РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

12.04.2022Справа № 910/21141/21

Суддя Господарського суду міста Києва Трофименко Т.Ю., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) представників сторін справу

за позовом Державної податкової служби України

до Державного підприємства "Сервісно-видавничий центр"

про стягнення 540 696,40 грн,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Кита надійшла позовна заява Держаної податкової служби України до Державного підприємства "Сервісно-видавничий центр" про стягнення 540 696,40 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором № 93 по забезпеченню відшкодування коштів, витрачених на оплату комунальних послуг та енергоносіїв у 2020 році в приміщенні за адресою: Львівська площа, 8, від 09.12.2020.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.12.2021 № 910/21141/21 позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

10.01.2022 через загальний відділ діловодства суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.01.2022 вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/21141/21, вирішено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (без проведення судового засідання).

01.02.2022 через відділ діловодства сулу від позивача надійшло клопотання про здійснення подальшого розгляду справи за правилами загального позовного провадження з викликом сторін.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.02.2022 у задоволенні вказаного клопотання відповідача відмовлено.

18.02.2022 через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позов.

Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Ухвала про відкриття провадження у справі № 910/21141/21 була надіслана на адреси учасників справи рекомендованим листом з повідомленням про вручення та отримана представниками останніх, що підтверджується поверненням на адресу суду рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення.

Враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, суд вважає, що справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

09.12.2020 між Державною податковою службою України (виконавець) та Державним підприємством "Сервісно-видавничий центр" (замовник) укладеного договір № 93 по забезпеченню відшкодування коштів, витрачених на оплату комунальних послуг та енергоносіїв у 2020 році в приміщенні за адресою: Львівська площа, 8 (надалі також - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору виконавець забезпечує протягом дії цього договору оплату наданих послуг спеціалізованими підприємствами-постачальниками з електричної та теплової енергії, водопостачання та водовідведення, послуг з утримання нерухомого майна, послуг з доглядання за будинками і послуг з технічного обслуговування ліфтів (далі - послуги) в нежитлові приміщення замовника за адресою: м. Київ, Львівська площа, 8, а Замовник відшкодовує виконавцю кошти, витрачені на оплату цих послуг пропорційно до займаної площі:

1. для розрахунку теплової енергії - 3 366,07 м2 - Додаток 2;

2. для розрахунку водопостачання - 295,10 м2 - Додаток 1;

3. для розрахунку водовідведення - 295,10 м2 - Додаток 1;

4. для розрахунку електричної енергії - 120,10 м2 - Додаток 3;

5. для розрахунку послуг з утримання нерухомого майна - 332,00 м2 - Додаток 5;

6. для розрахунку послуг з технічного обслуговування ліфтів - 222,1 м2 - Додаток 4.

Згідно з п. 1.2 договору, замовник відшкодовує виконавцю кошти, витрачені на оплату цих послуг пропорційно до займаної площі та показників фактичних витрат за тарифами відповідних спеціалізованих підприємств-постачальників.

Як встановлено у п. 3.1 договору, орієнтовна ціна цього договору становить 430 578,24 грн без ПДВ:

з постачання теплової енергії - 345,73 грн без ПДВ;

послуги з водопостачання - 799,50 грн без ПДВ;

послуги з водовідведення - 721,77 грн;

з постачання електричної енергії - 33 534,05 грн без ПДВ;

послуги з технічного обслуговування ліфтів - 2 338,44 грн без ПДВ;

послуги з утримання нерухомого майна - 47 329,75 грн.

За приписами пунктів 4.1, 4.2 договору відшкодування за спожиті послуги проводиться за кожний місяць на підставі наданих виконавцем актів наданих послуг, розрахунків до них, які базуються на процентному співвідношенні площі приміщень, що займає замовник до площ всіх приміщень та показників фактичних витрат за тарифами відповідних спеціалізованих підприємств-постачальників.

Замовник зобов`язується не пізніше 5-ти банківських днів від дати отримання актів наданих послуг та розрахунків до них сплатити за спожиті послуги в обов`язковому порядку платіжним дорученням на рахунок виконавця.

У п. 5.1.3 договору встановлено обов`язок виконавця надавати замовнику щомісячно, не пізніше 5 числа наступного за розрахунковим місяцем, акти наданих послуг по відшкодуванню спожитих послуг (далі - акт) та розрахунки до них. У грудні акт надається до 20 грудня.

У п. 5.3.2 договору визначено право замовника повернути акти виконавцю без здійснення оплати у разі неналежного оформлення (відсутність печатки, підписів тощо).

