РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

12.04.2022Справа № 910/20977/21

Суддя Господарського суду міста Києва Демидов В.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення (виклику) сторін, справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «САЛІТА-ТРЕЙД» (04107, місто Київ, вулиця Нагірна, будинок 12) до Міністерства оборони України (03168, місто Київ, проспект Повітрофлотський, будинок 6) про стягнення 79 712,15 грн,

без повідомлення (виклику) сторін,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «САЛІТА-ТРЕЙД» (далі - позивач, ТОВ «САЛІТА-ТРЕЙД») звернулося до Господарського суду міста Києва (далі - суд) із позовною заявою до Міністерства оборони України (далі - відповідач) про стягнення 79 712,15 грн, з яких: 73 837,80 грн основаного боргу та 5 874,35 грн інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що при укладені Договору № 303/26/230-19 про закупівлю товарів, робіт або послуг (за кошти Державного бюджету України) від 03.09.2019 ТОВ «САЛІТА-ТРЕЙД» було сплачено забезпечення зобов`язань за вказаним Договором. Однак, рішенням Господарського суду міста Києва від 06.07.2020 у справі № 910/1246/20 визнаний Договір було визнано недійсним, у зв`язку з чим, відповідно до п. 12.3. Договору, позивач просить суд стягнути з відповідача вказану суму забезпечення зобов`язань, на яку нараховано інфляційні втрати.

17.12.2021 автоматизованою системою документообігу суду здійснено автоматичний розподіл судової справи між суддями, справі присвоєно єдиний унікальний номер 910/20977/21 та справу передано на розгляд судді Демидову В.О.

Ухвалою суду від 22.12.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та ухвалено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

18.01.2022 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що позивачем не було виконано умови Договору № 303/26/230-19 про закупівлю товарів, робіт або послуг (за кошти Державного бюджету України) від 03.09.2019 стосовно строків та взагалі поставки товару Міністерству оборони України, у зв`язку з чим, згідно з п. 12.4. та пп. 6.2.3. Договору, забезпечення виконання Договору не повертається, а відповідач має право залишити внесені позивачем кошти в якості забезпечення виконання Договору.

Частиною першою ст. 252 ГПК України встановлено, що розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

Згідно частини восьмої ст. 252 ГПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи також заслуховує їх усні пояснення.

Враховуючи достатність часу, наданого сторонам для подачі доказів в обґрунтування своїх позицій у справі, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, господарським судом в межах наданих йому повноважень сторонам створені усі належні умови для надання доказів.

Частиною четвертою ст. 240 ГПК України передбачено, що у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно дослідивши надані докази, суд встановив такі фактичні обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, 03.09.2019 між Міністерством оборони України (далі - Замовник) та ТОВ «САЛІТА-ТРЕЙД» (далі - Постачальник) було укладено Договір № 303/26/230-19 про закупівлю товарів, робіт або послуг (за кошти Державного бюджету України) (далі - Договір), відповідно до п. 1.1. якого, Постачальник зобов`язується у 2019 році поставити Замовникові, код предмета закупівлі (за Державним класифікатором продукції та послуг ДК 021:2015), столи, серванти, письмові столи та книжкові шафи (3912) (стіл розкладний) Лот 3. Столи 39121200-8 (стіл розкладний) (далі - Товар), а Замовник забезпечити приймання та оплату Товару в кількості, у строки (терміни) і виключно за цінами згідно положень Договору.

Пунктом 12.1. Договору передбачено, що Постачальник забезпечує виконання своїх зобов`язань за Договором у розмірі 5% від суми Договору платіжним дорученням від 03.09.2019 № 7667 на суму 73 837,80 грн.

Забезпечення виконання Договору про закупівлю повертається після виконання Постачальником всіх умов Договору у повному обсязі стосовно якості Товару, кількості та строків і виключно за вартістю Товару за одиницю виміру згідно Договору, а також у разі визначення судом результатів процедури закупівлі або Договору недійсним, у випадках, передбачених статтею 37 Закону України «Про публічні закупівлі», а також з умовами, зазначеними у Договорі, але не пізніше ніж протягом п`яти банківських днів (п. 12.3. Договору).

Згідно з п. 12.4. Договору передбачено, що забезпечення виконання Договору про закупівлю не повертається у разі, якщо Постачальник не виконав умови Договору стосовно якості Товару, кількості та строків згідно Договору, розірвання Договору на підставі п. 9.1. Договору.

Умовами п. 12.9. Договору передбачено, що підставою для повернення забезпечення виконання Договору є виконання Постачальником всіх умов Договору у повному обсязі стосовно якості, кількості та строків і виключно за цінами згідно положень цього Договору.

