ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" лютого 2022 р. Справа№ 910/12673/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Руденко М.А.

суддів: Пономаренка Є.Ю.

Барсук М.А.

при секретарі Реуцькій Т.О.

За участю представників:

від позивача: Михайлов В.В. (витяг)

від відповідача: Шох С.М. (ордер серія АІ №1068750 від 17.11.2020)

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ВБ Нерухомість»

на рішення господарського суду міста Києва від 20.10.2021

у справі №910/12673/21 (суддя Курдельчук І.Д.)

за позовом керівника Солом`янської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву

до товариства з обмеженою відповідальністю «ВБ Нерухомість»

про стягнення 2 957 816,04 грн.,

В С Т А Н О В И В:

Позов заявлено про стягнення з відповідача на користь Державного бюджету України заборгованості за укладеним між позивач та відповідачем договором оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 6718 від 26.12.2013 в сумі 2 957 816,04 грн., яка складається з: заборгованості зі сплати орендної плати в сумі 2 677 808,75 грн., інфляційних втрат в сумі 56 112,50 грн., пені в сумі 143 560,53 грн. та штрафу в сумі 80 334,26 грн.

Заперечуючи проти позовних вимог в суді першої інстанції відповідач послався на:

- відсутність у прокуратури повноважень на звернення до суду з цим позовом з огляду на те, що у спірному випадку інтереси держави повинні бути захищені компетентним органом, а не прокурором, який не повинен вважатись альтернативним суб`єктом звернення до суду і змінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави; прокуратурою не доведено обставин невиконання або неналежного виконання позивачем своїх функцій, як самостійною юридичною особою з повним обсягом процесуальної дієздатності, щодо захисту майнових інтересів держави;

- те, що заявлена до стягнення сума боргу складає вартість послуг оренди менш ніж за 4 місці, а не за рік як зазначає позивач;

- те, що спірний договір оренди був укладений у 2013 році і протягом всього часу відповідач належним чином виконував зобов`язання, які на нього були покладені, в тому числі, і щодо сплати орендної плати. Несвоєчасне виконання відповідачем обов`язків по сплаті орендної плати, стягнення якої є предметом цього позову, обумовлено тим, що основним видом діяльності відповідача, є надання в оренду та експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна та роздрібна торгівля, проте впровадження з березня 2020 року в Україні карантинних заходів, які в тій чи іншій мірі продовжувалися, позбавило відповідача можливості здійснювати свою діяльність в повній мірі та, як наслідок, спричинило фінансові труднощі та несвоєчасне виконання ним своїх договірних зобов`язань.

Рішенням господарського суду міста Києва від 20.10.2021, повний текст якого складений 01.11.2021, у справі № 910/12673/21 позов задоволено повністю, до стягнення з відповідача на користь Державного бюджету України (одержувач: ГУК у Шевченківському районі м.Києва, код 37993783, банк одержувача - Казначейство України (ЕАП), р/р: UA0026011, КЕКД: 22080200, призначення платежу - плата за користування майном бюджетних установ) присуджено заборгованість по договору оренди №6718 від 26.12.2013, а саме: 2 677 808,75 грн. - заборгованості з орендної плати, 56 112,50 грн. - інфляційні витрати, 143 560,53 грн. - пені та 80 334,26 грн. - штрафу, до стягнення з відповідача на користь Київської міської прокуратури присуджено 44 367,24 грн. судового збору.

Розглядаючи спір сторін по суті, суд першої інстанції встановив, що матеріалами справи належним чином підтверджено факт невиконання відповідачем свого обов`язку по оплаті орендної плати за спірний період, з огляду на що позивач має право на стягнення з відповідача як основного боргу, так і пені, інфляційних втрат та штрафу у заявлених до стягнення розмірах.

Щодо заперечень відповідача проти позову, суд першої інстанції зазначив про те, що:

- заперечення відповідача щодо належного виконання умов спірного договору протягом всього часу (з 2013 року) відхиляється, оскільки, дані твердження спростовуються рішенням господарського суду міста Києва від 08.04.2021 у справі №910/17338/20, яке набрало законної сили та має преюдиційне значення при вирішенні даного спору, та яким розірвано спірний договір оренди нерухомого майна, та виселено відповідача у примусовому порядку з державного нерухомого майна;

- у матеріалах справи міститься Звіт «про періодичний комплексний огляд об`єкта оренди», з якого вбачається, що позивачем 04.11.2020 проводилося обстеження використання відповідачем орендованих площ за договором оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 6718 від 26.12.2013 та яким зафіксоване використання всього орендованого майна як офісних приміщень, без жодних обмежень;

- згідно пояснень позивача, відповідач не звертався до позивача зі заявою про звільнення чи зменшення сплати за оренду за договором відповідно до ст. 762 ЦК України, а також не звертався з будь-якою інформацією щодо перешкод у виконанні обов`язку зі сплати коштів через введення карантинних заходів та не надавав сертифікату Торгово-промислової палати про форс-мажорні обставини.

