовою допомогою за цим договором є сума коштів у розмірі 62 000 000,00 грн…»

З урахуванням вищевикладеного, доводи, викладені в розділі 3.3 апеляційної скарги :

« … 3.3. У Оскаржуваному судовому рішенні від 08.09.2021 р. Суд застосував норми права, визначені пунктом 2 Порядку погодження залучення державними підприємствами , у тому числі господарськими товариствами (крім банків), у статутному капіталі яких 50 та більше відсотків акцій (часток, паїв) належать державі, кредитів (позик), надання гарантій поруки за такими зобов`язаннями…». побудовані на вибірковому цитуванні змісту постанови Верховного Суду від 14.06.2018року у справі № 910/6271/17 відхиляються як такі, що носять характер логічної помилки придушення доказів або помилковості неповних доказів, оскільки вказують лише на окремі дані, які, підтверджують певну позицію, ігноруючи значну частину пов`язаних та подібних випадків чи даних, які можуть суперечити цій позиції.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції , що положення Порядку не розповсюджуються на спірні відносини між сторонами, а спірний правочин не порушує вимоги Порядку погодження залучення державними підприємствами, у тому числі господарськими товариствами (крім банків), у статутному капіталі яких 50 та більше відсотків акцій (часток, паїв) належать державі, кредитів (позик), надання гарантій або поруки за такими зобов`язаннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №809 від 15.06.2011.

Відповідно до частин 1,6 статті 91 Господарського процесуального кодексу України:

1. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

6. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу.

Якщо оригінал письмового доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Таким чином, саме позивач, як сторона, яка надала суду першої інстанції копії вище перелічених письмових доказів, мав надати суду і оригінали відповідних доказів.

Платники податків зобов`язані забезпечити зберігання документів, визначених у п. 44.1 Податкового кодексу України (ПКУ), а також документів, пов`язаних із виконанням вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, не менш як 1095 днів з дня подання податкової звітності, для складення якої використовуються зазначені документи, а у разі її неподання - з передбаченого ПКУ граничного терміну подання такої звітності (п. 44.3 ПКУ).

Якщо документи, визначені у пункті 44.1 ПКУ, пов`язані з предметом перевірки, проведенням процедури адміністративного оскарження прийнятого за її результатами податкового повідомлення-рішення або судового розгляду, такі документи повинні зберігатися до закінчення перевірки та передбаченого законом строку оскарження прийнятих за її результатами рішень та/або вирішення справи судом, але не менше строків, передбачених пунктом 44.3 ПКУ (пункт 44.4 ПКУ).

Тобто, статтею 44 ПКУ встановлено мінімальний термін зберігання документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, - 1095 днів з дня подання відповідної податкової звітності із збільшенням цього строку при проведенні процедури оскарження у разі визначення сум зобов`язання контролюючими органами.

Порядок створення, прийняття і відображення у бухгалтерському обліку, а також зберігання первинних документів, облікових регістрів, бухгалтерської звітності підприємствами встановлений Положенням №88.

Згідно з пп. 6.6 Положення №88 строк зберігання первинних документів, облікових регістрів, бухгалтерської та іншої звітності в архіві підприємства, установи визначається згідно з нормативно-правовим актом з питань визначення строків зберігання документів, затвердженим центральним органом виконавчої влади у сфері архівної справи і діловодства.

Наказом №578/5 встановлено Перелік типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів (далі - Перелік № 578/5).

Перелік № 578/5 включає список типових документів, які створюються на підприємстві, із зазначенням строків їх зберігання та додаткових приміток до статей, які коментують і уточнюють строки зберігання документів.

Строки зберігання бухгалтерської документації конкретизує наступна примітка до статей: «За умови завершення перевірки державними податковими органами з питань дотримання податкового законодавства, а для органів виконавчої влади, державних фондів, бюджетних організацій, суб`єктів господарювання державного сектору економіки, підприємств і організацій, які отримували кошти з бюджетів усіх рівнів та державних фондів або використовували державне чи комунальне майно, - ревізії, проведеної органами державного фінансового контролю за сукупними показниками фінансово-господарської діяльності. У разі виникнення спорів (суперечок), порушення кримінальних справ, відкриття судами провадження у справах - зберігаються до ухвалення остаточного рішення» (пункт 2.11 Переліку №578/5, далі - Примітка).

