ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" квітня 2022 р. Справа №5027/805-б/2012

м. Львів

Західний апеляційний господарський суд у складі:

головуючого судді МАТУЩАКА О.І.

суддів БОНК Т.Б.

СКРИПЧУК О.С.

За участю секретаря судового засідання Гулик Н.

за участю представників учасників у справі:

від апелянта-1: Данилюк А.Р.;

арбітражний керуючий Мацьоцький О.І.;

розглянувши апеляційні скарги: 1) Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, м. Чернівці №2400-0801-8/13664 від 15.04.2021

2) Головного управління Державної податкової служби у Чернівецькій області, м.Чернівці №3640/5/24-13-20-02 від 19.04.2021

на ухвалу Господарського суду Чернівецької області від 06.04.2021, повний текст 07.04.2021 (суддя В.В. Дутка) про закриття провадження

у справі №5027/805-б/2012

за заявою Управління Пенсійного фонду України в м.Чернівці

про банкрутство Державного підприємства Дослідне господарство ЦентральнеБуковинської державної сільськогосподарської дослідної станції Інституту сільського господарства Карпатського регіону НААН України

ВСТАНОВИВ:

Суть спору та фактичні обставини справи.

Ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 09.11.2012 за заявою управління Пенсійного фонду України в м.Чернівцях порушено провадження у справі про банкрутство ДП Дослідне господарство ЦентральнеБуковинської державної сільськогосподарської дослідної станції Інституту сільського господарства Карпатського регіону НААН України.

Постановою суду від 22.09.2016 боржника визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру.

Ухвалою від 26.12.2019 призначено ліквідатором банкрута арбітражного керуючого Мацьоцького О.І.

Національною академією аграрних наук України подано заяву про закриття провадження у справі у зв`язку з тим, що банкрутом у цій справі є державне підприємство, до якого не застосовується судова процедура ліквідації, крім тих, що ліквідуються за рішенням власника протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом, відповідно до пункту 2 розділу ІІІ Закону України «Про визнання таким, що втратив чинність, Закон України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації».

Ухвалою суду від 06.04.2021 у справі №5027/805-б/2012 заяву Національної академії аграрних наук України про закриття провадження по справі задоволено; закрито провадження у справі №5027/805-б/2012 про банкрутство ДП Дослідне господарство Центральне Буковинської державної сільськогосподарської дослідної станції Інституту сільського господарства Карпатського регіону НААН України.

Ухвала суду мотивована тим, що оскільки боржник є державним підприємством, відносно якого не підлягає застосуванню судова процедура ліквідації, а перехід до іншої процедури після визнання боржника банкрутом чинним Кодексом України з процедур банкрутства не передбачено, відтак справа про банкрутство боржника не підлягає подальшому розгляду господарським судом, що є підставою для застосування положень п. 7 ч. 1 ст. 90 КУзПБ та закриття провадження у справі.

При цьому, суд першої інстанції врахував правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 20.10.2020 у справі №916/61/13-г.

Узагальнення доводів особи, яка подала апеляційну скаргу та інших учасників справи.

Не погоджуючись із постановленою ухвалою, Головне управління Державної податкової служби у Чернівецькій області та Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області звернулися до Західного апеляційного господарського суду із апеляційними скаргами на зазначену ухвалу суду, в яких просять скасувати оскаржувану ухвалу суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду.