При розгляді спору суд першої інстанції дійшов висновку про наявність процесуальної дієздатності у органу прокуратури на подання даного позову зазначивши про те, що:

- відповідачем протягом тривалого часу не сплачувалась орендна плата до Державного бюджету України, чим порушено економічні інтереси держави, в той час як, позивач, який є органом, уповноваженим здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, знав про порушення інтересів держави з боку відповідача, мав повноваження щодо їх захисту, проте з позовом, який би відповідав вимогам ГПК України, з метою захисту порушених інтересів держави не звернувся;

- так, 16.06.2021 позивачем подано позов про стягнення заборгованості з клопотанням про відстрочення сплати судового збору через відсутність на рахунку коштів для сплати 46 497,81 грн. судового збору, проте ухвалою господарського суду міста Києва від 30.06.2021 у справі №910/10170/21 у задоволенні вказаного клопотання відмовлено, а ухвалою від 02.08.2021 - позовну заяву повернуто без розгляду;

- при цьому, у відповідь на лист Прокуратури від 07.07.2021 позивач повідомив, що судовий збір не сплачено через відсутність коштів;

- факт не звернення позивача до суду з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та мав змогу захистити інтереси держави, свідчить як про те, що указаний орган державної влади не виконує свої повноваження щодо захисту інтересів держави, так і про самоусунення органу від реалізації функції захисту порушених державних інтересів, і, як наслідок, наявність передбачених ч. 3 ст. 22 Закону України «Про прокуратуру» підстав для їх представництва.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, товариство з обмеженою відповідальністю «ВБ Нерухомість» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 20.10.2021 у справі №910/12673/21 та ухвалити нове рішення, яким позовну заяву залишити без розгляду з підстав, викладених в п. 1 ч. 1 ст. 226 ГПК України, у зв`язку з поданням її особою, яка не має процесуальної дієздатності.

У апеляційній скарзі апелянт зазначив про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає викладеним у ст. 236 ГПК України вимогам щодо законності та обґрунтованості судового рішення.

У обґрунтування вказаної позиції апелянт послався на ті ж самі обставини, що й під час розгляду справи в суді першої інстанції, а саме, на відсутність у органу прокуратури процесуальної дієздатності на подання даного позову та на те, що впровадження з березня 2020 року в Україні карантинних заходів, які в тій чи іншій мірі продовжувалися, позбавило відповідача можливості здійснювати свою діяльність в повній мірі та, як наслідок, спричинило фінансові труднощі та несвоєчасне виконання ним своїх договірних зобов`язань.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 30.11.2021 апеляційну скаргу у справі №910/12673/21 передано на розгляд колегії суддів у складі: Руденко М.А. (головуючий суддя (суддя-доповідач), судді Барсук М.А., Пономаренко Є.Ю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.12.2021 апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ВБ Нерухомість» на рішення господарського суду міста Києва від 20.10.2021 у справі №910/12673/21 залишено без руху, надавши скаржнику строк не більше десяти днів з дня отримання копії даної ухвали для усунення недоліків шляхом подання доказів про сплату судового збору, подання до суду відповідної заяви про усунення недоліків. Роз`яснено скаржнику, що при невиконанні вимог даної ухвали апеляційна скарга вважається неподаною та повертається апелянту.

04.01.2022 через управління автоматизованого документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду скаржником на виконання вимог ухвали суд про залишення апеляційної скарги без руху було подано заяву про усунення недоліків апеляційної скарги.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.01.2022 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «ВБ Нерухомість» на рішення господарського суду міста Києва від 20.10.2021 у справі №910/12673/21, справу призначено до розгляду на 22.02.2022 о 10 год. 45 хв.