З урахуванням того, що остаточне рішення у справі №910/21132/16 прийнято господарським судом міста Києва 11.01.2017р., колегія суддів доходить висновку про відсутність у відповідача обов`язку щодо збереження документів первинного бухгалтерського обліку на підтвердження господарської операції яка мала місце в 2013 році.

Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів (пункт 61 рішення ЄСПЛ у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], No. 28342/95, ECHR 1999-VII).

В основі принципу юридичної визначеності, як одного з істотних елементів принципу верховенства права, лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися.

У низці своїх рішень ЄСПЛ, здійснюючи тлумачення положень Конвенції, також указав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права частиною спільної спадщини Договірних Сторін.

Базове тлумачення принципу res judicata вміщено в рішеннях ЄСПЛ від 03.12.2003 у справі «Рябих проти Росії», від 09.11.2004 у справі «Науменко проти України», від 18.11.2004 у справі «Праведная проти Росії», від 19.02.2009 у справі «Христов проти України», від 03.04.2008 у справі «Понамарьов проти України», в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності.

Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (пункт 52 рішення ЄСПЛ у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), № 52854/39, ECHR 2003-IX, пункт 46 рішення ЄСПЛ у справі «Устименко проти України» № 32053/13).

Отже, забезпечення принципу res judicata є однією з найважливіших засад гарантування державою реалізації права людини на справедливий суд.

Враховуючи викладене, здійснення перегляду судового рішення, яке набрало законної сили та є чинним, є порушенням принципу правової певності як однієї з найважливіших засад гарантування державою реалізації права людини на справедливий суд, оскільки таке рішення не може бути поставлено під сумнів, а здійснення перегляду цього рішення не є виправданим та обґрунтованим, оскільки може мати наслідком порушення прав інших осіб, які покладаються на чинність рішення, здійснюючи свої права та обов`язки протягом усього часу чинності цього рішення.

Стаття 13 ЦК України, у якій визначаються межі здійснення цивільних прав, встановлює, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства, зокрема при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині, а також не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Межі є невід`ємною рисою будь-якого суб`єктивного права. Суб`єктивні цивільні права, будучи мірою можливої поведінки уповноваженої особи, має певні межі за змістом і за характером здійснення.

Зокрема, зловживання правом - це особливий тип правопорушення, яке вчиняється правомочною особою при здійсненні нею належного їй права, пов`язаний з використанням недозволених конкретних форм в рамках дозволеного йому законом загального типу поведінки.

За одним із сучасних визначень, під зловживанням правом розуміються випадки, коли суб`єкт цивільних правовідносин, якому належить певне суб`єктивне цивільне право, здійснює його неправомірно, коли суть здійснення права іде врозріз з його формальним змістом.

Тобто уповноважена особа, маючи суб`єктивне право і спираючись на нього, виходить за межі дозволеної поведінки. Слово "зловживання" за своїм буквальним змістом означає використання, вживання чого-небудь з метою заподіяння певного зла, шкоди, збитків кому б то не було.

Семантичне тлумачення терміна "зловживання правом" призводить до висновку про те, що його основним змістом є використання належного уповноваженій особі суб`єктивного цивільного права на шкоду іншому учаснику цивільних відносин.

Учасники господарських відносин при здійсненні своїх прав зобов`язані діяти добросовісно, утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб; не допускаються дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. На цих засадах мають ґрунтуватися і договірні відносини.

Рішенням Конституційного Суду України від 28.04.2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що "оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука "а також зловживання правом в інших формах", що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)".