Доводи апеляційних скарг є близькими за змістом і зводяться до такого:

- пункт 2 розділу ІІІ Закону України «Про визнання таким, що втратив чинність, Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації» (Закон №145-ХІ) передбачає незастосування ліквідаційної процедури у справах про банкрутство державних підприємств, якщо така ліквідаційна процедура не була застосована раніше, тобто забороняє перехід у справах про банкрутство державних підприємств від процедури розпорядження майна чи санації до ліквідаційної процедури протягом трьох років з дня набрання чинності такою нормою. Однак, жодних вказівок на необхідність припинення вже існуючої ліквідаційної процедури вказаний Закон не містить;

- в даному випадку ліквідаційна процедура відкрита ще до набрання чинності Законом №145-ХІ, а згідно із ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи;

- безпідставне закриття провадження у справі про банкрутство призведе до зняття мораторію на задоволення вимог кредиторів, відновлення господарської діяльності банкрута та настане строк сплати зобов`язань, що в свою чергу потягне за собою застосування фінансових санкцій та пені за несвоєчасне виконання зобов`язань; виникнення поточних зобов`язань по податках і зборах, обов`язкових платежах, що призведе до зростання заборгованості як до бюджету, так і по інших платежах, а також зробить неможливим відновлення платоспроможності державного підприємства боржника;

- висновок суду першої інстанції про закриття провадження у справі з підстав набрання чинності Законом №145-ХІ та як такої, що не підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, є безпідставним та не відповідає нормам ГПК України і КУзПБ.

Відзивів на апеляційну скаргу, а також інших клопотань, заяв в порядку ст.207 ГПК України, учасниками у справі заявлено не було.

06.04.2022 в судовому засіданні в режимі відеоконференції взяли участь представник ГУ ПФУ в Чернівецькій області та арбітражний керуючий Мацьоцький О.І., які навели доводи по суті апеляційних скарг і просили скасувати оскаржувану ухвалу. Представники інших учасників у справі в судове засідання не з`явилися.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи зазначене, а також те, що явка представників учасників у справі в судове засідання не визнавалася обов`язковою, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про розгляд справи за відсутності представників учасників справи, які не з`явилися.

Оцінка суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КУзПБ, провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, ГПК України, іншими законами України.

З прийняттям Закону № 145-ІХ, втратив чинність Закон України "Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації", положення якого поширювались на певне коло суб`єктів, що прямо визначені в цьому законі, а саме: на юридичних осіб - об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації, а також на юридичних осіб - об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації, але можуть бути корпоратизовані, та були включені у відповідний перелік за цим законом.

При цьому, щодо заборон на застосування процедур банкрутства щодо окремих суб`єктів, то положення Закону України "Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації" (в період його чинності) узгоджувались з нормами Господарського кодексу України, а саме з положеннями ч. 3 ст. 214 (у редакції цієї статті станом до втрати чинності вказаним Законом) процедури щодо неплатоспроможних боржників, передбачені цим Кодексом, не застосовуються до казенних підприємств; до державних підприємств, які відповідно до закону не підлягають приватизації, вказані процедури застосовуються в частині санації чи ліквідації лише після виключення їх у встановленому порядку з переліку об`єктів, що не підлягають приватизації.

Водночас, норми пункту 2 розділу ІІІ "Прикінцеві та Перехідні положення" Закону №145-ІХ не містять винятків, окрім тих, що прямо визначені в цій нормі, щодо кола суб`єктів - державних підприємств, на яких за цими нормами не поширюються відповідні заборони у застосуванні процедур санації та ліквідації у справі про банкрутство.

А тому, відсутність в пункті 2 розділу ІІІ "Прикінцеві та Перехідні положення" Закону № 145-ІХ прямої вказівки на збереження в ньому тих обмежень у застосуванні за колом суб`єктів, що були встановлені Законом України "Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації", виключає звуження кола суб`єктів - Державних підприємств, на яких поширюють свою дію положення пункту 2 розділу ІІІ "Прикінцеві та Перехідні положення" Закону № 145-ІХ.

Отже, не допускається звуження кола державних підприємств, на яких поширюються визначені цими положення обмеження у застосуванні процедур санації та ліквідації, окрім тих винятків, які прямо визначені в пункті 2 розділу ІІІ "Прикінцеві та Перехідні положення" Закону № 145-ІХ.