26.01.2022 до суду від керівника Солом`янської окружної прокуратури міста Києва надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому останній, з посиланням на те, що доводи відповідача про наявність підстав для залишення позову прокурора без розгляду є необґрунтованими, а доводи останнього щодо заборгованості не спростовують її відсутність, а навпаки, підтверджують її наявність, та зводяться лише до обґрунтування причин її виникнення, просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

18.12.2022 до суду від позивача надійшли письмові пояснення в яких позивач, з посиланням на те, що:

- з огляду на відсутність у нього коштів на сплату судового збору за подання позовної заяви, він позбавлений можливості звернутися до суду з відповідним позовом, що свідчить про те, що ним не було здійснено належного захисту державних інтересів, та, відповідно, є підставою для звернення прокурора до суду з вказаним позовом;

- відповідач не надав доказів неможливості використовувати ним спірне майно та не звертався до орендодавця з проханням щодо звільнення від сплати орендної плати, в той час як положення ч. 1 ст. 19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» прямо передбачають обов`язок орендаря сплачувати орендну плату незалежно від факту здійснення чи нездійснення будь-якої господарської діяльності в орендовану майні, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

У судовому засіданні 22.02.2022 представник відповідача підтримав вимоги своєї апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти нове рішення яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Представник позивача заперечив проти вимог апеляційної скарги, просив її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги, матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, з урахуванням правил ст. ст. 269, 270 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права, колегія суддів встановила наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 26.12.2013 позивач як орендодавець та відповідач як орендар уклали договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 6718 (далі Договір) предметом якого є передача орендодавцем орендарю в строкове платне користування державного нерухомого майна - нежитлових будівель (п`ятиповерхова фасадна будівля з підвалом літ «Б» площею 3 231,7 кв. м. та чотирьохповерхова будівля з підвалом площею 1 840,5 кв. м., що знаходиться у дворі (всередині кварталу) літ. «В», загальною площею - 5 072,2 кв. м, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 26. (а.с.12-15 т.1)

Сторонами неодноразово змінювались умови Договору шляхом укладення договорів про внесення змін № 6718/01 від 15.12.2014, № 6718/02 від 01.09.2016, № 6718/03 від 19.06.2018, № 6718/04 від 19.02.2019. (а.с.17-23 т.1)

У Договорі, з урахуванням вищевказаних договорів про внесення змін, сторонами погоджено, що:

- орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно - нежитлові приміщення (п`ятиповерхова фасадна будівля з підвалом літ. «Б» площею 3 165,8 кв.м. та чотирьохповерхова будівля з підвалом площею 1 963,3 кв.м., що знаходиться у дворі (всередині кварталу) літ. «В»), загальною площею 5 129,1 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Б.Хмельницького, 26, перебуває на балансі державного підприємства «Управління справами Фонду державного майна України». Зазначене нерухоме майно, що передається в оренду знаходиться на земельній ділянці площею 1 880,00 кв. м. код :76:023:0026. Вартість зазначеного нерухомого майна визначена згідно з висновком про вартість станом на 30.09.2018 і становить 57 900 000,00 грн. без ПДВ (п. 1.1);

- майно передається в оренду з метою розміщення: підвал та перший поверх (будівля літера «Б», загальною площею 985,0 кв.м та будівля літера «В», загальною площею 700,1 кв.м) - для розміщення ресторанів, торговельних об`єктів з продажу окулярів, лінз скелець; другий поверх (будівля літера «Б», загальною площею 541,6 кв.м та будівля літера «В», загальною площею 422,3 кв.м.), третій поверх (будівля літера «Б» загальною площею 541,0 кв.м та будівля літера «В» загальною площею 416,7. кв.м), четвертий поверх (будівля літера «Б», загальною площею 536,5 кв.м та будівля літера «В», загальною площею 424,21 кв.м), п`ятий поверх (будівля літера «Б», загальною площею 561,7 кв.м. - для розміщення офісних приміщень (п. 1.2);

- орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, указаний у Договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього Договору та акта приймання-передавання майна. Передача майна в оренду не тягне за собою виникнення в орендаря права власності на це майно. Власником майна залишається держава, а орендар користується ним протягом строку оренди. Передача майна в оренду здійснюється за вартістю, визначеною у звіті про незалежну оцінку, складеному Методикою оцінки. Обов`язок щодо складання акта приймання-передавання покладається на орендодавця (п.п. 2.1-2.4);

- орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 № 786 (зі змінами) (далі - Методика розрахунку) і становить без ПДВ за базовий місяць оренди - вересень 2018 - 900 203,84 грн. Орендна плата за перший місяць оренди лютий 2019 року була встановлена шляхом коригування орендної плати за базовий місяць на індекс інфляції за жовтень, листопад, грудень 2018 року та січень, лютий 2019 року. Нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється у порядку, визначеному законодавством. Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць, із врахуванням пункту 9 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» (п.п. 3.1-3.3);

- орендна плата перераховується до державного бюджету та балансоутримувачу в співвідношенні 70 % до 30 % щомісяця не пізніше 15 числа місяця, наступного за звітним з урахуванням щомісячного індексу інфляції відповідно до пропорцій розподілу, установлених Кабінетом Міністрів України і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж (п. 3.6);

- орендар зобов`язується своєчасно й у повному обсязі сплачувати орендну плату до державного бюджету та балансоутримувачу (у платіжних дорученнях, які оформлює орендар, вказується «Призначення платежу» за зразком, який надав орендодавець листом при укладенні договору оренди) (п. 5.4);

- цей Договір укладено строком на п`ятнадцять років, що діє з 26.12.2013 до 26.12.2028 (п. 10.1).

З матеріалів справи слідує та сторонами не заперечується, що майно, оренда якого є предметом Договору, у встановленому порядку було передано у орендне користування. Вказане зокрема підтверджується наявною у матеріалах справи належним чином засвідченою копією Акту приймання-передавання орендованого майна за адресою: м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 26 від 26.12.2013. (а.с.16 т.1)

Рішенням господарського суду міста Києва від 08.04.2021, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 02.09.2021 та постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 23.11.2021, у справі №910/17338/20 за позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву до товариства з обмеженою відповідальністю «ВБ Нерухомість» Договір розірвано, відповідача виселено у примусовому порядку з державного нерухомого майна - нежитлових приміщень, загальною площею 5 129,1 кв.м, що розташовані за адресою: місто Київ, вулиця Богдана Хмельницького, будинок 26, та перебувають на балансі державного підприємства «Управління справами Фонду державного майна України». (а.с.25-28 т.1)

Звертаючись до суду з даним позовом керівник Солом`янської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву послався на неналежне виконання відповідачем обов`язків зі сплати орендної плати за Договором, у зв`язку із чим утворилась заборгованість за період з травня 2020 року по травень 2021 року включно в розмірі 2 677 808,75 грн.

Щодо посилань відповідача на відсутність у керівника Солом`янської окружної прокуратури міста Києва законних повноважень звертатися з цим позовом до суду в інтересах держави в особі позивача колегія суддів зазначає про таке.

Згідно ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до приписів ст. 23 Закону України «Про прокуратуру»:

- представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом (ч. 1);

- прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (ч. 3).

Згідно з ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Аналіз ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках:

- якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;

- у разі відсутності такого органу.

Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює захист неналежно.

«Нездійснення захисту» виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

«Здійснення захисту неналежним чином» виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

«Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 17.10.2018 у справі № 910/119/19.

Отже, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави у суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст.129 Конституції України).

За приписами ст. 53 ГПК України:

- у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами (ч. 3);

- прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу (ч. 4).

Таким чином, прокурор, звертаючись з позовом у справі, повинен навести причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом і які є підставами для звернення прокурора до суду, довести належними та допустимими доказами обставини здійснення ним повідомлення на адресу відповідного суб`єкта владних повноважень про звернення до суду від його імені, а також надати докази того, що суб`єкт владних повноважень не здійснює або здійснює неналежним чином захист інтересів держави.

За висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, прийнятої у зв`язку з необхідністю вирішення виключної правової проблеми, яка має значення для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики щодо підстав здійснення представництва інтересів держави в суді прокурором:

- прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу;

- бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк;

- звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення;

- невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо;

- Верховний Суд України у постанові від 13 червня 2017 року у справі № п/800/490/15 (провадження № 21-1393а17) зазначив, що протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи в нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені. Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість та межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи;

- однак суд, вирішуючи питання щодо наявності підстав для представництва, не повинен установлювати саме протиправність бездіяльності компетентного органу чи його посадової особи. Частиною сьомою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що в разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження. Таким чином, питання про те, чи була бездіяльність компетентного органу протиправною та які її причини, суд буде встановлювати за результатами притягнення відповідних осіб до відповідальності. Господарсько-правовий спір між компетентним органом, в особі якого позов подано прокурором в інтересах держави, та відповідачем не є спором між прокурором і відповідним органом, а також не є тим процесом, у якому розглядається обвинувачення прокурором посадових осіб відповідного органу у протиправній бездіяльності;

- таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, відповідачем протягом тривалого часу не сплачувалась орендна плата до Державного бюджету України, чим порушено економічні інтереси держави.