Договір набирає чинності з моменту підписання сторонами і діє до 31.12.2020 (включно), а в частині проведення розрахунків - до повного виконання. Відповідно до частини третьої статті 631 Цивільного кодексу України, сторони домовились, що умови цього договору розповсюджуються на відносини по відшкодуванню коштів, витрачених виконавцем на оплату послуг, що виникли між сторонами з 01.01.2020. (п. 9.1 договору).

На виконання умов договору сторонами підписано:

· акти наданих послуг по відшкодуванню витрат за послуги постачання електричної енергії № 84 від 17.12.2020 (з 01.01.2020 по 30.11.2020) на суму 23 933,75 грн, № 108 від 24.12.2020 (з 01.12.2020 по 31.12.2020) на суму 4335,72 грн;

· акти наданих послуг по відшкодуванню витрат за послуги з постачання теплової енергії № 106 від 24.12.2020 (з 01.12.2020 по 31.12.2020) на суму 78 664,15 грн, № 85 від 17.12.2020 (з 01.01.2020 по 05.04.2020, з 03.11.2020 по 30.11.2020) на суму 209 771,43 грн;

· акти наданих послуг по відшкодуванню витрат з утримання нерухомого майна № 107 від 24.12.2020 (з 01.12.2020 по 31.12.2020) на суму 5 061,77 грн, № 89 від 17.12.2020 (з 01.01.2020 по 30.11.2020) на суму 43 606,69 грн;

· акт наданих послуг по відшкодуванню витрат за послуги з водопостачання № 86 від 17.12.2020 (з 01.01.2020 по 31.12.2020) на суму 1 535,92 грн;

· акт наданих послуг по відшкодуванню витрат за послуги з водовідведення № 87 від 17.12.2020 (з 01.01.2020 по 31.12.2020) на суму 1 114,45 грн;

· акти наданих послуг по відшкодуванню витрат за послуги з вивезення та утилізації сміття № 88 від 17.12.2020 (з 01.01.2020 по 31.03.2020, з 01.09.2020 по 31.12.2020) на суму 1 534,86 грн;

· акти наданих послуг по відшкодуванню витрат за послуги з технічного обслуговування ліфтів № 90 від 17.12.2020 (з 01.01.2020 по 10.02.2020, з 17.04.2020 по 31.12.2020) на суму 2 618,41 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що в порушення взятих на себе зобов`язань відповідач не здійснив на користь позивача оплату за надані послуги у 2020 році, у зв`язку з чим у нього утворилась заборгованість у розмірі 372 177,15 грн. У зв`язку з простроченням виконання зобов`язань за договором позивач нарахував та заявив до стягнення з відповідача пеню у розмірі 126 669,14 грн, 3% річних у розмірі 10 247,62 грн та інфляційні в розмірі 31 602,49 грн.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач зазначає, що заборгованість підприємства з оплати за надані послуги виникла внаслідок призупинення Державною казначейською службою України операцій по рахункам. Відповідач докладає зусиль щодо своєчасного розрахунку з контрагентом, а тому відсутня його вина у порушенні зобов`язань за договором. У зв`язку з цим відповідач звертався до Комісії з реорганізації Державної фіскальної служби України, Державної податкової служби України та Міністра фінансів України з приводу погашення заборгованості.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає таке.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 ст. 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 ст. 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України).

Як встановлено ч. 1 ст. 901 Господарського кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з ч. 1 ст. 903 Господарського кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі статтями 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

З поданих матеріалів судом встановлено, що на виконання умов договору протягом 2020 року відповідачу було надано послуги з постачання теплової енергії, водопостачання та водовідведення, постачання електричної енергії, технічного обслуговування ліфтів, утримання нерухомого майна загалом вартістю 372 177,15 грн, що підтверджується підписаними у двосторонньому порядку замовником та виконавцем актами наданих послуг по відшкодуванню витрат за послуги постачання електричної енергії № 84 від 17.12.2020 (з 01.01.2020 по 30.11.2020) на суму 23 933,75 грн, № 108 від 24.12.2020 (з 01.12.2020 по 31.12.2020) на суму 4 335,72 грн; по відшкодуванню витрат за послуги з постачання теплової енергії № 106 від 24.12.2020 (з 01.12.2020 по 31.12.2020) на суму 78 664,15 грн, № 85 від 17.12.2020 (з 01.01.2020 по 05.04.2020, з 03.11.2020 по 30.11.2020) на суму 209 771,43 грн; по відшкодуванню витрат з утримання нерухомого майна № 107 від 24.12.2020 (з 01.12.2020 по 31.12.2020) на суму 5 061,77 грн, № 89 від 17.12.2020 (з 01.01.2020 по 30.11.2020) на суму 43 606,69 грн; по відшкодуванню витрат за послуги з водопостачання № 86 від 17.12.2020 (з 01.01.2020 по 31.12.2020) на суму 1 535,92 грн; по відшкодуванню витрат за послуги з водовідведення № 87 від 17.12.2020 (з 01.01.2020 по 31.12.2020) на суму 1 114,45 грн; по відшкодуванню витрат за послуги з вивезення та утилізації сміття № 88 від 17.12.2020 (з 01.01.2020 по 31.03.2020, з 01.09.2020 по 31.12.2020) на суму 1 534,86 грн; відшкодуванню витрат за послуги з технічного обслуговування ліфтів № 90 від 17.12.2020 (з 01.01.2020 по 10.02.2020, з 17.04.2020 по 31.12.2020) на суму 2 618,41 грн.

Позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогою щодо оплати заборгованості за спожиті послуги листами № 666/6/99-00-10-08-02-06 від 13.01.2021, № 10499/99-00-10-01-02-05 від 11.05.2021, а також і з претензією № 12545/6/99-00-10-01-02-06 від 03.06.2021.

У відповідь на претензію відповідач листом № 316 від 11.06.2021 повідомив позивача про те, що заборгованість виникла з незалежних від відповідача причин (неналежне виконання фінансових зобов`язань контрагентами), а також зазначив про наявність у позивача дебіторської заборгованості у розмірі 1 251 465,40 грн.

Як встановлено п. 4.2 договору замовник зобов`язується не пізніше 5-ти банківських днів від дати отримання актів наданих послуг та розрахунків до них сплатити за спожиті послуги в обов`язковому порядку платіжним дорученням на рахунок виконавця.

Оскільки відповідно до матеріалів справи та доводів позивача у позовній заяві, не спростованих відповідачем, перераховані вище акти наданих послуг ним було передано на підпис представнику Державного підприємства "Сервісно-видавничий центр" 17.12.2020 та 24.12.2020, то згідно з указаним положенням договору відповідач мав відшкодувати виконавцю витрачені ним на оплату послуг кошти у строк до 24.12.2020 та 04.01.2021 відповідно.

Однак, суд звертає увагу, що до матеріалів справи не було додано належних доказів та допустимих доказів відповідно до статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження сплати відповідачем заборгованості за надані послуги перед позивачем у розмірі 372 177,15 грн.

Отже, суд доходить висновку, що в порушення зазначених норм Цивільного кодексу України та умов договору відповідач не виконав свої грошові зобов`язання за договором з відшкодування виконавцю коштів, витрачених на оплату послуг з постачання теплової енергії, водопостачання та водовідведення, постачання електричної енергії, технічного обслуговування ліфтів, утримання нерухомого майна у 2020 році загальною вартістю 372 177,15 грн, а тому позовні вимоги про стягнення цієї суми підлягають задоволенню.

Крім того, позивачем заявлено до стягнення 3% річних у розмірі 10 247,62 грн та інфляційні втрати у розмірі 31 602,49 грн за період прострочення з 01.01.2021 по 01.12.2021.

Пунктом 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитору зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. Сторони договору можуть зменшити або збільшити передбачений законом розмір процентів річних. (п.п. 4.1, 4.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» №14 від 17.12.2013).

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). (п.п. 3.1, 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» №14 від 17.12.2013)

Перевіривши розрахунок 3% річних, суд зазначає, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню у повному обсязі розмірі у зв`язку з правильністю та обґрунтованістю здійсненого розрахунку.

Щодо інфляційних суд зазначає, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню у заявленому позивачем розмірі, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 237 Господарського процесуального кодексу України суд позбавлений можливості самостійно виходити за межі заявлених позовних вимог.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача на його користь пеню у загальному розмірі 126 669,14 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов`язання може забезпечуватись неустойкою, порукою, заставою, притриманням, завдатком.

Статтею 611 Цивільного кодексу України зазначено, що одним з наслідків порушення зобов`язання є оплата неустойки (штрафу, пені) - визначеної законом чи договором грошової суми, що боржник зобов`язаний сплатити кредитору у випадку невиконання чи неналежного виконання зобов`язання, зокрема у випадку прострочення виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбаченому у Господарському кодексі України, іншими законами та договором.

Частиною 1 ст. 549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойка - це грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Згідно з нормами ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

При цьому Суд зазначає, що розуміння господарських санкцій у Господарському кодексі України є дещо ширшим поняття цивільно-правової неустойки. Під штрафними санкціями тут розуміються також і грошові суми, які учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити в разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності. Неустойка в розумінні ст. 549 Цивільного кодексу України - це спосіб забезпечення та санкція за порушення саме приватноправових (цивільно-правових) зобов`язань.

