ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

11 квітня 2022 року справа №903/886/21

Господарський суд Волинської області у складі судді Войціховського Віталія Антоновича, за участі секретаря судового засідання Ведмедюка Михайла Петровича

та за відсутності представників сторін у зв`язку з їх неявкою в судове засідання

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку у приміщенні Господарського суду Волинської області в порядку загального позовного провадження матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Ніра", м. Київ

до відповідача: Фермерського господарства "ЗАХІДНИЙ БУГ" Юнака Сергія Петровича, м. Володимир-Волинський

про стягнення 220 420,79 грн.

встановив: 01 листопада 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Ніра" звернулось до Господарського суду Волинської області з позовом від 19.10.2021р. про стягнення на його користь з Фермерського господарства "ЗАХІДНИЙ БУГ" Юнака Сергія Петровича 220 420,79 грн., в тому числі 176 040,17 грн. суми збитків від інфляції та 44 380,62 грн. трьох процентів річних, нарахованих згідно ст. 625 ЦК України, у зв`язку з невиконанням зобов`язань із сплати вартості карбаміду, поставленого позивачем відповідачу на виконання умов договору №1/150319 від 15.03.2019р. згідно видаткової накладної №137 від 18.03.2019р., з врахуванням обставин, встановлених рішенням Господарського суду Волинської області від 10.03.2021р. та постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 26.04.2021р. у справі №903/13/21.

При цьому позивачем засвідчувалось на понесенні витрат, пов`язаних із сплатою судового збору в розмірі 3 306,31 грн., а також на витратах по оплаті наданої професійної правничої допомоги на суму 20 000 грн.

Ухвалою від 03.11.2021р. за вказаним позовом було відкрито провадження у справі, постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження, розгляд справи в підготовчому судовому засіданні призначено на 29.11.2021р., запропоновано учасникам судового процесу вчинити певні дії та надати суду відповідні додаткові матеріали.

19.11.2021р. на адресу суду від відповідача надійшов відзив від 10.11.2021р. на позовну заяву з описом вкладення до цінного листа від 16.11.2021р. в підтвердження надіслання відзиву на адресу позивача у справі, в котрому відповідач пред`явлені позовні вимоги не визнає, засвідчує на відсутності підстав для задоволення позову.

Ухвалою від 29.11.2021р. продовжено строк проведення підготовчого провадження у справі на тридцять днів до 01 лютого 2022 року, розгляд справи в підготовчому судовому засіданні відкладено на 10.01.2022р., встановлено позивачу строк для подання суду та відповідачу відповіді на відзив на позовну заяву, встановлено відповідачу строк для подачі суду та позивачу заперечень щодо відповіді на відзив.

01 грудня 2021 року до суду від ТОВ "Ніра" надійшла відповідь на відзив від 26.11.2021р. в якій товариство зазначає, що відзив відповідача є необґрунтованим та жодним чином не спростовує вимоги товариства, викладені у позовній заяві.

10 січня 2022 року відділом документального забезпечення та контролю суду Волинської області була зареєстрована заява ТОВ "Ніра" від 10.01.2021р. про розгляд справи за відсутності представника позивача та клопотання ТОВ "Ніра" від 30.12.2021р. про участь представника товариства в судових засіданнях по даній справі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням системи відеоконференцзв`язку EASYCON.

10 січня 2022 року відділом документального забезпечення та контролю суду було зареєстровано клопотання Фермерського господарства "ЗАХІДНИЙ БУГ" Юнака С.П. (за підписом адвоката Кушнірука А.В., ордер серії АС №1028994 від 09.11.2021р.) про відкладення розгляду справи у зв`язку із контактуванням адвоката з особою, хворою на коронавірусну інфекцію COVID-19 та перебуванням адвоката у зв`язку з цим на самоізоляції. При цьому представником засвідчено на його бажанні взяти участь у підготовчому судовому засіданні у даній справі з метою надання пояснень та додаткових аргументів, а також з метою реалізації захисту прав та інтересів ФГ "ЗАХІДНИЙ БУГ" Юнака С.П.

Ухвалою від 10.01.2022р. розгляд справи в підготовчому судовому засіданні було відкладено на 31.01.2022р.,задоволено клопотання ТОВ "Ніра" про участь представника в судовому засіданні по даній справі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням системи відеоконференцзв`язку EASYCON.

