ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЖИТОМИРСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________
_______________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" лютого 2022 р. м. Житомир Справа № 906/681/21

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Шніт А.В.

секретар судового засідання: Трохимчук І.Р.

за участю представників сторін:

від позивача: Семенюк Н.М., наказ №107-К від 15.06.2020;

від відповідача: Фещенко Р.В., ордер серія АМ №1014412 від 18.08.2021;

від третьої особи: не з`явився;

прокурор: Кока С.Л., посвід. №066828 від 11.01.2022.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Заступника керівника Житомирської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону в інтересах держави в особі Державного космічного агентства України

до Товариства з обмеженою відповідальністю "М.П.Груп"

за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Національного центру управління та випробувань космічних виробів

про визнання права власності за набувальною давністю

Заступник керівника Житомирської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону звернувся до господарського суду в інтересах держави в особі Державного космічного агентства України з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "М.П.Груп" про визнання за Державним космічним агентством України права власності на квартири №4, 7, 12, 15, 19, які розташовані за адресою: Житомирська обл., м. Малин, вул. Машинобудівників, 4, за набувальною давністю.

Ухвалою від 23.06.2021 постановлено прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі, здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначити підготовче засідання.

Ухвалою від 09.09.2021 постановлено продовжити строк підготовчого провадження; підготовче засідання відкласти на 02.11.2021; залучити до участі у справі третю особу без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Національний центр управління та випробувань космічних засобів.

Ухвалою суду від 02.12.2021 постановлено закрити підготовче провадження та призначити справу №906/681/21 до судового розгляду по суті; призначити судове засідання на 25.01.2021 об 11:00.

25.01.2022 в судовому засіданні оголошено перерву до 17.02.2022.

Прокурор та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву (а.с. 194-202 т. 1) та запереченнях на відповідь на відзив (а.с. 13-18 т.2).

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про причину неявки суд не повідомив, хоча з часом, датою та місцем розгляду справи був ознайомлений вчасно і належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 105 т.2).

Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва у справі №18/188 від 14.10.2005 частково задоволено позовні вимоги Національного космічного агентства України про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Тотем" 1 457 179,64грн (а.с. 23-27 т. 1).

Указом Президента України №1085/2010 від 09.12.2010 Національне космічне агентство України перейменовано на Державне космічне агентство України (позивач).

21.03.2007 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Тотем" і Товариством з обмеженою відповідальністю "М.П.Груп" укладено попередній договір №21/03, згідно умов якого останнє зобов`язалось упродовж п`яти днів після закінчення реконструкції та введення в експлуатацію будинку по вул. Машинобудівників, 4 у м. Малині, укласти з ТОВ "Тотем" Основний договір, за яким упродовж 10 днів передати 5 квартир загальною площею 360кв.м (а.с. 28-30 т.1).

У матеріалах справи наявна копія протоколу загальних зборів учасників ТОВ "М.П.Груп" №4-08 від 30.01.2008, яка свідчить про прийняття вищим органом управління відповідача рішення про відчуження (продаж) спірних квартир (зазначених у попередньому договорі №21/03 від 21.03.2007 та договорі про відступлення права вимоги №21/03/В від 04.02.2008) (а.с. 31-32 т.1).

04.02.2008 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Тотем" (первісний кредитор), Товариством з обмеженою відповідальністю "М.П.Груп" (боржник, відповідач) та Державним космічним агентством України (новий кредитор) укладено договір про відступлення права вимоги №21/03/В (а.с. 33-34 т. 1).

Відповідно до п.1 вказаного договору первісний кредитор передає, а новий кредитор приймає на себе право вимагати від боржника виконання зобов`язань за договором №21/03 від 21.03.2007. Зокрема, новий кредитор отримує право вимагати передачі йому шести квартир у будинку №4 по вул. Машинобудівників у м. Малині, загальною площею 391,3кв.м.

За змістом п.5 договору про відступлення права вимоги №21/03/В від 04.02.2008 передбачено отримання ТОВ "М.П.Груп" від ТОВ "Тотем" грошових коштів у розмірі 1 096 105,64грн, що, у свою чергу, відповідає вартості шести квартир, які вказані в пункті 1 даного договору.

Факт одержання грошових коштів відповідачем на виконання зазначеного договору підтверджується наявними в матеріалах справи копіями платіжних доручень на вказану вище суму (а.с. 56-57 т. 2).

04.03.2008 між позивачем та відповідачем укладено додаткову угоду №2 до договору №21/03/В від 04.02.2008, відповідно до умов якої сторони встановили, що на момент укладення даної угоди заборгованістю ТОВ "М.П.Груп" перед Державним космічним агентством України є шість квартир загальною площею 391,3кв.м, які розташовані у м. Малин, по вул. Машинобудівників, 4 (а.с. 35 т. 1).