На виконання умов Договору ТОВ «САЛІТА-ТРЕЙД» було сплачено забезпечення виконання Договору про закупівлю у розмірі 73 837,80 грн, що підтверджується платіжним дорученням від 03.09.2019 № 7667, копію якого надано в матеріали справи.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, ТОВ «САЛІТА-ТРЕЙД» звернулось до Міністерства оборони України про визнання, зокрема, Договору № 303/26/230-19 про закупівлю товарів, робіт або послуг (за кошти Державного бюджету України) від 03.09.2019 недійсним.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.07.2020 у справі № 910/1246/20 позовні вимоги ТОВ «САЛІТА-ТРЕЙД» були задоволені повністю та, зокрема, визнано недійсним Договір від 03.09.2019 № 303/26/230-19 про закупівлю товарів, робіт або послуг (за кошти Державного бюджету України).

23.06.2021 ТОВ «САЛІТА-ТРЕЙД» звернулось до Міністерства оборони України з досудовою вимогою, в якій представник позивача, посилаюсь на рішення Господарського суду міста Києва від 06.07.2020 у справі № 910/1246/20, яке залишене без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 03.02.2021, просив здійснити погашення боргу, зокрема, забезпечення виконання Договору про закупівлю у розмірі 73 837,80 грн, протягом 5 днів з моменту отримання вказаної вимоги.

Вказана досудова вимога була надіслана Міністерству оборони України 22.06.2021. що підтверджується накладною Укрпошти № 360, описом вкладення у цінний лист та фіскальним чеком, копії яких надані в матеріали справи.

Однак, вказана досудова вимога залишена відповідачем без відповіді та без належного виконання, що і стало підставою для звернення позивача з даною позовною заявою до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Дослідивши обставини справи, надані матеріали, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи, а також належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов такого обґрунтованого висновку.

Відповідно до частини першої ст. 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку, що кореспондується із положеннями ст. 173 Господарського кодексу України (далі - ГК України).

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (частина друга ст. 509 ЦК України).

Пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України передбачено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Аналогічні положення містяться у ст. 174 ГК України.

Як зазначено в позовній заяві, ТОВ «САЛІТА-ТРЕЙД» взяло участь у відкритих торгах на закупівлю товару «Столи, серванти, письмові столи та книжкові шафи (3912) (стіл розкладний», які були проведені із застосуванням системи «Прозоро» (ідентифікатор UA-2019-03-27-001655-b). За результатами проведення процедури закупівлі ТОВ «САЛІТА-ТРЕЙД» було визначне переможцем.

Правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави та територіальної громади визначає Закон України «Про публічні закупівлі» від 25.12.2015 № 922-VIII, в редакції, що діяла на момент проведення процедури закупівлі та підписання Договору (далі - Закон № 922-VIII).

Пунктом 5 частини першої ст. 1 Закону № 922-VIII передбачено, що договір про закупівлю - договір, що укладається між замовником і учасником за результатами проведення процедури закупівлі та передбачає надання послуг, виконання робіт або набуття права власності на товари.

Згідно з частиною першою ст. 36 Закону № 922-VIII, договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Аналогічні положення містяться в ст. 41 Закону № 922-VIII, в редакції, що діє на момент розгляду даної справи.

Як зазначалось, між Міністерством оборони України (далі - Замовник) та ТОВ «САЛІТА-ТРЕЙД» (далі - Постачальник) було укладено Договір № 303/26/230-19 про закупівлю товарів, робіт або послуг (за кошти Державного бюджету України) від 03.09.2019.

Частина перша ст. 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Пунктом 12.1. Договору сторонами погоджено, що Постачальник забезпечує виконання своїх зобов`язань за Договором у розмірі 5% від суми Договору платіжним дорученням від 03.09.2019 № 7667 на суму 73 837,80 грн.

Згідно з п. 7 частини першої ст. 1 Закону № 922-VIII, забезпечення виконання договору про закупівлю - надання забезпечення виконання зобов`язань учасника перед замовником за договором про закупівлю.

Частиною першою ст. 26 Закону № 922-VIII передбачено, що замовник має право вимагати від учасника-переможця внесення ним не пізніше дати укладення договору про закупівлю забезпечення виконання такого договору, якщо внесення такого забезпечення передбачено тендерною документацією.

На виконання умов Договору ТОВ «САЛІТА-ТРЕЙД» було сплачено забезпечення виконання Договору про закупівлю у розмірі 73 837,80 грн, що підтверджується платіжним дорученням від 03.09.2019 № 7667, копію якого надано в матеріали справи.

