ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" березня 2022 р. Справа №926/3856/21

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Галушко Н.А.

суддів Желіка М.Б.

Марка Р.І.

розглянувши апеляційну скаргу в порядку спрощеного позовного провадження Державної інноваційної фінансово-кредитної установи №10/22 від 06.01.2022 (вх. № ЗАГС 01-05/158/22 від 10.01.2022)

на рішення Господарського суду Чернівецької області від 20.12.2021 (суддя Дутка В.В., повний текст складено 21.12.2021)

у справі № 926/3856/21

за позовом: Державної інноваційної фінансово кредитної установи, м. Київ

до відповідача:Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково виробнича фірма "Плай", м. Чернівці

про стягнення збитків у розмірі 3 061,00 грн

Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції

Державна інноваційна фінансово - кредитна установа звернулася до Господарського суду Чернівецької області з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Науково - виробнича фірма "Плай" про стягнення збитків у розмірі 3061,00 грн за договором №22/02 про закупівлю послуг поточного ремонту від 22.02.2018.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що згідно з умовами договору про закупівлю послуг поточного ремонту №22/02 від 22.02.2018 позивачем прийняті та оплачені виконані відповідачем роботи на загальну суму 129 700,00 грн з ПДВ. Однак, в подальшому Державною аудиторською службою України проведено планову ревізію фінансово - господарської діяльності позивача, за результатами якої складено акт № 06-21/26 від 31.12.2020, яким встановлено завищення відповідачем вартості робіт в частині оплати праці робітників на суму 3 061,00 грн.

Рішенням Господарського суду Чернівецької області від 20.12.2021 у справі №926/3856/21 у задоволенні позову відмовлено.

При прийнятті рішення суд першої інстанції виходив з того, що оскільки між сторонами у справі було укладено договір про закупівлю послуг поточного ремонту, а кошти, які позивач просить стягнути з відповідача, отримані ним як оплата виконаних за договором робіт, такі кошти набуто за наявності правової підстави - договору, а тому вони не можуть вважатися збитками та не можуть бути стягнуті на підставі частини другої статті 224 ГК України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Державна інноваційна фінансово-кредитна установа подала апеляційну скаргу №10/22 від 06.01.2022 (вх. № ЗАГС 01-05/158/22 від 10.01.2022), в якій просить поновити строк на апеляційне оскарження, скасувати рішення Господарського суду Чернівецької області від 20.12.2021 у даній справі та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на те, що винесене рішення підлягає скасуванню на підставі неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи та неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Зокрема, скаржник зазначає, що в порушення пунктів 1.2, 6.2.1, 6.4.7 ДСТУ-Н Б Д.1.1- 1:2013, пункту 6.1.2 ДСТУ-Н Б Д.1.1-2:2013, недотримання пункту 1.2 договору від 10.05.2017 №10/05/17, ч.1 ст.526, ст.629 ЦК України, ч.1 ст.193 ГК України, включено до актів ф.КБ-2в, складених на виконання договору від 22.02.2018 № 22/02 та локальних кошторисів до цього договору, витрат праці робітників у розмірах, що перевищують нормативні, на загальну суму 3 061,00 грн (з ПДВ).

Скаржник вважає, що в результаті завищення відповідачем вартості виконаних робіт за договором позивач зазнав втрат фінансових (матеріальних) ресурсів на загальну суму 3 061,00 грн (з ПДВ), тобто контролюючим органом було встановлено, що в результаті завищення відповідачем вартості виконаних робіт за договором позивачем було фактично сплачено більше грошових коштів за виконання робіт, ніж було потрібно, на вищезазначену суму.