В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає очевидним, що дії позивача, який уклав 13.11.2013р. з Товариством з обмеженою відповідальністю «Інко-Профіт» Договір позики №1004-3, підписавши специфікацію №1 (додаток №1 до договору), отримавши за актом приймання-передачі №1 від 14.11.2013 до договору в позику товарно-матеріальні цінності «трубу обсадну діаметром 332,72 (340) * 12,19мм, №80 (різьба Buttress) R2, R3, API 5 CT в кількості - 107тонн, вартістю 2675000,00грн., а згодом пред`явив позов про визнання цього договору недійсним, суперечить його попередній поведінці (отриманню товарно-матеріальних цінностей за оспорюваним договором, не оспорювавши ці обставини в межах справи №910/21132/16) і є недобросовісними.

Доводи апеляційної скарги в частині :« … під час ухвалення Оскаржуваного судового рішення від 08.09.2021р. Судом залишено без уваги, що 18.01.2021 на виконання пункту 7 ухвали господарського суду Дніпропетровської області від 31.11.2020 Товариство з обмеженою відповідальністю "Інко-профіт" не надано суду оригінал договору документ з назвою «Документ з назвою «Договор займа №1004-3», що датований 13 листопада 2013 року;

- документ з назвою «Приложение №1 к договору займа №1004-3 от 13.11.2013 Спецификация №1.

Інші первинні документи, що фіксують господарські операції (видаткові накладні, товарно-транспортні накладні), відсутні у Відповідача.

Судом було залишено без уваги, що у Відповідача відсутні обґрунтовані пояснення щодо відсутності оригіналу, документу з назвою «АКТ №1 приймання-передачі по договору позики №1004-3 від 13.11.2013», документу з назвою «ДОВІРЕНІСТЬ №315/634 Дата видачі 14 ноября 2013», товарно-транспортних накладних №19,7/5, №197/4, №197/3, №197/2, №197/1 від 13.11.2013., що є прямим свідченням нереальності господарської операції…

… рішення Господарського суду м. Києва від 11.01.2017 у справі 910/21132/16 про повернення Товариству з обмеженою відповідальністю "Інко-Профіт" трубу обсадну 339,72 (340) х 12,19 мм, № 80 (різьба Butters) К2, КЗ, АРІ 5 СТ в кількості 106?371 тн., немає жодного преюдиційного значення для розгляду справи № 904/6316/20.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 11.01.2017 у справі №910/21132/16 не встановлювалася відповідність договору позики №1004-3 від 11.11.2013 правовим приписам порядку погодження залучення державними підприємствами, у тому числі господарськими товариствами (крім банків), у статутному капіталі яких 50 та більше відсотків акцій (часток, паїв) належать державі, кредитів (позик), надання гарантій або поруки за такими зобов`язаннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.06.2011р. №809 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин)…

… Відповідно до вимог п.1.1. документу з назвою «Договор займа №1004-3», що датований 13 листопада 2013 року ТОВ «Інко-Профіт» передає у власність ДАТ «Чорноморнафтогаз» продукцію відповідної кількості, якості та вартості, відповідно специфікації № 1 до даного договору.

Відповідно до вимог п.1.4. документу з назвою «Договор займа №1004-3», що датований 13 листопада 2013 року ціна продукції становить 2 675 000,00 грн., у т.н. ПДВ 445 >33,33 грн.

До вказаного документу з назвою «Договор займа №1004-3», що датований 13 листопада 2013 року долучено документ з назвою «Приложение №1 к договору займа № 1004-3 от 13.11.2013 Спецификация №1», згідно з якою ТОВ «Інко-Профіт» мало надати ДАТ «Чорноморнафтогаз» трубу обсадну діаметром 339,72 (340) * 12,19 мм, № 80 (різьба Butters) К2, КЗ, АРІ 5 СТ в кількості - 107 тон, вартістю 2 675 000,00 грн, в т.ч. ПДВ - 445 833,33 грн.