Тобто, положення пункту 2 розділу ІІІ "Прикінцеві та Перехідні положення" Закону №145-ІХ - заборона у застосуванні процедури санації, не поширюється на державні підприємства, що задіяні у виконанні державного оборонного замовлення, виробництві, розробленні, модернізації, ремонті, обслуговуванні озброєння та військової техніки; а заборона у застосуванні процедури ліквідації не поширюється на державні підприємства, що ліквідуються за рішенням власника протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Водночас з матеріалів справи вбачається, що боржником у цій справі не є державне підприємство, на якого поширюються винятки у застосуванні п. 2 розділу ІІІ "Прикінцеві та Перехідні положення" Закону № 145-ІХ за суб`єктним складом.

Разом з цим, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що у цій справі порядок застосування пункту 2 розділу ІІІ "Прикінцеві та Перехідні положення" Закону № 145-ІХ необхідно оцінювати і за темпоральною ознакою - беручи до уваги дату запровадження судової процедури, у якій перебував боржник на момент набрання чинності цим Законом.

Так, положення пункту 2 розділу ІІІ "Прикінцеві та Перехідні положення" Закону №145-ІХ не містять прямої вказівки на закриття провадження у справах про банкрутство.

Водночас ці положення допускають закриття провадження у такій справі на стадії судової процедури розпорядження майном із застосуванням наведених положень.

При цьому, хоча норми п. 9 ч. 1 ст. 90 КУзПБ та п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України і не містять прямої вказівки на закриття провадження у справі про банкрутство з підстав обмеження у застосуванні подальших (після процедури розпорядження майном) процедур санації/ліквідації, проте застосування цих норм, як підстав для закриття провадження у справі про банкрутство, узгоджується із передбаченою законодавцем в ч. 1 ст. 49 КУзПБ можливістю закрити провадження у справі про банкрутство у процедурі розпорядження майном через встановлені в пункті 2 розділу ІІІ "Прикінцеві та Перехідні положення" Закону № 145-ІХ обмеження у застосуванні подальших (після процедури розпорядження майном) судових процедур (ст. 49 КУзПБ) (правова позиція Верховного Суду у складі суддів палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду, викладена у постанові від 18.11.2021 у справі №1-24-7-5/297-06-7817).

З аналізу пункту 2 розділу ІІІ "Прикінцеві та Перехідні положення" Закону № 145-ІХ вбачається, що на відміну від справ про банкрутство державних підприємств, що перебували в процедурі розпорядження майном, необхідно по-іншому розуміти можливість застосування вказаного пункту у справах про банкрутство державних підприємств, які перебували в процедурі санації або ліквідації на час набрання чинності зазначеним Законом, оскільки у цьому пункті відсутнє окреме застереження щодо правил його застосування за темпоральною ознакою - у справах про банкрутство, у яких на час набрання Законом №145-ІХ вже були застосовані процедури санації та ліквідації.

Так, незважаючи на можливість закриття провадження у справі у судовій процедурі розпорядження майном із застосуванням пункту 2 розділу ІІІ "Прикінцеві та Перехідні положення" Закону № 145-ІХ (пункти 9.12, 9.13) ці норми, між тим, не містять ні прямої вказівки, ні не передбачають можливості (як для процедури розпорядження майном у сукупності із застосуванням інших норм: статті 90, 96 КУзПБ, стаття 231 ГПК України тощо) закрити провадження у справах про банкрутство державних підприємств, у яких, на момент набрання чинності Законом № 145-ІХ, тривають вже запроваджені судові процедури санації чи ліквідації.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (ч. 1 ст. 129 Конституції України).

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

Отже, зміст пункту 2 розділу ІІІ "Прикінцеві та Перехідні положення" Закону №145-ІХ потребує тлумачення у справах про банкрутство державних підприємств, які перебували в процедурі санації або ліквідації на час набрання чинності Законом, таким чином, щоб результат застосування вказаних норм відповідав засадам розумності та справедливості та узгоджувався з принципом верховенства права з урахуванням всіх його складників.