ТОВ "Науково виробнича фірма "Плай" відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Процесуальні дії суду у справі.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.01.2022 справу №926/3856/21 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Галушко Н.А., судді Желіка Б.Д., Марка Р.І.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 13.01.2022 апеляційну скаргу Державної інноваційної фінансово-кредитної установи №10/22 від 06.01.2022 (вх. № ЗАГС 01-05/158/22 від 10.01.2022) залишено без руху, зобов`язано скаржника усунути встановлені при поданні апеляційної скарги недоліки: надати (надіслати) на адресу Західного апеляційного господарського суду докази сплати судового збору в сумі 3 405,00 грн протягом 10 днів з дня вручення даної ухвали суду.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 31.01.2022 у справі №926/3856/21 поновлено пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Чернівецької області від 20.12.2021 у справі №926/3856/21, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державної інноваційної фінансово-кредитної установи на рішення Господарського суду Чернівецької області від 20.12.2021 у справі №926/3856/21, апеляційну скаргу вирішено розглядати без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Обставини справи

22.02.2018 між Державною інноваційною фінансово - кредитною установою (замовник) та ТОВ "Науково - виробнича фірма "Плай" (виконавець) укладено договір про закупівлю послуг поточного ремонту № 22/02, згідно із п. 1.1, якого замовник доручає, а виконавець бере на себе зобов`язання своїми силами та засобами, в обумовлений договором строк, надати послуги поточного ремонту приміщення замовника, розташованого за адресою: м. Київ, вул. Оболонська, 12 (ДК 021:245000000-7-будівельні роботи та поточний ремонт), а замовник зобов`язується прийняти надані послуги, згідно акту приймання наданих послуг, на умовах даного договору і оплатити їх.

Відповідно до п. 2.1 договору загальна вартість договору визначена на підставі договірної ціни та складає 129 700,00 грн без ПДВ.

Державною аудиторською службою України проведено планову ревізію фінансово - господарської діяльності Державної інноваційної фінансово - кредитної установи за період з 01.01.2017 по 31.08.2020, за результатами якої складено акт ревізії від 31.12.2020 № 06-21/26.

За результатами проведеної ревізії встановлено, що внаслідок включення витрат праці робітників у розмірах, що перевищують нормативні, в порушення пунктів 1.2, 6.2.1, 6.4.7 ДСТУ Б Д. 1.1-1:2013, пункту 6.1.2 ДСТУ-Н Б Д. 1.1-2:2013, недотримання пункту 1.2 договору від 22.02.2018 №22/02, ч.1 ст.526, ст. 629 Цивільного кодексу України, ч.1 ст. 193 Господарського кодексу України, нанесено збитки Державній інноваційній фінансово - кредитній установі (ДІФКУ) на суму 3 061,00 грн (з ЄП).

10.02.2021 Державною аудиторською службою України направлено лист на ім`я в.о. Голови правління Державної інноваційної фінансово - кредитної установи з вимогою усунути виявлені в акті порушення.

В матеріалах справи відсутні докази звернення позивача з претензією до відповідача щодо відшкодування збитків в сумі 3 061,00 грн, в матеріалах справи відсутні докази сплати відповідачем заподіяних збитків у заявленому розмірі.

Вищенаведені обставини стали підставою для звернення позивача з позовом до відповідача про стягнення 3 061,00грн збитків.

Норми права та мотиви, якими суд керувався при ухваленні рішення. Висновки суду.

Згідно ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За приписом статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно зі статтею 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором. Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов`язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред`явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання (стаття 623 ЦК України).

Згідно зі статтею 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За приписами статті 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до статті 224 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Позивачем заявлено вимогу про стягнення збитків за результатами проведеної Державною аудиторською службою України ревізії фінансово - господарської діяльності.

До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом (стаття 225 ГК України).

Враховуючи приписи частини 2 статті 623 ЦК України розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором.

Вирішуючи спори про стягнення заподіяних збитків, господарський суд з`ясовує правові підстави покладення на винну особу зазначеної майнової відповідальності. При цьому у випадку невиконання договору чинне законодавство виходить з принципу вини контрагента.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків за порушення договірних зобов`язань, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, збитки, причинний зв`язок між протиправною поведінкою боржника та збитками кредитора, вина боржника.

Відсутність хоча б одного із вказаних елементів, що утворюють склад правопорушення, не дає підстави кваліфікувати поведінку боржника як правопорушення та, відповідно, не може бути підставою застосування відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності.

При цьому на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. Натомість вина боржника у порушенні зобов`язання презюмується та не підлягає доведенню кредитором, тобто саме відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи.

Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (близький по змісту висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17.