В судовому засіданні 31.01.2022р., за участі представників сторін, судом було постановлено відображену в протоколі судового засідання ухвалу про закриття підготовчого провадження у справі та призначення справи до судового розгляду по суті на 17.02.2022р.

Протокольною ухвалою суду від 17.02.2022р. за участі представника позивача, суд не приступаючи до розгляду справи по суті, з огляду на першу неявку в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання та визнання судом поважними причини неявки представника ФГ "ЗАХІДНИЙ БУГ" Юнака С.П., в засіданні суду було оголошено перерву до 25.02.2022р., задоволено клопотання ТОВ "Ніра" про участь представника в судовому засіданні 25.02.2022р. по даній справі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням системи відеоконференцзв`язку EASYCON, явку представників сторін в судове засідання визначено на їх розсуд.

Про процесуальні дії, вчинені судом в судовому засіданні 17.02.2022р., відповідач був повідомлений ухвалою від 17.02.2022р.

У зв`язку із введенням 24.02.2022р. на всій території України відповідно до Указу Президента України №64/2022, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" воєнного стану, судове засідання у даній справі, призначене на 25.02.2022р., не відбулось.

Ухвалою від 14.03.2022р. ТОВ "Ніра" та ФГ "ЗАХІДНИЙ БУГ" Юнака С.П. було повідомлено про призначення розгляду справи до судового розгляду по суті на 11.04.2022р., явку уповноважених представників сторін в судове засідання було визнано судом не обов`язковою, запропоновано сторонам висловити письмово свою позицію стосовно можливості проведення судового засідання у справі за відсутності їх представників.

У визначений день та час позивач уповноваженого представника в судове засідання не направив.

07 квітня 2022 року відділом документального забезпечення та контролю суду було зареєстровано клопотання ТОВ "Ніра" від 07.04.2022р. про розгляд справи по суті за відсутності представника позивача. При цьому пред`явлені до відповідача позовні вимоги товариство підтримує в повному обсязі, просить суд задовольнити позов повністю, засвідчує, що докази понесення судових витрат по оплаті наданої професійної правничої допомоги будуть надані товариством у строки, встановлені ГПК України.

Відповідач своїм правом на участь в судовому розгляді не скористався, причини неявки свого представника в судове засідання суду не повідомив, хоча про день на час розгляду справи в суді повідомлявся належним чином (ухвала від 14.03.2022р., згідно поштового повідомлення про вручення рекомендованої кореспонденції, була вручена ФГ "ЗАХІДНИЙ БУГ" Юнака С.П. 22 березня 2022 року).

Згідно з приписами ст. 202 ГПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника, зокрема, у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Суд зауважує, що сторони зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи. У разі неподання учасником судового процесу з неповажних причин або без повідомлення причин матеріалів та інших доказів, витребуваних господарським судом, останній може здійснити розгляд справи за наявними в ній матеріалами та доказами (Інформаційний лист Вищого господарського суду України від 15.03.2010р. №01-08/140 "Про деякі питання запобігання зловживанню процесуальним правами у господарському судочинстві").

Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, справи мають бути розглянуті впродовж розумного строку.

В поняття "розумний строк" розгляду справи, Європейський суд з прав людини включає: складність справи; поведінку заявника; поведінку органів державної влади; важливість справи для заявника.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його правта обов`язків цивільного характеру. Право на справедливий судовий розгляд включає в себе право на доступ до суду та право на доступ до правосуддя в широкому розумінні.

Чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України згідно зі ст. 9 Конституції України. Пріоритетність застосування норм таких міжнародних договорів у господарському процесі встановлена ст.3 ГПК України.

Відповідно до Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основних свобод" від 17.07.1997р., дана Конвенція та Протоколи до неї №№2, 4, 7, 11 є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ як джерело права Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини.

Конвенція на відміну від національного законодавства України не запроваджує чітких строків розгляду справи, проте посилання на строк містить ст. 6 Конвенції, яка постулює дефініцію розумного строку розгляду справи.

Критерій розумності строку розгляду справи також наведений в інформаційному листі Вищого господарського суду України від 18.11.2003р. №01-8/1427 (зі змінами та доповненнями, внесеними в останнє інформаційним листом ВГСУ від 24.07.2008р. №01-8/451). У цьому листі зазначено: "Критеріями оцінки розгляду справи упродовж розумного строку є складність справи, поведінка учасників процесу і поведінка державних органів (суду), важливість справи для заявника".