Зміст документу з назвою «Договор займа №1004-3», що датований 13 листопада 2013 року, а також зміст документу з назвою «Приложение №1 к договору займа № 1004-3 от 13.11.2013 Спецификация №1» вказує на те, що ТОВ «Інко-Профіт» мало передати ДАТ «Чорноморнафтогаз» у власність товарно-матеріальні цінності (трубу обсадну діаметром 332,72 (340) * 12,19 мм, № 80 (різьба Butters) 112, КЗ, АРІ 5 СТ в кількості - 107 тон) на суму 2 675 000,00 грн, в т.ч. ПДВ - 445 833,33 грн., що фактично є поставкою товару.

Додатковим підтвердженням того, що документ з назвою «Договор займа №1004-3» є фактично договором поставки товару є те, що 14 листопада 2013 року ТОВ «Інко-Профіт» було складено рахунок-фактури № СФ-00232/1 та видаткова накладна № РН-0000197 на суму 2 659 275,00 в т.ч. ПДВ - 443 212,50 грн.

Вказані обставини свідчать про те, що документ з назвою «Договор займа №1004-3», що датований 13 листопада 2013 року, а також документ з назвою «Приложение №1 к договору займа № 1004-3 от 13.11.2013 Спецификация №1», які передбачають оплату замовником товарів до/без проведення процедур, визначених Законом України «Про здійснення державних закупівель», суперечать правовим приписам ч.5 ст.2 Закону України «Про здійснення державних закупівель» від 01.06.2010 №2289-VІ (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) якими визначено:

« 5. Забороняється укладання договорів, які передбачають витрачання державних коштів, та/або оплата замовником товарів, робіт і послуг до/без проведення процедур, визначених цим Законом».

Таким чином, Вказане свідчить що, документ з назвою «Договор займа №1004-3», датований 13 листопада 2013 року, має дефект змісту правочину, у зв`язку з чим відповідні правочин суперечить чинному законодавству України та є недійсним… »

визнаються колегією такими, що спрямовані на повторний розгляд одного і того ж питання, а саме отримання в позику ПАТ «ДАТ «ЧОРНОМОРНАФТОГАЗ» товарно-матеріальних цінностей «трубу обсадну діаметром 332,72 (340) * 12,19мм, №80 (різьба Buttress) R2, R3, API 5 CT в кількості - 107тонн, на загальну суму 2 675 000,00грн за актом приймання-передачі №1 від 14.11.2013 до договору, , яке вже розглянуто в межах справи №910/21132/16 і суперечать доктрині «res judicata».

Доводи апеляційної скарги в частині : « … Під час ухвалення Оскаржуваного судового рішення від 08.09.2021р. Судом залишено уваги висновки Верховного Суду …

…, що викладені у постанові від 08.08.20]9р. у справі № 922/2013/18…» відхиляються колегією суддів з огляду на те, що встановлені фактичні обставини, що формують зміст правовідносин у справі № 922/2013/18 та справі № 904/6316/20/20 є різними, у кожній з зазначених справ суди виходили з обставин та умов конкретних правовідносин з урахуванням наданих сторонами доказів, що виключає подібність спірних правовідносин у вказаних справах.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У даній справі апеляційний суд дійшов висновку, що скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин у процесуальному і матеріальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.275 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частини 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частин 1, 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Під час розгляду справи, колегією суддів не встановлено порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення та неправильного застосування норм матеріального права.

З урахуванням вищевикладеного, рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 08.09.2021 у справі №904/6316/20 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Акціонерного товариства "Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз" на нього, відповідно, підлягає залишенню без задоволення.

Розподіл судових витрат:

У відповідності до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за подання апеляційної скарги у сумі 3 153,00 грн. покладаються на особу, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 271, 273, 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтагаз» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 08.09.2021 у справі №904/6316/20 - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 08.09.2021 у справі №904/6316/20 - залишити без змін.

Витрати зі сплати судового збору у сумі 3 153,00 грн. покласти на Акціонерне товариство «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтагаз» (01030, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 26, оф. 505, )

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку в строки передбачені ст. 288 ГПК України.

Повний текст постанови складено та підписано 23.03.2022

Головуючий суддя М.О. Дармін

Суддя О.В. Березкіна

Суддя О.Г. Іванов