ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"17" лютого 2022 р.м. Одеса Справа № 916/3833/21

За позовом: Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01001, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, буд. 6, код ЄДРПОУ - 20077720, електронна адреса: )

До відповідача: Акціонерного товариства «Одеський припортовий завод» (65481, м. Южне, вул. Заводська, буд. 3, код ЄДРПОУ - 00206539, електронна адреса: )

про стягнення

Суддя Рога Н.В.

Секретар с/з Богомолова В.С.

Представники сторін:

Від позивача: Овчарук О.О. - на підставі довіреності №14-16 від 15.01.2021р.;

Від відповідача: Сімоненко І.О. - в порядку самопредставництва.

В засіданні приймали участь:

Від позивача: не з`явився;

Від відповідача: Сімоненко І.О. - в порядку самопредставництва.

СУТЬ СПОРУ: Позивач - Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі - АТ «НАК «Нафтогаз України»), звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом до Акціонерного товариства «Одеський припортовий завод» (далі - АТ «ОПЗ») про стягнення 3% річних у розмірі 116 836 808 грн 39 коп. та інфляційних втрат у розмірі 297 517 849 грн 12 коп.

Ухвалою суду від 20.12.2021р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 04.01.2022р.

Ухвалою суду від 04.01.2022р. відкладено підготовче засідання на 25.01.2022р. Протокольною ухвалою суду від 25.01.2022р. закрито підготовче провадження у справі №916/3833/21, призначено справу до розгляду по суті на 10.02.2022р. Протокольною ухвалою суду від 10.02.2022р. відкладено судове засідання на 17.02.2022р.

Позивач - АТ «НАК «Нафтогаз України», підтримує позовні вимоги в повному обсязі, просить їх задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві, в запереченнях на відзив на позовну заяву, що надійшли до суду 21.01.2022р., та запереченнях, що надійшли до суду 04.02.2022р.

Відповідач - АТ «ОПЗ», заперечує проти позовних вимог, просить відмовити у їх задоволенні з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, що надійшов до суду 05.01.2022р., поясненнях, що надійшли до суду 25.01.2022р., та письмовій промові, що надійшла до суду 17.02.2022р.

Позивач у справі зазначає, що 04.10.2016 р. між ПАТ «НАК «Нафтогаз України» (Постачальник) (на сьогодні АТ «НАК «Нафтогаз України») та ПАТ «ОПЗ» (Споживач) (на сьогодні - АТ «ОПЗ») укладено Договір постачання природного газу №224/16-ПР-15, відповідно до умов якого Постачальник зобов`язується передати у власність Покупцю у 2016 році природний газ, а Споживач зобов`язується прийняти та оплатити цей газ, на умовах цього Договору.

Відповідно до п.1.2 Договору газ, що продається за Договором використовується Споживачем виключно для власних потреб, а не для перепродажу.

Позивач зазначає, що на виконання умов Договору АТ «НАК «Нафтогаз України» передав у власність АТ «ОПЗ» природний газ на загальну суму 1 374 772 272 грн 90 коп., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу.

Відповідно до п.6.1. Договору оплата за природний газ проводиться Споживачем виключно грошовими коштами в розмірі 100% (сто відсотків) від вартості запланованих місячних обсягів.

Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця наступного за місяцем поставки газу.

Однак, в порушення умов Договору АТ «ОПЗ» не було виконано свого обов`язку з своєчасної оплати отриманого природного газу у встановлені строки, внаслідок чого у відповідача виникла заборгованість.

Позивач зазначає, що відповідно до ст.ст. 42, 43 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Підприємництво здійснюється на основі, зокрема, комерційного розрахунку та власного комерційного ризику.

Згідно з ч.1 ст.96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.

В силу ч.1 ст.193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Позивач зазначає, що він звертався до суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів, зокрема, щодо стягнення заборгованості штрафних санкцій за Договором постачання природного газу №224/16-ПР-1 з АТ «ОПЗ».