Частиною 2 статті 231 Господарського кодексу України передбачено, що у разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах:

за порушення умов зобов`язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг);

за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Отже, виходячи з положень зазначеної норми матеріального права, застосування до боржника, який порушив господарське зобов`язання штрафних санкцій у вигляді пені та штрафу, передбачених абзацом 3 частини 2 статті 231 ГК України, можливо при сукупності відповідних умов, а саме: якщо інший розмір певного виду штрафних санкцій не передбачений договором або законом; якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення, пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України, якщо допущено прострочення виконання не грошового зобов`язання, пов`язаного з обігом (поставкою) товарів, виконаних робіт, наданням послуг, з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір пені за кожний день прострочення виконання такого зобов`язання та за прострочення його виконання понад тридцять днів додатково вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафу з вказаної вартості. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у справі № 903/545/17 від 11.05.2018.

Штрафні санкції, передбачені абзацом третім частини другої статті 231 ГК України, застосовуються за допущене прострочення виконання лише негрошового зобов`язання, пов`язаного з обігом (поставкою) товару, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких й вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафних санкцій (п. 2.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань").

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

При цьому, щодо пені за порушення грошових зобов`язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. (п.2.5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» №14 від 17.12.2013)

У п. 6.1 договору сторони погодили, що у разі невиконання або неналежного виконання зобов`язань за договором сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України.

На підставі вказаних положень закону позивачем нараховано пеню за несвоєчасне здійснення платежів на суму 284 115,51 грн за період прострочки з 24.12.2020 по 30.11.2021 та пеню за несвоєчасне здійснення платежів на суму 88 061,64 грн за період прострочки з 31.12.2020 по 30.11.2021.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок пені, суд зазначає, що ним неправильно визначено початок прострочення оплати за актами від 17.12.2020 та 24.12.2020, який починається 25.12.2020 та 05.01.2021 відповідно, а також неправомірно нараховано пеню поза допустимим шестимісячним строком для її нарахування. Так, оскільки положення договору не містять вказівки на встановлення іншого строку припинення нарахування пені, ніж встановленого в ст. 232 Господарського кодексу України, то нарахування штрафних санкцій припиняється зі спливом 6 місяців.

Отже, за розрахунком пені, здійсненим судом, виходячи з правильного початку прострочення та у межах вказаного строку (за прострочення оплати у розмірі 284 115,51 грн - з 25.12.2020 по 25.06.2021, за прострочення оплати у розмірі 88 061,64 грн - з 05.01.2021 по 05.07.2021), позовні вимоги щодо пені підлягають частковому задоволенню на суму 68 020,36 грн.

При цьому, суд відхиляє заперечення відповідача у відзиві про відсутність своєї вини у порушенні зобов`язань за договором, з огляду на таке.

Частиною 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов`язання.

В даному випадку відповідач не довів належними та допустимими доказами, що ним вчинялись дії, спрямовані на уникнення порушення умов укладеного між позивачем та відповідачем договору. Самі лише звернення з претензіями чи листами до своїх боржників про необхідність виконання ними зобов`язань перед відповідачем не є достатніми заходами в розумінні ст. 614 Цивільного кодексу України.

Крім того, суд вважає необхідним зазначити, що у відзиві з посиланням на ст. 233 ГК України відповідач зазначає про збитковість підприємства та долучає звіт про фінансові результати за 9 місяців 2021 року.

Однак, вказані твердження відповідача суд не оцінює як клопотання про зменшення штрафних санкцій, а за власною ініціативою суд не вбачає підстав зменшувати їх розмір, з огляду на відсутність достатнього обсягу доказів на підтвердження обставин, які мають істотне значення та які можуть бути підставою для зменшення розміру штрафних санкцій.

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, зважаючи на викладене вище, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства "Сервісно-видавничий центр" (вул. Нижньоюрківська, 6, м. Київ, 04080, ідентифікаційний код 25286486) на користь Державної податкової служби України (пл. Львівська, 8, м. Київ, 04053, ідентифікаційний код 43005393) основний борг у розмірі 372 177,15 грн, пеню у розмірі 68 020,36 грн, 3% річних у розмірі 10 247,62 грн, інфляційні в розмірі 31 602,49 грн та судовий збір у розмірі 7 230,71 грн.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 12.04.2022

Суддя Т. Ю. Трофименко