Як було зазначено вище, постановою Господарського суду Чернівецької області від 22.09.2016 у справі №5027/805-б/2012 боржника визнано банкрутом та відкрито щодо нього ліквідаційну процедуру.

Так, відповідно до КУзПБ кожна судова процедура у справі про банкрутство містить правовий інструментарій (юридично значимі дії, рішення, правочини тощо), за допомогою якого досягається мета відповідної процедури.

Зокрема, процедура судової санації запроваджується для превенції банкрутства та ліквідації боржника, його фінансового оздоровлення, а також задоволення вимог кредиторів шляхом додаткових заходів (реструктуризація боргів, реорганізація юридичної особи тощо) (частина перша статті 50 КУзПБ).

Ліквідаційна процедура спрямована, в першу чергу, на задоволення вимог кредиторів та виведення з ринку нерентабельних та неперспективних підприємств.

Судові процедури застосовуються у справах про банкрутство шляхом прийняття судових рішень, з моменту набрання чинності яких, законодавець надає учасникам справи комплекс прав і обов`язків та запроваджує відповідні наслідки.

При цьому, якщо КУзПБ допускає перехід від однієї до іншої (наступної за цим Кодексом) процедури (від процедури розпорядження майном до санації та/або ліквідації, від санації до ліквідації, статті 49, 57 КУзПБ тощо), то можливість повернення до попередньої процедури банкрутства, окрім як шляхом скасування у встановленому законом (ГПК України) порядку судового рішення про відкриття відповідної судової процедури у справі про банкрутство, правила КУзПБ не містить.

За правилами ч. 3 ст. 3 ГПК України, ст. 58 Конституції України не допускається зворотна дія закону в часі

Це правило застосовується із врахуванням принципу правової визначеності, який закріплений також і в статті 18 ГПК України, відповідно до ч. 1ї якої судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Принцип правової визначеності, серед іншого (пункт 9.15) передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів (пункт 61 рішення ЄСПЛ у справі "Брумареску проти Румунії" (Brumarescu v. Romania) [GC], No. 28342/95, ECHR 1999-VII). Отже, забезпечення принципу res judicata є однією з найважливіших засад гарантування державою реалізації права людини на справедливий суд.

Таким чином, вжиту законодавцем в нормі пункту 2 розділу ІІІ "Прикінцеві та Перехідні положення" Закону № 145-ІХ лінгвістичну конструкцію "не застосовуються" щодо судових процедур санації та ліквідації, що передбачає обмеження на їх застосування у подальшому (тобто, коли їх ще не було застосовано), між тим не можна ототожнювати з "закриттям провадження", а відповідно не можна і розуміти як вказівку на припинення чинних процедур санації та ліквідації і з закриттям провадження у тих справах про банкрутство державних підприємствах, щодо яких відповідні процедури вже були застосовані (відкриті) на час набрання чинності цим Законом.

Отже, на боржників - державних підприємств, до яких процедури санації/ліквідації у справах про банкрутство застосовані до набрання чинності Законом № 145-ІХ, положення його пункту 2 розділу ІІІ "Прикінцеві та Перехідні положення" не поширюються та не застосовуються як підстава для закриття провадження у відповідній справі про банкрутство, а провадження продовжується відповідно до застосованої у відповідній справі процедури, з урахуванням пункту 4 Прикінцевих та Перехідних положень КУзПБ.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що застосування норм як нових (через зміни у законодавстві, які відбулись з прийняттям Закону № 145-ІХ), що не містять окремої вказівки щодо їх зворотної дії в часі, призведе до не передбаченого законом та не врегульованого ним втручання в ті правовідносини між їх учасниками (у спірних правовідносинах - між визнаними кредиторами та банкрутом на стадії ліквідації у справі про банкрутство, зокрема щодо задоволення вимог кредиторів за правилами спеціального закону про банкрутство), які виникли до цих змін - згідно з судовим рішенням (постановою про визнання банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури), яке не скасоване, набрало законної сили, є обов`язковим до виконання (ст. 18 ГПК України).