Так, рішенням Господарського суду Одеської області від 26.06.2019р. у справі №916/376/19, з урахуванням постанови Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.10.2020р., з АТ «ОПЗ» стягнуто пеню у розмірі 15 471 382 грн 56 коп., 3% річних за період з 18.01.2017р. по 31.12.2018р. в розмірі 80 565 421 грн 69 коп.; інфляційні втрати за період з 01.02.2017р. по 31.12.2018р. у розмірі 338 000 914 грн 71 коп. та судові витрати.

Позивач звертає увагу на те, що в межах справи №916/376/19 та справи №916/188/17 судами було встановлено факт порушення АТ «ОПЗ» Договору постачання природного газу № 224/16-ПР-1, що в порядку, визначеному ст.75 ГПК України доказуванню не підлягає та є преюдиційним фактом.

АТ «НАК «Нафтогаз України» зауважує на тому, що саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України сум.

Пунктом 10.3. Договору сторони становили, що строк, у межах якого вони можуть звернутись до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю у 5 (п`ять) років.

На підставі зазначеного, враховуючи не виконання рішення Господарського суду Одеської області від 26.06.2019р. у справі №916/376/19 та не сплату АТ «ОПЗ» заборгованості за поставлений позивачем газ за Договором постачання природного газу № 224/16-ПР-1, позивач, посилаючись на п.8.2 Договору, звернувся з даним позовом до суду та просить стягнути на свою користь 3% річних за період з 01.01.2019р. по 31.10.2021р. у розмірі 116 836 808 грн 39 коп. та інфляційні втрати за період з 01.01.2019р. по 31.10.2021р. у розмірі 297 517 849 грн 12 коп.

Позивач звертає увагу суду на те, що в контррозрахунках інфляційних втрат та 3% річних, наданих відповідачем до матеріалів справи, відповідачем нараховується інфляція та відсотки річних на заборгованість без урахування інфляційного збільшення боргу за попередні місяці.

Однак, відповідно до висновку, викладеного в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 26.06.2020 р. у справі №905/21/19, методологічно правильним є включення до суми боргу за кожний розрахунковий місяць суму боргу з урахуванням індексу інфляції за попередній місяць, зменшену на суму погашення заборгованості у розрахунковому місяці.

Крім того, відповідачем зменшено період нарахування інфляційних та 3% річних втрат на 1 день.

На підставі зазначеного, позивач просить суд вважати контррозрахунки відповідача невірними та не приймати їх до уваги.

Позивач зауважує на тому, що враховуючи положення ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, а також 3 % річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

Водночас відповідач не обмежений у способах та шляхах виконання своїх зобов`язань, зокрема, шляхом перенесення оплати, взаємозаліку, залучення кредитних коштів, зменшення власних витрат тощо.

Позивач також вважає безпідставними посилання відповідача на положення ст. 551 Цивільного кодексу України та ст. 233 Господарського кодексу України, оскільки предметом позову у даній справі є стягнення 3% річних та інфляційних втрат, а не пені, тоді як вказані норми регулюють питання щодо штрафних санкцій (неустойка: штраф, пеня).

В якості нормативного обґрунтування позовних вимог позивач посилається на ст.ст. 509, 525, 526, 530, 599, 611, 612, 625, 629 Цивільного кодексу України та ст.ст. 193, 202 Господарського кодексу України.

Відповідач у відзиві на позовну заяву зазначає, що рішенням Господарського суду Одеської області від 25.06.2019р. по справі №916/188/17, залишеним в силі судами апеляційної та касаційної інстанції, стягнуто з ПАТ «ОПЗ» на користь АТ «НАК «Нафтогаз України» основний борг у сумі 1 374 772 272 грн 90 коп., 32 349 932 грн 83коп. пені, 60 243 693 грн 08коп. штрафу, 3 466 064 грн 23 коп. 3% річних, 3 431 402 грн 18 коп. інфляційних втрат, 240 000 грн судового збору.