Визначаючи ці критерії, ВГСУ посилається на рішення Європейського суду з прав людини у справі "Красношапка проти України" № 23786/02 від 30.11.2006 р. (§ 51).

Аналізуючи практику Європейського суду з прав людини, можна дійти висновку, що критерії оцінки розумності строку розгляду справи має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.

Поняття розумності строку розгляду справи можна застосовувати, коли стороною у спорі є орган державної влади.

Відповідно до ст. 2 ГПК України, одним із основних завдань господарського судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За таких обставин, беручи до уваги приписи ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод стосовно розгляду спору впродовж розумного строку та норми ст. 202 ГПК України, враховуючи той факт, що сторони, у відповідності до чинного законодавства, належним чином були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, скористались своїми процесуальними правами на подання відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив та пояснень стосовно відповіді на відзив, а у суду є всі необхідні матеріали (докази) для вирішення спору по суті, суд вважає, що спір належить вирішити по суті у відсутності представників сторін за матеріалами справи, запобігаючи, одночасно, безпідставному затягуванню розгляду спору та сприяючи своєчасному поновленню порушених прав.

Розглянувши матеріали справи, суд, оцінюючи подані позивачем докази за своїм переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному й об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов до висновку, що пред`явлений до відповідачів позов підлягає до часткового задоволення.

Викладена позиція суду пов`язана з наступними встановленими в судовому засіданні обставинами:

В силу ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Здійснюючи правосуддя, суд забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України, водночас, визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань і це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч. 5 ст. 55 Конституції України).

Конституція України визначає Україну як правову державу, в якій визнається і діє принцип верховенства права. Одним з основних фундаментальних елементів цього принципу є юридична визначеність (legal certainty). Юридичні норми мають бути чіткими, ясними і недвозначними, оскільки інше не може забезпечити їх однакове застосування.

За змістом п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997р. №475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Отже, висловлювання "судом, встановленим законом" зводиться не лише до правової основи самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини" від 12.07.2001р. зазначено, що право на доступ до суду, гарантоване п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

У відповідності до ст. 7 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним відповідно до закону. Іноземці, особи без громадянства та іноземні юридичні особи мають право на судовий захист в Україні нарівні з громадянами і юридичними особами України. Судова система забезпечує доступність правосуддя для кожної особи відповідно до Конституції та в порядку, встановленому законами України. кожному гарантується захист його прав, свобод та законних інтересів незалежним і безстороннім судом, утвореним відповідно до закону. Кожен має право на участь у розгляді своєї справи у визначеному процесуальним законом порядку в суді будь-якої інстанції.

Таким чином, конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об`ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі ст.13 Конвенції про захист прав людини і основних свобод.

Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

У відповідності до ст.12 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Як встановлено ст. 67 Господарського кодексу України, відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов`язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

У статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Згідно ст. 174 ГК України, господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Загальні умови укладання договорів, що породжують господарські зобов`язання, наведені в ст. 179 ГК України, згідно з якою майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до ч. 2 ст. 180 ГК України, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина 1 статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

В силу ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

При цьому судом також засвідчується, що статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися лише при: - розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; - розірванні договору в судовому порядку; - відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; - припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; - недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

Згідно з ч. 1 ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Як встановлено судом, 15 березня 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Ніра" та Фермерським господарством "ЗАХІДНИЙ БУГ" Юнака Сергія Петровича було укладено договір №1/150319, згідно з умовами котрого ФГ "ЗАХІДНИЙ БУГ" Юнака С.П. зобов`язалося своїми силами виконати для ТОВ "Ніра" комплекс робіт по вирощуванню ріпаку на земельних ділянках, право користування якими належить йому, загальною площею 126 гектарів.

Відповідно до умов договору врожай ріпаку, що буде зібраний на виконання цього договору, повинен бути доставлений ФГ "ЗАХІДНИЙ БУГ" Юнака С.П. на зерновий склад за адресою: Волинська обл., м. Володимир-Волинський, вул. Ганни Жежко, 9 в строк до 15 серпня 2019 року (п. 1.3. договору від 15.03.2019р. №1/150319).