Відповідно до частини першої ст. 26 Закону № 922-VIII, замовник повертає забезпечення виконання договору про закупівлю після виконання учасником-переможцем договору, а також у разі визнання судом результатів процедури закупівлі або договору про закупівлю недійсними та у випадках, передбачених статтею 37 цього Закону, а також згідно з умовами, зазначеними в договорі, але не пізніше ніж протягом п`яти банківських днів з дня настання зазначених обставин.

Частиною першою ст. 27 Закону від 25.12.2015 № 922-VIII, в редакції, що діє на момент розгляду даної справи, передбачено, що замовник має право вимагати від переможця процедури закупівлі/спрощеної закупівлі внесення ним не пізніше дати укладення договору про закупівлю забезпечення виконання такого договору, якщо внесення такого забезпечення передбачено тендерною документацією або в оголошенні про проведення спрощеної закупівлі.

Умовами п. 2 та п. 4 частини другої ст. 27 Закону № 922-VIII, в редакції, що діє на момент розгляду даної справи, передбачено, що замовник повертає забезпечення виконання договору про закупівлю: 2) за рішенням суду щодо повернення забезпечення договору у випадку визнання результатів процедури закупівлі/спрощеної закупівлі недійсними або договору про закупівлю нікчемним; 4) згідно з умовами, зазначеними в договорі про закупівлю, але не пізніше ніж протягом п`яти банківських днів з дня настання зазначених обставин.

Як зазначалось, відповідно до п. 12.3. Договору, забезпечення виконання Договору про закупівлю повертається, зокрема, у разі визначення судом Договору недійсним, а також з умовами, зазначеними у Договорі, але не пізніше ніж протягом п`яти банківських днів.

При цьому, рішенням Господарського суду міста Києва від 06.07.2020 у справі № 910/1246/20, яке залишене без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 03.02.2021, Договір № 303/26/230-19 про закупівлю товарів, робіт або послуг (за кошти Державного бюджету України) від 03.09.2019 визнано недійсним.

При розгляді справи № 910/1246/20, судом встановлено, що Міністерство оборони України, будучи обізнаним про скасування довіреності представника Міністерства та відсутність повноважень на укладення Договорів-1, 2 (Договір № 303/26/230-19 про закупівлю товарів, робіт або послуг (за кошти Державного бюджету України) від 03.09.2019), уклав спірні договори, однак 05.09.2019 повідомив позивача про те, що оплата за договорами здійснюватися не буде, оскільки договори підписані не уповноваженою особою.

В подальшому, Міністерство оборони України, з посиланням на неналежне виконання позивачем зобов`язань за договорами з поставки товару надіслав Товариству вимоги про сплату штрафних санкцій.

Отже, наведені обставини свідчать про недобросовісність поведінки відповідача.

Відповідно до частини четвертої ст. 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Норми статті 129 Конституції України визначають, що основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення.

Згідно з преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Отже, рішення Господарського суду міста Києва від 06.07.2020 у справі № 910/1246/20, яке набрали законної сили у порядку статті 85 ГПК України, не може бути поставлено під сумнів, а інші рішення, в тому числі і у даній справі, не можуть йому суперечити.

Преюдиціальність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Наведеної позиції також дотримується Вищий господарський суд України у постановах від 30.01.2013 у справі № 5020-660/2012 та від 06.03.2014 у справі № 910/11595/13.

Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії.

Таким чином, рішення Господарського суду міста Києва від 06.07.2020 у справі № 910/1246/20 в частині визнання Договору № 303/26/230-19 про закупівлю товарів, робіт або послуг (за кошти Державного бюджету України) від 03.09.2019 недійсним має преюдиціальне значення, а встановлені у вказаному судовому акті факти повторного доведення не потребують.

Звертаючись з даною позовною заявою, позивач просив суд стягнути з відповідача суму забезпечення виконання зобов`язань за Договором № 303/26/230-19 про закупівлю товарів, робіт або послуг (за кошти Державного бюджету України) від 03.09.2019 у розмірі 73 837,80 грн, оскільки підставою для повернення такого забезпечення умовами Договору передбачено, зокрема, визнання його судом недійсним.

Частиною першою ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Як зазначалось, частиною першою ст. 26 Закону № 922-VIII, передбачено, що замовник повертає забезпечення виконання договору про закупівлю у разі визнання судом договору про закупівлю недійсними, а також згідно з умовами, зазначеними в договорі, але не пізніше ніж протягом п`яти банківських днів з дня настання зазначених обставин.