Крім того, рішенням Господарського суду Одеської області від 26.09.2019р. по справі №916/376/19, з урахуванням постанови Південно-західного апеляційного господарського суду та залишеним в силі касаційною інстанцією, стягнуто з ПАТ «ОПЗ» на користь АТ «НАК «Нафтогаз України» пеню в розмірі 15 471 382 грн 56 коп., 3% річних в розмірі 80 565 421 грн 69 коп, інфляційні втрати в розмірі 338 000 914 грн 71 коп. та 672 350 грн судового збору.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 03.12.2019р. по справі №916/2193/19, що залишено в силі судами апеляційної та касаційної інстанції, стягнуто з ПАТ «ОПЗ» на користь АТ «НАК «Нафтогаз України» штраф в сумі 3 599 036 грн 60 коп., витрати по сплаті судового збору в сумі 539 855 грн 49 коп.

Отже, в судовому порядку з ПАТ «ОПЗ» на користь АТ «НАК «Нафтогаз України» стягнуто основний борг у розмірі 1 374 772 272 грн 90 коп., пеню у розмірі 47 821 315 грн 39 коп., штраф у розмірі 63 842 729 грн 68 коп., 3% річних у розмірі 84 031 485 грн 92 коп., інфляційні втрати у розмірі 341 432 316 грн 89 коп.

Відповідач зазначає, що розмір 3% річних разом з інфляційними втратами, що вже були стягнуті з відповідача складає 425 463 802 грн 81 коп., що становить майже 31% суми основного боргу за Договором постачання природного газу №224/16-ПР-15 від 04.10.2016р., а з урахуванням штрафу та пені, що становлять 537 127 847 грн 88 коп., становить майже 40% суми основного боргу за Договором постачання.

Відповідач вважає, що господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

Відповідач зазначає, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Відповідно до ч.3 ст.551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ч.1 ст.233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Відповідач зауважує на тому, що негативні тенденції, які склалися на світовому ринку азотних добрив та на ринку природного газу України, неповернення з державного бюджету України надмірно сплаченого податку на прибуток, витрати підприємства на забезпечення екологічної безпеки, незалежно від того, триває процес виробництва чи його зупинено (становлять близько 90 млн. грн на рік), всі ці фактори поступово погіршували економічне становище АТ «ОПЗ» і призвели до скрутного фінансового становища.

18 вересня 2021р. АТ «ОПЗ» остаточно зупинив виробництво аміаку та карбаміду, як наслідок, на сьогодні не має змоги провести розрахунки за вищезазначеним договором про постачання природного газу, укладеного з АТ «НАК «Нафтогаз України».

Згідно із п. 3.17.4 Постанови Пленуму ВГСУ від 26.12.2011р. №18, вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання (п. 3 ст. 83 ГПК), господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Відповідач зазначає, що АТ «ОПЗ» робить усе можливе для уникнення прострочення розрахунків з позивачем, так, до моменту зупинки заводу за погодженням з позивачем відповідач проводив часткове погашення зобов`язань, що підтверджено судовими рішеннями на користь позивача.

На думку відповідача, вказане свідчить про те, що АТ «ОПЗ» не намагається уникнути виконання зобов`язання за Договором, а, незважаючи на складне фінансове становище намагається провести розрахунки з позивачем по своїм зобов`язанням, які станом на 30.09.2021р. становлять 6 855 млн грн.

З огляду на наведені обставини, враховуючи компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, відповідач зазначає, що суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника.

На підставі зазначеного відповідач просить суд зменшити розмір 3% річних та інфляційних втрат, заявлених до стягнення в межах даної справи , та відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Водночас, до матеріалів справи відповідачем надано контррозрахунок інфляційних втрат, здійснений за період з 01.01.2019р. по 30.10.2021р., які за підрахунком АТ «ОПЗ» становлять 254 676 353 грн 08 коп. , та контррозрахунок 3% річних, здійснений за період 01.01.2019р. по 30.10.2021р., які становлять 116 723 815 грн 72 коп.