Кількість ріпаку, що ФГ "ЗАХІДНИЙ БУГ" Юнака С.П. вирощує на виконання умов цього договору, визначається як вартість наданих матеріально-технічних цінностей відповідно до п. 1.6 цього договору, поділена на ринкову вартість зерна (ріпаку), погоджену сторонами. В разі, якщо вартість зерна додатково сторонами не погоджена, ФГ "ЗАХІДНИЙ БУГ" Юнака С.П. відшкодовує ТОВ "Ніра" вартість наданих матеріалів (п. 1.4. договору від 15.03.2019р. №1/150319).

Для виконання цього договору ТОВ "Ніра" надає ФГ "ЗАХІДНИЙ БУГ" Юнака С.П. матеріально-технічні цінності (мінеральні добрива, моторне паливо та оливи, пестициди, запасні частини та інше) , а саме ТОВ "Ніра" надає карбамід у кількості 250 тонн, вартістю 3 433 219,18 грн. ФГ "ЗАХІДНИЙ БУГ" Юнака С.П. використовує передані ТОВ "Ніра" матеріально-технічні цінності в своїй діяльності без права передачі таких цінностей третім особам (п. 1.6. договору від 15.03.2019р. №1/150319).

Сторони погодили, що договір набирає чинності з моменту його підписання та діє до 31.12.2019р., проте в будь-якому разі до повного виконання зобов`язань сторонами (п. 1.13. договору від 15.03.2019р. №1/150319).

На виконання умов даного договору згідно замовлень відповідача №001 від 22.03.2019р., №002 від 02.04.2019р., №003 від 03.04.2019р. позивач поставив відповідачу карбамід на загальну суму 3 441 438,36 грн., що підтверджується видатковою накладною №137 від 18.03.2019р.

У визначений договором строк відповідач ріпак не поставив, у зв`язку з чим виникло зобов`язання по оплаті вартості карбаміду. Позивач 12.10.2020р. направив відповідачу претензію №12/10-20-2 про відшкодування вартості карбаміду в сумі 3 441 438,36 грн. Претензія була залишена без відповіді та реагування.

15.02.2021р. відповідач подав заяву №06-505 від 05.02.2021р. про припинення зобов`язання зарахуванням зустрічних однорідних вимог по угоді №1/150319 від 15.03.2019р. на суму 2 377 745,46 грн.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 10.03.2021р. у справі №903/13/21 (суддя Кравчук А.М.) постановлено позов задовольнити частково, стягнути з ФГ "ЗАХІДНИЙ БУГ" Юнака С.П. на користь ТОВ "Ніра" 1 063 692,90 грн. боргу, 1 827 403,77 грн. пені, 860 359,59 грн. штрафу, 48 294,14 грн. судового збору, а всього 3 799 750,40 грн., у позові на суму 3 079 798,88 грн. відмовлено.

Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 26.04.2021р. апеляційну скаргу ФГ "ЗАХІДНИЙ БУГ" Юнака С.П. було задоволено. Рішення Господарського суду Волинської області від 10.03.2021р. у справі №903/13/21 скасовано в частині стягнення 1 827 403,77 грн. пені та 860 359,59 грн. штрафу. Ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в позові.

В решті рішення залишено без змін, викладно резолютивну частину рішення Господарського суду Волинської області від 10.03.2021р. у справі №903/13/21 в наступній редакції:

"1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Фермерського господарства "ЗАХІДНИЙ БУГ" Юнака Сергія Петровича (44700, Волинська обл., м.Володимир-Волинський, вул. Ганни Жежко, 9 код 36932997 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Ніра" (01001, м. Київ, вул. Хрещатик, 13, код 19071304) - 1 063 692 грн 90 коп. боргу, 51 621 грн 58 коп. судового збору.

3. В позові про стягнення 2 377 745,46 грн. боргу, 2 529 457,13 грн. пені та 860 359,59 грн. штрафу відмовити.

4. Повернути Товариству з обмеженою відповідальністю "Ніра" (01001, м. Київ, вул. Хрещатик, 13, код 19071304) з Державного бюджету судовий збір в сумі 7 977 грн 70 коп., сплачений платіжним дорученням № 78 від 18.12.2020 (оригінал платіжного доручення знаходиться в матеріалах справи №903/13/21).

5. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.".