При цьому, органом, уповноваженим здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, є позивач, який має право та обов`язок контролювати виконання орендарями своїх обов`язків за договорами оренди державного майна, а у випадку встановлення порушень порушення інтересів держави, серед інших, з боку відповідача, має повноваження щодо їх захисту.

З матеріалів справи слідує, що 16.06.2021 позивачем до господарського суду міста Києва подано позов про стягнення спірної заборгованості з клопотанням про відстрочення сплати судового збору через відсутність на рахунку коштів для сплати судового збору в сумі 46 497, 81 грн.(.с.38-39 т.1)

Ухвалою господарського суду міста Києва від 30.06.2021 у справі №910/10170/21 позивачу відмовлено у задоволенні клопотання про відстрочення сплати судового збору та залишено позовну заяву без руху надавши позивачу час для усунення недоліків шляхом подання належних доказів сплати судового збору у встановленому законом порядку та розміру, а ухвалою від 02.08.2021 - позовну заяву повернуто без розгляду через невиконання відповідачем вимог щодо усунення недоліків позовної заяви.

При цьому, у відповідь на лист прокуратури вих.№ 10.59-44-4654ВИХ-21від 07.07.2021 (а.с.43 т.1), листом вих.№ 30-10/5503 від 08.07.2021 (а.с.44-45 т.1) позивач повідомив про те, що судовий збір не сплачено через відсутність коштів, а також просив Солом`янську окружну прокуратуру міста Києва вжити заходи реагування представницького характеру щодо стягнення заборгованості у примусовому порядку.

Вказані обставини свідчать про самоусунення органу від реалізації функції захисту порушених державних інтересів, як наслідок наявність передбачених ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» підстав для їх представництва.

Факт незвернення до суду позивача з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та мав змогу захистити інтереси держави, свідчить про те, що указаний орган державної влади не виконує свої повноваження щодо захисту інтересів держави.

При цьому колегія суддів зауважує відповідачу на тому, що виходячи з висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, прокурору для звернення до суду з позовом в інтересах держави в особі компетентного органу достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності.

На підтвердження повідомлення позивача у порядку ч. 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» про звернення до суду з цим позовом до позовної заяви додано копію листа-повідомлення вих. № 10.59-44-5248ВИХ-21 від 21.07.2021 (а.с.46 т.1)

Враховуючи вищезазначене та зважаючи на те, що позивач самостійно не звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача орендної плати за Договором, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та мав змогу захистити інтереси держави, що свідчить про неналежний захист позивачем законних інтересів держави, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про наявність обґрунтованих підстав для звернення прокурора з даним позовом до суду в особі позивача.

При цьому той факт, що позивач самостійно звернувся до суду з позовом про розірвання Договору та виселення відповідача з спірних приміщень, те, що повідомлення про підготовку позовної заяви Солом`янська окружна прокуратура міста Києва направила позивачу до повернення його позовної заяви без розгляду та те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів відсутності у нього коштів на сплату судового збору за звернення до суду з цим позовом не спростовують наявності встановлених вище обґрунтованих підстав для звернення прокурора з даним позовом до суду в особі позивача

Щодо розгляду спору сторін по суті слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України.

Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори.

Частиною 1 ст. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди), до яких відноситься спірний Договір, наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно Закону України «Про оренду державного та комунального майна» цей закон, серед іншого, регулює правові, економічні та організаційні відносини, пов`язані з передачею в оренду майна, що перебуває в державній та комунальній власності, майна, що належить Автономній Республіці Крим, а також передачею права на експлуатацію такого майна.

Враховуючи, що спірне майно відноситься до державної власності, відносини щодо його оренди регулюються, в тому числі, і Законом України «Про оренду державного та комунального майна»

Згідно з ст. 1 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендою - речове право на майно, відповідно до якого орендодавець передає або зобов`язується передати орендарю майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ч. 1, ч. 5 ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Орендна плата встановлюється у грошовій формі і вноситься у строки, визначені договором (ч. 1 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна»).