Розглянув матеріали справи, суд встановив, що 04.10.2016 р. між ПАТ «НАК «Нафтогаз України» (Постачальник) (на даний час АТ «НАК «Нафтогаз України») та ПАТ «ОПЗ» (Споживач) (на даний час - АТ «ОПЗ») укладено Договір постачання природного газу № 224/16-ПР-15, відповідно до п.п. 1.1, 1.2, 6.1. якого, Постачальник зобов`язався передати у власність споживачу у 2016 році природний газ, а споживач зобов`язався прийняти та оплатити цей природний газ, на умовах цього договору. Природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для власних потреб, а не для перепродажу. Оплата за газ здійснюється споживачем виключно грошовими коштами шляхом 100 % від вартості запланованих місячних обсягів до 30 числа місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України законодавець також встановив, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За приписами ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно з ч.1 ст. 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Отже, уклавши Договір постачання природного газу № 224/16-ПР-15 сторони набули взаємних прав та обов`язків.

В силу ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарського кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Судом встановлено, що рішенням Господарського суду Одеської області від 25.06.2019р. у справі №916/188/17, залишеним без мін постановами Південно-західного апеляційного господарського суду від 23.01.2020р. та Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 14.04.2020р., стягнуто з ПАТ «ОПЗ» на корись ПАТ «НАК «Нафтогаз України» основний борг у сумі 1 374 772 272 грн 90 коп., пеню у розмірі 32 349 932 грн 83 коп., 7% штрафу - 60 243 693 грн 08 коп., 3% річних - 3 466 064 грн 23 коп., інфляційні втрати - 3 431 402 грн 18 коп. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 240 000 грн.

Судами встановлено, що на виконання умов договору ПАТ «НАК «Нафтогаз України» протягом жовтня - грудня 2016 року поставило ПАТ «ОПЗ» природний газ на загальну суму 1 374 772 272,90 грн., що підтверджується відповідними актами приймання-передачі від 31.10.2016 на суму 381 266 909 грн 11 коп., від 30.11.2016 на суму 479 357 277 грн 79 коп. і від 31.12.2016 на суму 514 148 086 грн.

Водночас ПАТ «ОПЗ» свої зобов`язання за Договором щодо оплати поставленого природного газу не виконало, у зв`язку з чим у ПАТ «ОПЗ» виникла заборгованість перед ПАТ «НАК «Нафтогаз України» у розмірі 1 374 772 272 грн 90 коп.

Прийняті у справі №916/188/17 судові рішення мотивовані доведенням факту порушення ПАТ «ОПЗ» умов Договору щодо своєчасної і повної оплати поставленого ПАТ «НАК «Нафтогаз України» газу, внаслідок чого у ПАТ «НАК «Нафтогаз України» виникло право вимагати від відповідача сплати заявлених до стягнення сум, у тому числі штрафних санкцій.

Крім того, відповідно до рішення Господарського суду Одеської області від 26.06.2019р. у справі №916/376/19, з урахуванням постанови Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.10.2019р., стягнуто з ПАТ «ОПЗ» на користь АТ «НАК «Нафтогаз України» пеню в розмірі 15 471 382 грн 56 коп., 3% річних в розмірі 80 565 421 грн 69 коп., інфляційні втрати у розмірі 338 000 914 грн 71 коп. та 672 350 грн судового збору.

Рішення у справі №916/376/19 вмотивовані невиконанням АТ «ОПЗ» умов Договору, у зв`язку з чим у АТ «НАК «Нафтогаз України» виникло право на стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 03.12.2019р. по справі №916/2193/19, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 17.06.2020р., стягнуто з ПАТ «ОПЗ» на користь АТ «НАК «Нафтогаз України» штраф в сумі 3 599 036 грн 60 коп., витрати по сплаті судового збору в сумі 539 855 грн 49 коп.

Рішення у справі №916/2193/19 обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов Договору постачання природного газу №224/16-ПР від 04.10.2016р. щодо своєчасної оплати за переданий газ у визначений Договором строк.

Згідно ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, з огляду на приписи ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини щодо неналежного виконання відповідачем умов Договору та існування невиконаного зобов`язання, встановлені вищенаведеними судовими рішеннями, не підлягають доведенню у даній справі.

Звертаючись з даним позовом до суду позивач зазначив, що відповідачем не виконано рішення судів у справах №916/188/17 та №916/376/19 та не сплачено на користь АТ «НАК «Нафтогаз України» основний борг, неустойку, штраф, 3% річних та інфляційні втрати.

АТ «ОПЗ» не надано до матеріалів справи належних та допустимих доказів виконання рішень судів у справах №916/188/17 та №916/376/19.