На виконання рішення Господарського суду Волинської області від 10.03.2021р. з врахуванням постанови Північно-західного апеляційного господарського суду від 26.04.2021р. у справі №903/13/21 було видано накази від 06.07.2021р. №№903/13/21-1, 903/13/21-2, 903/13/21-3.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, факт наявності у відповідача заборгованості перед позивачем за договором від 15.03.2019р. №1/150319 має преюдиційне значення та не підлягає доказуванню в силу положень ч. 4 ст. 75 ГПК України.

Невиконання ФГ "ЗАХІДНИЙ БУГ" Юнака С.П. рішень судів та наявність у нього перед ТОВ "Ніра" боргових зобов`язань виступило підставою для нарахування позивачем згідно ст. 625 ЦК України боржнику у зв`язку з цим за прострочення виконання грошового зобов`язання 176 040,17 грн. суми збитків, завданих інфляцією, а також 44 380,62 грн. трьох процентів річних від простроченої суми, подальшого звернення кредитора до суду з позовом про стягнення цих сум.

У відповідності до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з представленими суду розрахунками позивачем відповідно до ст. 625 ЦК України було нараховано відповідачу 176 040,17 грн. суми збитків, завданих інфляцією (за період з 01.11. 2020р. по 04.08. 2021р.), та 44 380,62 грн. трьох процентів річних від простроченої суми (за період з 27.10.2020р. по 04.08.2021р.).

Нарахування зазначених сум, як це вбачається із розрахунків позивача, було підставно здійснено ТОВ "Ніра" починаючи з 27 жовтня 2020 року, виходячи з положень ст. 530 ЦК України (з дня спливу семиденного строку від дня пред`явлення вимоги позивача) та з врахуванням тієї обставини, що позивачем було направлено відповідачу вимогу/претензію від 12.10.2020р. №12/10-20-2 про сплату боргу в розмірі 3 441 438,36 грн. та вручено зазначену вимогу 19 жовтня 2020 року.

Поруч з цим судом встановлено, що позивачем при нарахуванні сум збитків, завданих інфляцією та трьох процентів річних була врахована і та обставина за котрої відповідачем було частково погашено суму боргу, а саме:

- 05.02.2021р. у зв`язку із зарахуванням зустрічних однорідних вимог по договору №1/150319 від 15.03.2019р. на суму 2 377 745,46 грн.;

- 28.07.2021р. у зв`язку із сплатою боргу на суму 272 374 грн. (платіжне доручення №3684 від 28.07.2021р.);

- 04.08.2021р. у зв`язку із сплатою боргу на суму 842 940,48 грн. (платіжне доручення №3703 від 04.08.2021р.).

Судом встановлено, що нарахування відповідних сум збитків, завданих інфляцією та трьох процентів річних було здійснено:

- за період прострочки платежів з 27.10.2020р. по 05.02.2021р. із наявної на той час суми боргу 3 441 438,36 грн.;

- за період прострочки платежів з 06.02.2021р. по 28.07.2021р. із наявної на той час суми боргу 1 063 692,90 грн.;

- за період прострочки платежів з 29.07.2021р. по 04.08.2021р. із наявної на той час суми боргу 791 318,90 грн.

Суд зазначає, що відповідальність, визначена ч. 2 ст. 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті, а тому відповідно застосовується за прострочку виконання грошового зобов`язання незалежно від домовленості сторін.

Положеннями ст. 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3% річних не є неустойкою у розумінні положень ст. 549 ЦК України і ст. 230 ГК України.

Отже, за змістом наведеної норми закону, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Таким чином, нарахування, передбачені ст. 625 ЦК України, не є штрафними санкціями відповідальності відповідача, а становлять особливий компенсаційний вид відповідальності, що відрізняється від штрафної, яка полягає, наприклад, у стягненні пені чи штрафу.

Судом враховано, що відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 07.04.2020р. (справа №910/4590/19), зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги (п. 43 мотивувальної частини постанови).

Цивільним кодексом України, як основним актом цивільного законодавства, не передбачено механізму здійснення розрахунку інфляційних втрат кредитора у зв`язку із простроченням боржника у виконанні грошового зобов`язання.

Водночас, частиною першою статті 8 ЦК України визначено, що якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Частиною п`ятою статті 4 ЦК України передбачено, що інші органи державної влади України у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, можуть видавати нормативно-правові акти, що регулюють цивільні відносини.

Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" визначено індексацію грошових доходів населення як встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг (стаття 1 Закону). Статтею 2 цього Закону передбачено як об`єкти індексації грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України, що не мають разового характеру, перелік яких визначено у частині першій цієї статті; водночас, частиною другою статті 2 цього Закону законодавець передбачив право Кабінету Міністрів України встановлювати інші об`єкти індексації, поряд з тими, що зазначені у частині першій цієї статті.