Враховуючи вищенаведене, судова колегія погоджується із судом першої інстанції, що у контексті спірних правовідносин, які склалися між сторонами, та виходячи із законодавчо визначеного змісту терміну "збитки" заявлена до стягнення з відповідача перерахована йому як виконавцю робіт за договором сума не є збитками у розумінні статті 22 ЦК України та статті 224 ГК України.

Як вбачається із матеріалів справи, між сторонами у справі укладено договір про закупівлю послуг поточного ремонту, а кошти, які позивач просить стягнути з відповідача, отримані останнім як оплата виконаних за договором робіт, отже кошти набуто за наявності правової підстави - договору, а тому вони не можуть вважатися збитками та не можуть бути стягнуті на підставі частини другої статті 224 ГК України.

Скаржник вважає, що належним доказом у даній справі є акт ревізії Державної аудиторської служби України з 01.01.2017 по 31.08.2020, яким безпосередньо встановлена сума нанесених збитків.

Згідно з п. 3 Порядку проведення інспектування Державною аудиторською службою, її міжрегіональними територіальними органами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №550 від 20.04.2006, акт ревізії - документ, який складається посадовими особами органу державного фінансового контролю, що проводили ревізію, фіксує факт її проведення та результати. Заперечення, зауваження до акта ревізії (за їх наявності) та висновки на них є невід`ємною частиною акта. У цьому випадку акт ревізії, в якому відображено узагальнений опис виявлених перевіркою порушень (що в свою чергу відповідає встановленим правилам складання акта ревізії) не є правовим документом, який встановлює відповідальність суб`єкта господарювання та, відповідно, не є актом індивідуальної дії.

Сам по собі акт ревізії складений за наслідками проведення перевірки діяльності позивача, не визначений законодавством як безумовний доказ господарського чи цивільно-правового правопорушення. Такий акт не є рішенням суб`єкта владних повноважень, не зумовлює виникнення будь-яких прав і обов`язків для осіб, робота (діяльність) яких перевірялися. Цей документ є носієм доказової інформації про виявлені контролюючим органом порушення вимог законодавства, на підставі якого приймається відповідне рішення контролюючого органу. При цьому, обставини, вказані в такому Акті ревізії в господарському судочинстві повинні підтверджуватися належними доказами у відповідності до статей 73, 74, 76-79 ГПК України.

З урахуванням викладеного, посилання скаржника, як на беззаперечну підставу для стягнення з відповідача збитків, на те, що в результаті ревізії Державною аудиторською службою України встановлено завищену вартість витрат праці робітників, що призвело до завдання збитків на суму 3 061,00 грн та, як наслідок, до безпідставного отримання коштів відповідачем, про що складено акт ревізії є необгрунтованим та спростовується вищенаведеними обставинами.

Істинність твердження скаржника щодо наявності підстав для стягнення збитків, зокрема в контексті наявності збитків та їх розміру, протиправності поведінки заподіювача збитків та існування причинного зв`язку такої поведінки із заподіяними збитками, ураховуючи принципи змагальності, диспозитивності, рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом підлягала доведенню позивачем перед судом.

Колегія суддів звертає увагу, що позивачем не доведено усіх елементів, які необхідні для можливості стягнення збитків, у зв`язку із чим не убачає підстав для скасування рішення суду.

Відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 73 ГПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Частиною 1 статті 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст.76 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження, ґрунтуються на його власній оцінці та спростовуються наведеними та встановленими судом обставинами справи.

З огляду на викладене, колегія суддів Західного апеляційного господарського суду вважає рішення місцевого господарського суду таким, що прийняте з правильним застосуванням норм матеріального права та дотриманням норм процесуального права, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення не вбачає.

Судові витрати.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається на скаржника.

Керуючись, ст. ст. 129, 269, 270, 273 275, 276, 282, 284 ГПК України,-

Західний апеляційний господарський суд ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державної інноваційної фінансово-кредитної установи №10/22 від 06.01.2022 (вх. № ЗАГС 01-05/158/22 від 10.01.2022) залишити без задоволення.

2.Рішення Господарського суду Чернівецької області від 20.12.2021 у справі №926/3856/21 залишити без змін.

3.Судовий збір за розгляд апеляційної скарги покласти на скаржника.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Галушко Н.А.

Суддя Желік М.Б.

Суддя Марко Р.І.