Аналогічні положення зберіглися в п. 4 частини другої ст. 27 Закону № 922-VIII, в редакції, що діє на момент розгляду даної справи, передбачено, що замовник повертає забезпечення виконання договору про закупівлю згідно з умовами, зазначеними в договорі про закупівлю, але не пізніше ніж протягом п`яти банківських днів з дня настання зазначених обставин.

Відповідно до п. 12.3. Договору, забезпечення виконання Договору про закупівлю повертається, зокрема, у разі визначення судом Договору недійсним, а також з умовами, зазначеними у Договорі, але не пізніше ніж протягом п`яти банківських днів.

З матеріалів справи вбачається, що Договір № 303/26/230-19 про закупівлю товарів, робіт або послуг (за кошти Державного бюджету України) від 03.09.2019 визнано недійсним з дати набрання рішенням Господарського суду міста Києва від 06.07.2020 у справі № 910/1246/20 законної сили, а саме з дати винесення Північним апеляційним господарським судом постанови від 03.02.2021.

Таким чином, забезпечення виконання зобов`язань за Договором № 303/26/230-19 про закупівлю товарів, робіт або послуг (за кошти Державного бюджету України) від 03.09.2019 підлягає поверненню не пізніше ніж протягом п`яти банківських днів з дня визнання судом Договору недійсним.

Посилання відповідача на те, що позивачем не було виконано умови Договору щодо поставки товару, у зв`язку з чим забезпечення виконання Договору не повертається, а відповідач має право залишити внесені позивачем кошти в якості забезпечення виконання Договору спростовуються матеріалами справи та не відповідають нормам законодавства України.

Відповідно до частини першої ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Отже, визнання договору недійсним тягне за собою повернення сторін договору у первісний стан (кожна сторона повертає одна одній у натурі все, що було одержано за недійсним договором).

Крім того, як було встановлено рішенням Господарського суду міста Києва від 06.07.2020 у справі № 910/1246/20, Міністерство оборони України 05.09.2019 повідомило позивача про те, що оплата за Договором здійснюватися не буде, оскільки Договір підписаний не уповноваженою особою, що свідчить про обізнаність відповідача щодо наслідків недійсності правочину.

Приймаючи до уваги викладене, позовні вимоги щодо стягнути з відповідача суми забезпечення виконання зобов`язань за Договором у розмірі 73 837,80 грн підлягають задоволенню в повному обсязі.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 5 874,35 грн, суд зазначає наступне.

Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

За змістом статей 524 та 533 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов`язання зі сплати коштів.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК, а тому визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань. Аналогічної правової позиції Верховний Суд у постанові від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17.

Відповідно до п. 3.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Отже, в даному випадку, за порушення виконання грошового зобов`язання на відповідача покладається відповідальність відповідно до статті 625 ЦК України, яка полягає у приєднанні до невиконаного обов`язку, нового додаткового обов`язку у вигляді відшкодування матеріальних втрат позивача від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення.

Цивільним кодексом України, як основним актом цивільного законодавства, не передбачено механізму здійснення розрахунку інфляційних втрат кредитора у зв`язку із простроченням боржника у виконанні грошового зобов`язання.

Водночас, частиною першою ст. 8 ЦК України визначено, що якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Частиною п`ятою ст. 4 ЦК України передбачено, що інші органи державної влади України у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, можуть видавати нормативно-правові акти, що регулюють цивільні відносини.

Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» від 06.02.2003 № 491-IV (далі - Закон № 491-IV) визначено індексацію грошових доходів населення як встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг (ст. 1 Закону № 491-IV).

Положеннями ст. 2 Закону № 491-IV передбачено, що як об`єкти індексації грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України, що не мають разового характеру. Водночас вказаною статтею Закону № 491-IV законодавець передбачив право Кабінету Міністрів України встановлювати інші об`єкти індексації, поряд з тими, що зазначені у частині першій цієї статті.

З метою реалізації Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» Кабінет Міністрів України постановою № 1078 від 17.07.2003 затвердив Порядок проведення індексації грошових доходів населення (далі - Порядок).

Положеннями п. 1 Порядку передбачено, що цей Порядок визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення і поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання державних та приватних виконавців, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників.

Абзацем другим п. 1-1 Порядку передбачено, що індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків (п. 4 Порядку).

Отже, при розрахунку інфляційних втрат у зв`язку із простроченням боржником виконання грошового зобов`язання до цивільних відносин, за аналогією закону, підлягають застосуванню норми Закону № 491-IV, приписи Порядку та Методика розрахунку базового індексу споживчих цін, затверджена наказом Державного комітету статистики України № 265 від 27.07.2007.