Водночас, 04.03.2008 на виконання договору про відступлення права вимоги №21/03/В від 04.02.2008 та додаткової угоди до нього сторонами у справі підписано Акт прийому-передачі житла, за яким ТОВ "М.П.Груп" передало, а Державне космічне агентство України прийняло шість квартир у м. Малин, по вул.Машинобудівників, 4 (квартири №4, 7, 11, 12, 15 і 19) (а.с. 36 т.1).

У матеріалах справи наявний лист Державного космічного агентства України №1263/10-6 від 07.03.2008, яким позивач з метою забезпечення житлом військовослужбовців Головного центру спеціального контролю Національного центру управління та випробувань космічних засобів (третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача) повідомило останнього про передачу йому квартир №4, 7, 11, 12, 15 і 19, які розташовані у м. Малин, по вул.Машинобудівників, 4, для їх подальшого розподілення та оформлення (а.с. 48 т.1).

З огляду на викладене, прокурор вважає, що позивач добросовісно, безперервно володіє зазначеними об`єктами нерухомого майна вже більше десяти років, тому набув право власності на них за набувальною давністю. Водночас, зазначає, що відсутність правовстановлюючих документів на зазначені вище житлові квартири позбавляє його права вільно користуватись та розпоряджатись належними йому приміщеннями.

Таким чином, прокурор звернувся до суду за захистом права позивача шляхом визнання права власності на вищевказане майно за набувальною давністю на підставі ст.344 Цивільного кодексу України за відсутності іншого правового механізму узаконення майнових прав на нерухоме майно.

Оцінивши в сукупності матеріали справи, проаналізувавши вимоги чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, господарський суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, враховуючи наступне.

В аспекті питання належності обраного прокурором способу захисту суд зауважує, що згідно зі статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Суд звертає увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (аналогічні висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16, від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц, від 01.10.2019 у справі №910/3907/18, від 06.04.2021 у справі №910/10011/19).

Відповідно до ч.1 ст.5 Господарського процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

З наведених норм права вбачається, що держава забезпечує захист порушених або оспорюваних прав суб`єктів господарювання. Такі права захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права позивача.

Отже, розглядаючи справу суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.

Тобто спосіб захисту має бути дієвим (ефективним), а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів особи.

Поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними (рішення ЄСПЛ від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" (Doran v. Ireland)).

Таким чином як ефективний засіб (спосіб) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Ефективність означає як попередження стверджуваного порушення чи його продовження, так і надання відповідного відшкодування за будь-яке порушення, яке вже відбулося (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 26.10.2000 у справі "Кудла проти Польщі" (Kudla v. Poland)).

Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Тож визначення та обрання ефективного способу є запорукою поновлення порушеного права особи, а у разі такої неможливості - отримання нею відповідного відшкодування.

У рішенні від 05.04.2005 у справі "Афанасьєв проти України" ЄСПЛ зазначав, що засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

Отже завданням суду є вирішення спору, який виник між учасниками справи у найбільш ефективний спосіб з метою запобігання ситуаціям, які б спричинили повторне звернення до суду з іншим позовом або захисту порушеного права в інший спосіб. Тобто вирішення справи в суді має на меті, зокрема, вирішення спору між сторонами у такий спосіб, щоб учасники правовідносин не мали необхідності докладати зайвих зусиль для врегулювання спору повторно, або врегулювання спору у іншій спосіб, або врегулювання іншого спору, який виник у зв`язку із судовим рішенням тощо.

За змістом п.1 ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.

Так, статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Такий спосіб захисту як "визнання права" може застосовуватись у випадках, коли належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою або у разі відсутності в неї документів, що засвідчують приналежність їй права, тобто в разі необхідності підтвердження в судовому порядку наявності у певної особи конкретного, визначеного за змістом і за обсягом суб`єктивного права.

Передумовою для застосування ст.392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права.

Позов про визнання права власності є речово-правовим, вимоги котрого звернені до суду, який повинен підтвердити наявність у позивача права власності на спірне майно. Об`єктом такого позову є усунення невизначеності відносин права власності позивача щодо індивідуально визначеного майна. Підставою ж позову є обставини, що підтверджують право власності позивача на майно.

За вимогами ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з положеннями ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Статтею 321 ЦК України закріплено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Приписами ст.328 ЦК України унормовано, що право власності набувається на підставах, не заборонених законом та вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Так, змістом ч.1 ст.344 ЦК України передбачено, зокрема, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду (ч.4 ст.344 ЦК України).

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте, не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому, право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних вище умов у сукупності.