З метою реалізації Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" Кабінет Міністрів України постановою №1078 від 17.07.2003р. затвердив Порядок проведення індексації грошових доходів населення (Порядок), пунктом 1 якого передбачено, що цей Порядок визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення. Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків (пункти 1-1, 4 Порядку).

Отже, при розрахунку інфляційних втрат у зв`язку з простроченням боржником виконання грошового зобов`язання до цивільних відносин, за аналогією закону, підлягають застосуванню норми Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" та приписи Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003р. та Методика розрахунку базового індексу споживчих цін, затверджена наказом Державного комітету статистики України №265 від 27.07.2007р. Порядок індексації грошових коштів для цілей застосування статті 625 ЦК України визначається із застосуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції) за офіційними даними Державного комітету статистики України у відповідний місяць прострочення боржника, як результат множення грошового доходу на величину приросту споживчих цін за певний період, поділену на 100 відсотків (абзац п`ятий пункту 4 постанови КМУ №1078).

Статтею 625 ЦК України передбачено розрахунок індексу інфляції не за окремі інтервали часу, а в цілому за весь період прострочення і якщо індекс інфляції в окремі періоди є меншим за одиницю та має при цьому економічну характеристику - "дефляція", то це не змінює його правової природи та не може мати наслідком пропуску такого місяця, оскільки протилежне зруйнує послідовність математичного ланцюга розрахунків, визначену Порядком проведення індексації грошових доходів населення.

Вказана правова позиція відображена і в постанові Верховного Суду від 26.06.2020р. у справі №905/21/19.

Поруч з цим, у застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997р. №62-97р, а також в інформаційно-пошукових системах "Законодавство" і "Ліга".

Зокрема, за змістом даного листа індекс інфляції повинен розраховуватися не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць, а тому слід вважати, що у випадку, коли сума внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, то вона індексується за цей місяць, а якщо - з 16 по 31 число - вона індексується починаючи з наступного місяця.

Розглянувши позовні вимоги в частині стягнення суми збитків, завданих інфляційними процесами, перевіривши методику та періоди їх нарахування, суд вважає, що останні підставні, відповідають фактичним обставинам справи, є арифметично вірними, а відтак підлягають до задоволення у визначеному позивачем розмірі.

Розглянувши позовні вимоги в частині стягнення з відповідача трьох процентів річних, перевіривши методику та періоди їх нарахування, суд вважає, що останні підлягають до задоволення на суму 44 162,81 грн., з огляду на ту обставину, що позивачем здійснено розрахунок річних з врахуванням дня фактичної сплати заборгованості.

Суд засвідчує, що при здійснені розрахунку річних, день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення річних (близька за змістом правова позиція, викладена у постановах Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 910/13064/17, від 13.06.2018 у справі № 922/1008/16, від 27.05.2019 у справі № 910/20107/17, від 25.02.2020 у справі № 910/2615/18, від 11.11.2021р. №922/449/21).

Відтак, на думку та переконання суду, підставним буде нарахування трьох процентів річних починаючи з 27.10.2020р. по 04.02.2021р. на суму боргу 3 441 438,36 грн., з 05.02.2021р. по 27.07.2021р. на суму боргу 1 063 692,90 грн., з 28.07.2021р. по 04.08.2021р. на суму боргу 791 318,90 грн.

Відтак, в позові в частині стягнення з відповідача 217,81 грн. трьох процентів слід відмовити.

Суд засвідчує, що законом установлено обов`язок боржника у разі прострочення виконання грошового зобов`язання сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та три відсотки річних за весь час прострочення виконання зобов`язання.

Наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. При цьому зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.

Отже, у розумінні наведеного позивач, як кредитор, вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання. Аналогічний правовий висновок, викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 23 жовтня 2018 року по справі №913/70/18.

Таким чином, на думку суду, із ухваленням та набранням законної сили 26.04.2021р. постанови Північно-західного апеляційного господарського суду у справі №903/13/21 про стягнення з ФГ "ЗАХІДНИЙ БУГ" Юнака С.П. суми основної заборгованості, зобов`язання відповідача сплатити таку заборгованість не припинилося та тривало до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання, а саме до 04 серпня 2021 року (дата виконання судового рішення).

Оскільки внаслідок невиконання відповідачем грошового зобов`язання у ТОВ "Ніра" виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат та відсотків річних виникає у позивача за кожен місяць (день) з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Наведена позиція суду відповідає правові позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 08 листопада 2019 року по справі №127/15672/16-ц.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст. 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

У відповідності до ст. 78 ГПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79 ГПК України).

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 5 ст. 236 ГПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України" від 28.10.2010р. №4241/03 зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Відповідно до ч. 23 рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006р. у справі "Проніна проти України" за заявою №63566/00, суд нагадує, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

При цьому суд зазначає, що згідно ч. 1 ст. 14 ГПК України, суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява №65518/01; пункт 89), Проніна проти України (заява №63566/00; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява №4909/04; пункт 58): де зазначено, що згідно з усталеною практикою Суду, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя.

Суд також враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що спір до суду було доведено з вини відповідача, суд вважає, що витрати, пов`язані з поданням позовної заяви до суду та розглядом справи в суді (сплата судового збору), котрі поніс позивач, слід відшкодувати йому у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України пропорційно розміру задоволених позовних вимог за рахунок ФГ "ЗАХІДНИЙ БУГ" Юнака С.П.

Стосовно поданого до суду клопотання позивача про вирішення питання про розподіл судових витрат (витрат на професійну правничу допомогу) після ухвалення рішення по суті позовних вимог, суд засвідчує, що у відповідності до положень ч. 8 ст. 129 ГПК України, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо), такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву, а згідно ст. 238 ГПК України, у разі необхідності у резолютивній частині рішення зазначаються, зокрема, призначення судового засідання для вирішення питання про судові витрати, дата, час і місце його проведення; строк для подання стороною, за клопотанням якої таке судове засідання проводиться, доказів щодо розміру, понесених нею судових витрат.

З огляду на викладене, приймаючи своєчасне здійснення позивачем на адресу суду відповідної заяви, засвідчення останнім про майбутнє відшкодування відповідних судових витрат при пред`явленні позову, суд приходить до висновку про наявність підстав та необхідність призначення додаткового судового засідання для вирішення заяви ТОВ "Ніра" про розподіл судових витрат. При цьому, позивачу судом встановлюються процесуальні строки для подання доказів щодо розміру понесених ТОВ "Ніра" судових витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись ст.ст. 13, 14, 73, 74, 75, 76-80, 123, 129, 232, 236-240 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фермерського господарства "Західний Буг" Юнака Сергія Петровича (м. Володимир-Волинський, вул. Ганни Жежко, 9, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Ніра" (м. Київ, вул. Хрещатик, 13, ) 176 040,17 грн. суми збитків від інфляції, 44 162,81 грн. трьох процентів річних, а всього 220 202,98 грн. та 3303,05 грн. витрат по сплаті судового збору.

3. В частині стягнення 217,81 грн. трьох процентів річних в позові відмовити.

4. Наказ на виконання рішення суду видати після набрання рішенням законної сили.

5. Судове засідання для вирішення питання про розподіл судових витрат після ухвалення рішення по суті позовних вимог, згідно заяви ТОВ "Ніра" призначити на 26 квітня 2022 року на 11:00 год. Судове засідання відбудеться в приміщенні Господарського суду Волинської області (м. Луцьк, пр. Волі, 54а) в залі судових засідань №210.

6. Товариству з обмеженою відповідальністю "Ніра" в строк до 18.04.2022р. включно надати суду документальні підтвердження понесення витрат на правничу допомогу та у визначений строк направити відповідні матеріали на адресу Фермерського господарства "Західний Буг" Юнака Сергія Петровича, докази направлення надати суду.

7. Запропонувати Фермерському господарству "Західний Буг" Юнака Сергія Петровича відповідно до ст. 126 ГПК України в строк до 25.04.2022р. включно надати Господарському суду Волинської області та ТОВ "Ніра" письмові пояснення по суті понесених позивачем судових витрат на оплату професійної правничої допомоги, шляхом направлення останніх на електронні адреси Господарського суду Волинської області () та ТОВ "Ніра" (, @mail.gov.ua).

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду

З врахуванням положень ст.ст. 253, 256, 257 Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Північно-західного апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення

складено 12.04.2022р.

Суддя В. А. Войціховський