Відповідно до ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п.8.2. Договору у разі невиконання Споживачем п. 6.1 цього Договору він у безспірному порядку повинен сплатити постачальнику, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу, а за прострочення понад 30 днів додатково сплатити штраф у розмірі 7 відсотків від суми простроченого платежу.

Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків, тому наявні правові підстави для застосування до спірних правовідносин положень ст.625 Цивільного кодексу України. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 20.12.2010р. у справі №3-57гс10, від 04.07.2011р. у справі №3-65гс11; від 12.09.2011р. у справі №3-73гс11; від 24.10.2011р. у справі №3-89гс11; від 14.11.2011р. у справі №3-116гс11.

Також в роз`ясненнях, наведених в п. 7.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» №14 від 17.12.2013р., зазначено, що за відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України). Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч.2 ст.625 Цивільний кодексу України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання.

У відповідності до п. 10.3 Договору строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим Договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю у 5 (п`ять) років.

На підставі вищенаведеного, враховуючи невиконання АТ «ОПЗ» зобов`язання за Договором постачання природного газу №224/16-ПР-15 на момент розгляду даної справи, суд вважає, що наявні підстави для стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

Перевіривши розрахунок позовних вимог, наданий позивачем, суд встановив, що він є вірним, зробленим арифметично та методологічно правильно, з урахуванням умов договору, чинного законодавства, періодів прострочки та розміру основного боргу.

Щодо посилань відповідача на невірно здійснений розрахунок 3% річних та інфляційних витрат, зокрема, в частині збільшення основного боргу з урахуванням інфляційного збільшення суд зазначає наступне.

Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати.

У кредитора згідно з ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України є право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат за період прострочення в оплаті основного боргу. Водночас, якщо боржник після нарахування йому інфляційних втрат за відповідний місяць допустив подальше прострочення в оплаті основного боргу, то кредитор, виходячи з того, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат, яке виникло в силу закону, є грошовим, вправі нарахувати боржнику інфляційні втрати на суму основного боргу, збільшену на індекс інфляції за попередній місяць прострочення.

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 14.12.2021р. у справі №911/3150/20.

Суд також погоджується з позицією позивача щодо безпідставного посилання відповідача на положення ст. 551 Цивільного кодексу України та ст. 233 Господарського кодексу України, оскільки предметом позову у даній справі є стягнення 3% річних та інфляційних втрат, а не пені.

На підставі зазначеного суд не приймає до уваги посилання відповідача на скрутне фінансове становище АТ «ОПЗ» та зупинення заводу, як на підставу для відмови у задоволенні позивних вимог.

Таким чином, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі та стягнення з АТ «ОПЗ» 3% річних у розмірі 116 836 808 грн 39 коп. та інфляційних втрат у розмірі 297 517 849 грн 12 коп.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України» (№ 4241/03, §54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Відповідно до ч.3 ст.13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

За приписами ч.1 ст.73 цього Кодексу доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

При цьому, відповідно до ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За приписами ст.79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно зі ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи задоволення позовних вимог, витрати по сплаті судового збору слід покласти на відповідача у відповідності до положень ст.129 ГПК України.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 123, 129, 232, 238, 240, 241 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовну заяву Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» до Акціонерного товариства «Одеський припортовий завод» про стягнення 3% річних у розмірі 116 836 808 грн 39 коп. та інфляційних втрат у розмірі 297 517 849 грн 12 коп. - задовольнити повністю.

2. Стягнути з Акціонерного товариства «Одеський припортовий завод» (65481, м. Южне, вул. Заводська, буд. 3, код ЄДРПОУ - 00206539, електронна адреса: ) на користь Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01001, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, буд. 6, код ЄДРПОУ - 20077720, електронна адреса: ) 3% річних у розмірі 116 836 808 грн 39 коп., інфляційні втрати у розмірі 297 517 849 грн 12 коп. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 794 500 грн.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Південно-західного апеляційного господарського суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 20 днів з дня його проголошення (підписання).

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення складено 28 лютого 2022 р.

Суддя Н.В. Рога