При цьому, закриттям провадження у справі про банкрутство посеред триваючої процедури санації/ліквідації відбудеться втручання у наведені правовідносини тією мірою, що ці правовідносини залишаться без їх вирішення, що, в свою чергу, обумовить виникнення нових спорів, однак за відсутності їх правового врегулювання. Тобто закриття судової процедури банкрутства без її завершення та/або без переходу до іншої (передбаченої законом) судової процедури не вирішує, а ускладнює, передусім становище кредиторів боржника.

Відтак підхід суду першої інстанції у застосуванні пункту 2 розділу ІІІ "Прикінцеві та Перехідні положення" Закону № 145-ІХ створює умови для порушення у відповідних правовідносинах у цих справах принципу правової визначеності (певності).

Дійшовши наведених висновків, суд апеляційної інстанції погоджується з аналогічними аргументами скаржників.

Також аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі суддів палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду, викладена у постанові від 18.11.2021 у справі №1-24-7-5/297-06-7817. При цьому, у вказаній постанові Верховний Суд відступив від протилежної правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 20.10.2020 у справі № 916/61/13-г, яка була застосована місцевим господарським судом при постановленні оскаржуваної ухвали.

Натомість, суд першої інстанцій наведеного вище не врахував, неправомірно поширив на боржника, що перебуває у процедурі ліквідації, положення пункту 2 розділу ІІІ "Прикінцеві та Перехідні положення" Закону, у зв`язку із чим дійшов неправильних висновків про наявність підстав для закриття провадження у справі про банкрутство.

Відповідно до ч.1 ст. 275, п.4 ч.1 ст. 280 ГПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Відповідно ст. 13, 76, 77, 86 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам загалом, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить висновку про задоволення апеляційних скарг та відповідно скасування оскаржуваної ухвали суду першої інстанції про закриття провадження у справі із поверненням справи для подальшого розгляду до суду першої інстанції на стадію ліквідаційної процедури.

Судові витрати.

Враховуючи ч. 2 ст. 129 ГПК України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про покладення судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції на боржника.

Керуючись ст. 11, 74, 129, 269 - 270, 275, 280- 284 ГПК України,

Західний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області та Головного управління Державної податкової служби у Чернівецькій області задовольнити.

2. Скасувати ухвалу Господарського суду Чернівецької області від 06.04.2021 про закриття провадження у справі №5027/805-б/2012.

3. Справу №5027/805-б/2012 направити до Господарського суду Чернівецької області для продовження розгляду на стадію ліквідаційної процедури.

4. Судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покласти на боржника.

Стягнути з Державного підприємства Дослідне господарство ЦентральнеБуковинської державної сільськогосподарської дослідної станції Інституту сільського господарства Карпатського регіону НААН України (58025, м.Чернівці, вул.Каштанова, 20, ) на користь Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області (58002, м. Чернівці, пл. Центральна, 3, ) 2 270, 00 грн судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Стягнути з Державного підприємства Дослідне господарство ЦентральнеБуковинської державної сільськогосподарської дослідної станції Інституту сільського господарства Карпатського регіону НААН України (58025, м.Чернівці, вул.Каштанова, 20, ) на користь Головного управління Державної податкової служби у Чернівецькій області (58013, м. Чернівці, вул. Героїв Майдану, 200-А, ) 2 270, 00 грн судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Виконання постанови, в частині стягнення судового збору, здійснювати з урахуванням положень п.1 ч. 1 ст. 64 КУзПБ.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Порядок оскарження постанови встановлено Господарським процесуальним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Кодексом України з процедур банкрутства.

Справу повернути до Господарського суду Чернівецької області.

Повний текст постанови складено та підписано 13.04.2022.

Головуючий (суддя-доповідач) О. МАТУЩАК

Судді: Т. БОНК

О. СКРИПЧУК