Аналогічні правові висновки викладені, зокрема, в постановах Верховного Суду України від 14.05.2019 у справі №910/17274/17, від 10.02.2020 у справі №923/82/19.

Господарський суд, надаючи правову оцінку наявності встановлених ст.344 ЦК України необхідних умов для визнання права власності за набувальною давністю у даній справі, встановив і виходить з того, що:

- спірні квартири як об`єкти цивільного обороту є законними;

- держава в особі Державного космічного агентства України здатна набути право власності за набувальною давністю на спірні об`єкти;

- строк відкритого та безперервного володіння позивачем спірним майном становить більше 10 років (при цьому, варто зауважити, що набувальна давність на дане майно не переривалася здійсненням позивачем як його володільцем фактичного розпорядження квартирами у вигляді передання їх в тимчасове користування іншим особам (відповідним військовослужбовцям);

- добросовісний характер володіння позивачем спірним майном підтверджується тим, що останній не був обізнаний на час заволодіння цим майном, що воно йому не належить, а тому законно вважав його своїм. Добросовісність заволодіння спірними квартирами позивачем полягає в його переконанні, що заволодіння було правомірним, тобто майно надійшло до нього законно. Разом з тим, факт обізнаності особи про те, що вона не є власником речі, не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося зі свідомим порушенням норм права (викрадення, шахрайство).

Так, станом на час отримання спірного нерухомого майна від відповідача позивач не знав і не міг знати, що попередній договір від №21/03 від 21.03.2007 не був зареєстрований у встановленому законом порядку, позаяк стороною даного правочину не був. Водночас, заволодіння спірними квартирами позивачем розпочалось з моменту підписання сторонами Акту прийому-передачі житла, за яким ТОВ "М.П.Груп" передало, а Національне космічне агентство України прийняло шість квартир у м. Малин, по вул. Машинобудівників, 4 (квартири №4, 7, 11, 12, 15 і 19) (а.с. 36 т. 1). При цьому, підписанню вказаного акту передувало прийняття загальними зборами учасників ТОВ "М.П.Груп" рішення, яке оформлене протоколом №4-08 від 30.01.2008, про відчуження (продаж) спірних квартир.

Разом з тим, слід зазначити, що володіння позивачем спірним майном підпадає під ознаки безтитульного, тобто, фактичного володіння, що не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Таким чином, підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі лише у володіння і користування, але не у власність. Зазначене володіння виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, оскільки в даному випадку володілець (користувач) володіє таким майном не як власник. Проте, позивач заволодів спірними квартирами не на підставі будь-якого договору, що опосередковує лише право володіння і користування, а набув права власності на них, що, зокрема, підтверджується Актом прийому-передачі житла від 04.03.2008, підписаним сторонами у справі на виконання договору про відступлення права вимоги №21/03/В від 04.02.2008 та додаткової угоди до нього. Таким чином, Державне космічне агенство України не є титульним володільцем зазначених квартир.

Суд враховує, що фактичним володільцем спірного нерухомого майна на час розгляду справи судом залишається позивач. Матеріали справи не містять доказів щодо факту використання об`єктів нерухомості за адресою: Житомирська область, м. Малин, вул. Машинобудівників, 4, а саме квартир №4, №7, №12 , №15, №19 , іншою особою, аніж позивачем, або без його згоди.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, а також обставини справи, підтверджені наявними в ній матеріалами, суд дійшов висновку, що прокурором обрано ефективний спосіб захисту порушених прав та інтересів позивача, а саме - визнання за останнім права власності на квартири №4, №7 , №12 , №15 , №19 , що знаходяться за адресою: Житомирська область, м. Малин, вул. Машинобудівників, 4, за набувальною давністю. Тобто, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Суд критично оцінює посилання відповідача, в якості заперечень проти позову, на титульність заволодіння позивачем спірними квартирами, з огляду на наступне.

Титульним вважається володіння майном за наявності юридичних (законних) підстав.

Як судом зазначалося вище, підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі лише у володіння і користування, але не у власність. Зазначене володіння виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, оскільки в даному випадку володілець (користувач) володіє таким майном не як власник.

Разом з тим, позивач заволодів спірними квартирами не на підставі будь-якого договору, що опосередковує лише право володіння і користування, а набув права в л а с н о с т і на них, що, зокрема, підтверджується Актом прийому-передачі житла від 04.03.2008, підписаним сторонами у справі на виконання договору про відступлення права вимоги №21/03/В від 04.02.2008 та додаткової угоди до нього. Відтак, Державне космічне агентство України не є титульним володільцем зазначених квартир.