Частиною 4 статті Закону України «Про оренду державного та комунального майна» визначено, що орендар за користування об`єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків провадження господарської діяльності.

Згідно ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства тощо. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

За правилами ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, станом на час звернення із цим позовом до суду у відповідача наявна заборгованість з орендної плати за період з травня 2020 року по травень 2021 в сумі 2 677 808,75 грн.

Колегія суддів приймає до уваги і те, що відповідач фактично не заперечує проти наявності у нього вказаної заборгованості, а посилається лише на те, що заявлена до стягнення сума боргу складає вартість послуг оренди менш ніж за 4 місці, а не за рік як зазначає позивач.

Водночас період виникнення заборгованості не впливає на факт її виникнення та не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по її сплаті.

Так само не може бути підставою для відмови у стягнення несвоєчасно сплачених орендних платежів і те, що Договір було укладено у 2013 році і протягом всього часу відповідач належним чином виконував зобов`язання, які на нього покладені, в тому числі, щодо сплати орендної плати.

До того ж, як вірно встановлено судом першої інстанції, факт належного виконання відповідачем умов Договору протягом всього часу (з 2013 року), спростовуються судовими рішеннями у справи №910/17338/20 (рішення господарського суду міста Києва від 08.04.2021, постанова Північного апеляційного господарського суду від 02.09.2021 та постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 23.11.2021), якими встановлено факт істотного порушення відповідачем умов Договору, що полягає у систематичному невиконанні зобов`язань щодо погашення сум заборгованості за користування орендованими приміщеннями, саме з огляду на що Договір розірвано.

Щодо посилань відповідача на введення на території України карантинних обмежень, слід зазначити про таке.

Частиною 6 ст. 762 ЦК України встановлено, що наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Наведена норма права визначає в якості підстави звільнення від зобов`язання сплатити орендну плату об`єктивну безпосередню неможливість використовувати передане у найм майно (бути допущеним до приміщення, знаходитись у ньому, зберігати у приміщенні речі тощо) через обставини, за які орендар не відповідає. Вказаний правовий висновок викладений у постанові Великої плати Верховного Суду від 08.05.2018 у справі № 910/7492/16.

11.03.2020 Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із відповідними змінами і доповненнями), якою з 12.03.2020 на усій території України встановлено карантин.

З огляду на встановлення на території України карантину, Законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020, «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020 та «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо державної підтримки сфери культури, креативних індустрій, туризму, малого та середнього бізнесу у зв`язку з дією обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби COVID-19» від 16.06.2020 внесено зміни до ЦК України та доповнено розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України пунктом 14 такого змісту: « 14. Установити, що з моменту встановлення карантину, введеного Постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11 березня 2020 року № 211 (із наступними змінами і доповненнями), і до його відміни (скасування) в установленому законом порядку, плата за користування нерухомим майном (його частиною) підлягає зменшенню за вимогою наймача, який здійснює підприємницьку діяльність з використанням цього майна, впродовж усього часу, коли майно не могло використовуватися в підприємницькій діяльності наймача в повному обсязі через запроваджені обмеження та (або) заборони.

У випадку, визначеному абзацом першим цього пункту, розмір плати за користування майном не може перевищувати сукупний (пропорційно до орендованої площі) обсяг витрат, які наймодавець здійснив або повинен буде здійснити за відповідний період для внесення плати за землю, сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, і сплати вартості комунальних послуг.

Зазначені витрати покладаються на наймача як плата за користуванням майном за відповідний період пропорційно площі нерухомого майна, яку він наймає відповідно до договору, якщо договором не передбачений обов`язок наймача самостійно сплатити ці витрати повністю або частково.

Ця норма не поширюється на суб`єктів господарювання, які впродовж дії карантину фактично здійснювали діяльність з використанням цього майна в своїй господарській діяльності в повному обсязі, а також на договори найму майна, яке належить територіальній громаді.».

Отже, за змістом вказаної норми, зменшення за вимогою наймача плати за користування нерухомим майном (його частиною) можливо лише у випадку фактичної неможливості використання орендованого майна в своїй господарській діяльності в повному обсязі.

Водночас, як слідує з матеріалів справи за умовами Договору відповідачу в орендне користування передані дві окремі нежитлові будівлі що свідчить про те, що відповідач безумовно мав можливість використовувати передане у найм майно.

Постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання сплати орендної плати за державне майно під час дії карантину» № 611 від 15.07.2020 врегульовані питання щодо звільнення орендарів від орендної плати, а також щодо нарахування орендної плати за користування нерухомим державним майном.

Так у п. 1 вказаної постанови передбаченого, що на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2:

1) звільняються від орендної плати орендарі за переліком згідно з додатком 1;

2) нарахування орендної плати за користування нерухомим державним майном, розрахованої відповідно до Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розділу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 № 786 (ЗП України, 1996 р., № 2, ст. 57; Офіційний вісник України, 2011 р., № 71, ст. 2677), здійснюється у розмірі:

- 50 відсотків суми нарахованої орендної плати для орендарів за переліком згідно з додатком 2;

- 25 відсотків суми нарахованої орендної плати для орендарів за переліком згідно з додатком 3.

У додатках 1, 2, 3 до вказаної постанови визначені відповідні переліки орендарів, які у повному обсязі або частково звільняються від сплати орендної плати на період дії карантину.

Так, зі змісту додатку 1 слідує, що звільнення від орендної плати стосується орендарів, які орендують приміщення (в учбових корпусах) закладів освіти і науки державної форми власності, орендарів, які орендують приміщення для розміщення закладів освіти, видавництв друкованих засобів масової інформації та видавничої продукції, що видаються українською мовою, торговельних об`єктів з продажу книг, газет і журналів, виданих українською мовою, фізкультурно-спортивних закладів, діяльність яких спрямована на організацію та проведення занять різними видами спорту, бібліотек, музеїв, закладів, що провадять підготовку, перепідготовку та підвищення кваліфікації водіїв транспортних засобів, закладів культури незалежно від форми власності, що орендують приміщення для здійснення статутної діяльності в сфері культури та мистецтв, салонів краси, саун, турецьких лазень, соляріїв, кабінетів масажу, тренажерних залів та орендарів, які орендують приміщення з метою організації концертів та іншої видовищно-розважальної діяльності, побутового обслуговування населення та здійснення туроператорської та турагентської діяльності.

До орендарів, для яких нарахування орендної плати за користування нерухомим державним майном здійснюється у розмірі 50 відсотків (додаток 2), віднесені:

- орендарі, які використовують нерухоме державне майно для розміщення: кафе, барів, кафе-барів, закусочних, буфетів, кафетеріїв, що здійснюють продаж товарів підакцизної групи; кафе, барів, кафе-барів, закусочних, кафетеріїв, які не здійснюють продаж товарів підакцизної групи; ресторанів, ресторанів з нічним режимом роботи; їдалень, буфетів, які не здійснюють продаж товарів підакцизної групи; ксерокопіювальної техніки для надання населенню послуг із ксерокопіювання документів; комп`ютерних клубів та інтернет-кафе; торговельних об`єктів з продажу промислових товарів (крім таких, що здійснюють роздрібну торгівлю засобами гігієни); торговельних об`єктів з продажу непродовольчих товарів, що були у використанні; проведення виставок образотворчої та книжкової продукції, виробленої в Україні; виставок непродовольчих товарів без здійснення торгівлі; готелів; транспортних підприємств з перевезення пасажирів; офісних приміщень (зокрема в аеропортах):

- вітчизняні юридичні і фізичні особи, що є суб`єктами малого підприємництва, фізичні особи, які провадять виробничу діяльність безпосередньо на орендованих виробничих площах (зокрема в аеропортах);

- суб`єкти кінематографії, основною діяльністю яких є кіновиробництво або технічне забезпечення і обслуговування кіновиробництва, за умови, що вони внесені до Державного реєстру виробників, розповсюджувачів і демонстраторів фільмів.

До орендарів, для яких нарахування орендної плати за користування нерухомим державним майном здійснюється у розмірі 25 відсотків (додаток 3), віднесені орендарі, які використовують нерухоме державне майно для розміщення на території аеропортів: кафе, барів, кафе-барів, закусочних, буфетів, кафетеріїв, що здійснюють продаж товарів підакцизної групи; кафе, барів, кафе-барів, закусочних, кафетеріїв, які не здійснюють продаж товарів підакцизної групи; ресторанів, ресторанів з нічним режимом роботи; їдалень, буфетів, які не здійснюють продаж товарів підакцизної групи; торговельних об`єктів.

У п. 1.2 Договорі сторонами погоджено, що майно передається в оренду з метою розміщення: підвал та перший поверх (будівля літера «Б», загальною площею 985,0 кв.м та будівля літера «В», загальною площею 700,1 кв.м) - ресторанів, торговельних об`єктів з продажу окулярів, лінз скелець; другий поверх (будівля літера «Б», загальною площею 541,6 кв.м та будівля літера «В», загальною площею 422,3 кв.м.), третій поверх (будівля літера «Б» загальною площею 541,0 кв.м та будівля літера «В» загальною площею 416,7. кв.м), четвертий поверх (будівля літера «Б», загальною площею 536,5 кв.м та будівля літера «В», загальною площею 424,11 кв.м), п`ятий поверх (будівля літера «Б», загальною площею 561,7 кв.м. - для розміщення офісних приміщень.

Водночас складеним позивачем Звітом про періодичний комплексний огляд об`єкта оренди від 04.11.2020 встановлено, що спірні приміщенні не використовувались для розміщення ресторанів, торговельних об`єктів з продажу окулярів, лінз скелець.

Зі змісту відомостей, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, слідує, що основним видом діяльності відповідача є надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна.

Вказаний перелік діяльності не віднесений до визначених постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання сплати орендної плати за державне майно під час дії карантину» № 611 від 15.07.2020 переліків діяльності, які діють право на звільнення від орендної плати або її зменшення, що виключає можливість застосування до відповідача відповідної пільги у відповідності до вказаної постанови.

Слід зазначити і про те, що за змістом п. 14 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України зменшення розміру орендної плати відбувається за вимогою наймача, проте матеріали справи не містять доказів звернення відповідача до позивача з відповідною вимогою.

Вказаним вище спростовуються заперечення відповідача проти позову викладені як у відзиві на позову заяву, так і у апеляційній скарзі.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача орендних платежів в сумі 2 677 808,75 грн. Рішення суду першої інстанції в цій частині залишається без змін.

Щодо позовних вимог про стягнення інфляційних втрат в сумі 56 112,50 грн., пені в сумі 143 560,53 грн. та штрафу в сумі 80 334,26 грн., слід зазначити таке.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У відповідності до п. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання, настають наслідки, передбачені договором або законом.

У силу ст. 230 ГК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Пунктом 3.8 Договору передбачено, що у разі, якщо на дату сплати орендної плати заборгованість за нею становить загалом не менше ніж три місяці, орендар також сплачує штраф у розмірі 3% від суми заборгованості.

Відповідно до п. 3.7 Договору орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, підлягає індексації і стягується до бюджету та балансоутримувачу у визначеному п. 3.6. співвідношенні відповідно до чинного законодавства України з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожний день прострочення, уключаючи день оплати.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Враховуючи, що матеріалами справи підтверджується факт несвоєчасного виконання відповідачем свого обов`язку щодо сплати орендної плати та те, що заборгованість за нею становить загалом не менше ніж три місяці, позивач відповідно до приписів Договору має право нарахувати на прострочену суму грошових зобов`язань пеню та штраф, а відповідно до положень ЦК України -інфляційні втрати та звернутися за їх стягненням до суду.

За таких обставин суд першої інстанції цілком вірно, перевіривши розрахунки позивача та встановивши їх вірність, задовольнив позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат в сумі 56 112,50 грн., пені в сумі 143 560,53 грн. та штрафу в сумі 80 334,26 грн. Рішення суду першої інстанції в цій частині залишається без змін.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Інших підстав для скасування рішення у апеляційній скарзі не наведено.

З огляду на обставини, які викладені вище, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог у цій справі.

Дослідивши матеріали наявні у справі, апеляційний суд робить висновок, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам по справі та виніс законне обґрунтоване рішення, яке відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням господарського суду міста Києва від 20.10.2021 у справі №910/12673/21, отже підстав для його скасування або зміни в межах доводів та вимог апеляційної скарги не вбачається.

Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору за подачу позову та апеляційної скарги покладаються на відповідача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 129, 252, 263, 269, 270, 273, 275, 276, 281-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ВБ Нерухомість» на рішення господарського суду міста Києва від 20.10.2021 у справі №910/12673/21 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 20.10.2021 у справі №910/12673/21 залишити без змін.

3. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

4. Матеріали справи №910/12673/21 повернути до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 14.04.2022.

Головуючий суддя М.А. Руденко

Судді Є.Ю. Пономаренко

М.А. Барсук