Порядок індексації грошових коштів для цілей застосування ст. 625 ЦК України визначається із застосуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції) за офіційними даними Державного комітету статистики України у відповідний місяць прострочення боржника, як результат множення грошового доходу на величину приросту споживчих цін за певний період, поділену на 100 відсотків (абзац п`ятий п. 4 Порядку).

Умовами ст. 625 ЦК України визначено право особи отримати компенсацію інфляційних збитків за весь період прострочення. Якщо індекс інфляції в окремі періоди є меншим за одиницю та має при цьому економічну характеристику - «дефляція», то це не змінює його правової природи і не може мати наслідком пропуску такого місяця, оскільки протилежне зруйнує послідовність математичного ланцюга розрахунків, визначену Порядком.

Об`єднаною палатою Верховного Суду у постанові від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19 роз`яснено, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:

- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;

- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок інфляційних втрат за період з 10.02.2021 по 16.12.2021, суд встановив, що він розрахований невірно, оскільки невірно відрахована дата початку нарахування інфляційних втрат, оскільки, відповідно п. 12.3. Договору, забезпечення виконання зобов`язань підлягає поверненню не пізніше ніж протягом п`яти банківських днів з дня визнання судом Договору недійсним. Оскільки рішення Господарського суду міста Києва від 06.07.2020 у справі № 910/1246/20, яким визнано Договір недійсним, набрало законної сили з дати винесення Північним апеляційним господарським судом постанови, а саме: з 03.02.2021, то п`ятя банківських днів спливають 10.02.2021 включно, а відлік повернення забезпечення виконання зобов`язань, починається з 11.02.2021.

Крім того, позивачем при розрахунку не враховано інфляційну складову боргу за грудень 2021 року, хоча при зазначені періоду нарахування вказано до 16.12.2021, тоді як згідно з методикою розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання, враховується, що якщо час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, то за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу.

У зв`язку з чим, судом здійснено власний перерахунок інфляційних втрат за період з 11.02.2021 по 16.12.2021, згідно з яким розмір інфляційних втрат за вказаний період становить 6 350,05 грн.

Однак, оскільки суд не може вийти за заявлений позивачем розмір інфляційних втрат, то позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат підлягають задоволенню повністю у розмірі 5 874,35 грн.

Відповідачем належними та допустимими доказами не спростовано право нарахування позивачем втрат від інфляції, контррозрахунок заявлених до стягнення сум надано не було.

За змістом положень ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Відповідно до частини першої ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять до предмета доказування.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05.02.2019 у справі № 914/1131/18, від 26.02.2019 у справі № 914/385/18, від 10.04.2019 у справі № 904/6455/17, від 05.11.2019 у справі № 915/641/18.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Приймаючи до уваги вищевикладене, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Згідно з п. 2 частини першої ст. 129 ГПК України, судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Суд звертає увагу, що в позовній заяві міститься посилання на попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести в зв`язку з розглядом справи, а саме: у зв`язку з розглядом справи позивачем сплачено судовий збір в розмірі 2 270,00 грн, який позивач просить стягнути з відповідача, та позивач також очікує понести інші судові витрати, пов`язані із розглядом зазначеної справи, а саме витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн.

При цьому, частиною восьмою ст. 129 ГПК України передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Однак, позивачем не надано відповідних доказів на підтвердження понесених ним витрат на професійну правничу допомогу.

На підставі викладеного, враховуючи положення ст. 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 74, 129, 236 - 238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Стягнути з Міністерства оборони України (03168, місто Київ, проспект Повітрофлотський, будинок 6; ідентифікаційний код юридичної особи: 00034022) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «САЛІТА-ТРЕЙД» (04107, місто Київ, вулиця Нагірна, будинок 12; ідентифікаційний код юридичної особи: 41068201) 79 712 (Сімдесят дев`ять тисяч сімсот дванадцять) грн 15 коп., у тому числі: 73 837 (Сімдесят три тисячі вісімсот тридцять сім) грн 80 коп. суми забезпечення виконання зобов`язань та 5 874 (П`ять тисяч вісімсот сімдесят чотири) грн 35 коп. інфляційних втрат, а також судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 270 (Дві тисячі двісті сімдесят) грн 00 коп.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

4. Рішення набирає законної сили у строк та в порядку, встановленому статтею 241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду в строк, встановлений статтею 256 Господарського процесуального кодексу України та в порядку, передбаченому статтею 257 Господарського процесуального кодексу України.

З повним текстом рішення можна ознайомитись у Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою:http://reyestr.court.gov.ua/.

Повний текст рішення складено та підписано 12.04.2022.

Суддя Владислав ДЕМИДОВ