При цьому, суд не бере до уваги доводи відповідача щодо титульності володіння спірними квартирами у зв`язку з наявністю ордерів військовослужбовців на дані квартири (а.с. 76-80 т.1) , виданих на підставі рішення Малинської міської ради №114 від 11.04.2008 "Про надання житлової площі" (а.с. 37-38 т.1), враховуючи наступне.

Вказані вище ордери на спірні квартири є підставою володіння (користування) ними військовослужбовцями, яким видані ордери, а не позивачем. Натомість, позивач, передавши дані квартири, здійснив розпорядження ними саме як їх власник. Тобто, ні рішення Малинської міської ради №114 від 11.04.2008 "Про надання житлової площі", ні ордери на житло не є підставою заволодіння позивачем спірними об`єктами нерухомості та не зазначаються прокурором у позовній заяві як підстави набуття Національним космічним агентством України права власності за набувальною власністю на дане майно.

Таким чином, враховуючи викладене вище, суд дійшов висновку, що заволодіння спірними квартирами позивачем має ознаки безтитульності.

Також, суд не бере до уваги доводи відповідача про недобросовісність позивача щодо набуття права власності на спірні квартири, з огляду на наступне.

Відповідач посилається на недійсність, зокрема, попереднього договору №21/03 від 21.03.2007 та договору про відступлення права вимоги №21/03/В від 04.02.2008. Водночас, питання недійсності зазначених правочинів не є предметом спору та дослідження в даній справі. Також, доказів звернення відповідача до суду з відповідним позовом про визнання даних правочинів недійсними, або ж застосування наслідків їх недійсності (нікчемності) останнім не надано, і такі в матеріалах справи відсутні. Натомість, відповідачем виконано умови вказаних вище договорів саме в частині передачі позивачу спірних квартир, про що, зокрема, свідчать копія протоколу загальних зборів учасників ТОВ "М.П.Груп" №4-08 від 30.01.2008 та Акт прийому-передачі житла від 04.03.2008, підписаний сторонами у справі на виконання договору про відступлення права вимоги №21/03/В від 04.02.2008 та додаткової угоди до нього.

Разом з тим, факт обізнаності особи про те, що вона не є власником речі, не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося зі свідомим порушенням норм права (викрадення, шахрайство).

Окрім того, добросовісний набувач не повинен перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна. Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам статті 388 ЦК України, а, відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар.

Аналогічна правова позиція викладена і в постанові Верховного Суду України від 02.11.2021 у справі №925/1351/19.

Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України", зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Згідно ч.2, 3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відтак, сторони звертаючись до суду повинні враховувати те, що визначення та наповнення доказової бази переданого на розгляд суду спору покладаються саме на сторони, а не на суд.

Суд вирішує спір на підставі поданих та витребуваних в порядку ст.81 ГПК України сторонами доказів.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч.1 ст.86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про задоволення позову.

Відповідно до ч.1 ст.123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч.1, 4 ст.129 Господарського процесуального кодексу України.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 цього Кодексу.

Зокрема, ч.9 ст.29 ГПК України передбачено, що у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Так, дослідивши наявні в справі матеріали та здійснивши аналіз її обставин, суд вважає, що спір у справі виник внаслідок тривалої бездіяльності позивача з юридичного оформлення належного йому права власності на спірні об`єкти нерухомості.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про покладення на позивача обов`язку зі сплати судового збору.

Що стосується витрат відповідача на надання правової допомоги у розмірі 5000,00грн, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.123 ГПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ч.1, 2 ст.126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Так, за змістом п.2 ч.4 ст.129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні заяви відповідача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись статтями 123, 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Визнати за Державним космічним агентством України (01010, м.Київ, вул. Московська, буд. 8; ідентифікаційний код 00041482) право власності на квартири №4, 7, 12, 15, 19, які розташовані за адресою: Житомирська область, м. Малин, вул. Машинобудівників, 4.

3. Стягнути з Державного космічного агентства України (01010, м.Київ, вул. Московська, буд. 8; ідентифікаційний код 00041482) на користь Житомирської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону (10014, м. Житомир, вул. Дмитра Донцова, буд. 20; ідентифікаційний код 38347014):

- 13 117,77грн судового збору.

4. Відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю "М.П.Груп" в задоволенні заяви про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу від 14.01.2022.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 14.04.22

Суддя Шніт А.В.

Віддрукувати: 1 - в справу;

2 - позивачу (рек. з повід.)

+ на ел. пошту:

3 - відповідачу (рек. з повід.)

+ на ел. пошту:

4 - третій особі (рек. з повід.)

+ на ел. пошту:

5 - Житомирській спеціалізованій прокуратурі у військовій та оборонній сфері Центрального регіону (рек. з повід.)

+ на ел. пошту: