ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.04.2022м. ДніпроСправа № 904/51/22

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Бєлік В.Г.., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення (виклику) представників сторін, справу:

за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АЛЬФА СТРАХУВАННЯ", м. Київ
до Державної організації (установа заклад) Військової частини НОМЕР_1 , смт. Черкаське, Новомосковський район, Дніпропетровська область

про відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу (суброгації) у розмірі 24 125,89 грн.

ПРОЦЕДУРА
Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "АЛЬФА СТРАХУВАННЯ" звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Державної організації (установа заклад) Військової частини НОМЕР_1 матеріальну шкоду в порядку регресу (суброгації) у розмірі 24 125,89 грн.

Розглянувши подані позовні матеріали, суд зазначає наступне.

Згідно приписів частини 1 статті 247 Господарського процесуального кодексу України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до частин 3 - 4 статті 12 Господарського процесуального кодексу України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

За змістом приписів частин 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

Згідно положень ч.1 ст. 250 Господарського процесуального кодексу України, питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Виходячи із вказаних вище положень Господарського процесуального кодексу України та беручи до уваги ціну позову (24 125,89 грн.), яка не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто поданий позов відноситься до малозначних справ, а також незначну складність характеру спірних правовідносин та обсяг необхідних доказів, що не потребує проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, суд дійшов висновку про розгляд поданої позовної заяви у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 10.01.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами.

24.01.2022 від відповідача до канцелярії Господарського суду Дніпропетровської області надійшов відзив на позовну заяву вих. № 122 від 21.01.2022.

Виходячи з викладеного, а також враховуючи достатність наявних у справі доказів, суд вбачає за можливе розглянути справу по суті заявлених вимог за наявними у ній документами.

Згідно з ч.4 ст.240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, господарський суд, -

АРГУМЕНТИ СТОРІН:
Позиція позивача, викладена у позовній заяві
Позов мотивовано тим, що 07.02.2017 відбулася дорожньо-транспортна пригода, місце: вул. Артема, біля будівлі Нова Пошта, в м. Покровськ за участю Застрахованого ТЗ Renault Dokker, д.н. НОМЕР_2 та ТЗ КАМАЗ-4310, д.н. НОМЕР_3 ,

На підставі Договору добровільного страхування ризиків, пов`язаних з експлуатацією наземного транспортного засобу № 046.0893554.210 від 16.05.2016, укладеного між Приватним акціонерне товариство "Страхова компанія "АЛЬФА СТРАХУВАННЯ" та Приватним акціонерне товариство "АПК-ІНВЕСТ", відповідно страхового акту № 0227.206.17.01 від 28.03.2017, було виплачено Страхувальнику страхове відшкодування в сумі 24 125,89 грн.

Автомобіль, водій якого визнаний винним у порушенні правил дорожнього руху, що призвели до ДТП, належить відповідачу, тому він має повернути сплачене позивачем стахове відшкодування.

Позиція відповідача, викладена у відзиві на позовну заяву
Відповідач не погоджується із вимогами викладеними у позовній заяві, вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, з огляду нате, що позовна заява не відповідає вимогам ст. ст. 175,177 ЦПК України, а саме, не вказано перелік документів та інші докази, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); вжиття заходів досудового врегулювання спору, заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів). Копія позову не містить протоколу з місця дорожньо-транспортної пригоди та показань свідків. В матеріалах справи які додані до позову а саме постанова від 07.03.2017 року вказано що частина 1 ст.256 КУпАП передбачає , що у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягується до адміністративної відповідальності ( у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі. Тоді, як протокол про адміністративне правопорушення складений з порушенням ст.256 КУпАП, а вина ОСОБА_1 не була доказана. В протоколі про адміністративне правопорушення не зазначено потерпілого. Вказані недоліки унеможливлюють об`єктивний розгляд справи. Військовій частині НОМЕР_1 не було відомо про факт ДТП, яке трапилось 07 лютого 2017 року о 14:55 год. по вул. Артема, біля будівлі Нова Пошта в м.Покровськ, Покровського району Донецької області за участю ОСОБА_1 , так до військової частини не надходили матеріали справи із Національної поліції України; Про факт скоєння дорожньо-транспортної пригоди стало відомо з матеріалів справи, які надійшли до військової частини 06 січня 2022 року від "Страхової компанії" АЛЬФА СТРАХУВАННЯ". Протоколи та копії про скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю ОСОБА_1 військова частина НОМЕР_1 не отримувала. Претензії Страхова компанія АЛЬФА СТРАХУВАННЯ щодо відшкодовування збитків завданих ОСОБА_1 не висувала до військової частини НОМЕР_1 протягом всього часу з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. Відомості про скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю ОСОБА_1 відсутні в базі Міністерства внутрішніх справ України. Військова частина НОМЕР_1 не визнає позовну заяву в повному обсязі оскільки відсутні матеріали доказів скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю ОСОБА_1 (протокол з місця ДТП) та просить суд залишити дану справу без розгляду. Згідно статті 257,261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила становить 3 роки, оскільки подія трапилась 07 лютого 2017 року справа підлягає закриттю в зв`язку із закінченням строків давності.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ТА ДОКАЗИ, ЩО ЇХ ПІДТВЕРДЖУТЬ
Предметом доказування у цій справі є обставини, пов`язані з наявністю/відсутністю підстав для відшкодування відповідачем сплаченої суми вартості матеріальної шкоди позивача, здійснених ним на користь постраждалого від ДТП.

Як вбачається з матеріалів справи, 16.05.2016 між Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "АЛЬФА СТРАХУВАННЯ" (далі - Страховик, Позивач) та Приватним акціонерне товариство "АПК-ІНВЕСТ" (далі - Страхувальник) було укладено договір добровільного страхування ризиків, пов`язаних з експлуатацією наземного транспортного засобу № 046.0893554.210.

Предметом договору є страхування транспортного засобу Renault Dokker, д.н. НОМЕР_2 (далі - Застрахований ТЗ).

07.02.2017 відбулася дорожньо-транспортна пригода, місце: вул. Артема, біля будівлі Нова Пошта, в м. Покровськ (надалі - ДТП) за участю Застрахованого ТЗ Renault Dokker, д.н. НОМЕР_2 та ТЗ КАМАЗ-4310, д.н. НОМЕР_4 , водій ОСОБА_1 , якого було визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

За наслідками ДТП було пошкоджено застрахований у позивача автомобіль Renault Dokker, д.н. НОМЕР_2 .

Зазначені обставини підтверджуються доданою до матеріалів справи постановою Скадовського районного суду від 11.10.2020 у справі № 663/637/17, яка набрала законної сили 24.10.2017

Власник пошкодженого автомобіля Renault Dokker, д.н. НОМЕР_2 звернувся до Страховика з заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування.

З мстою визначення вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля Renault Dokker, д.н. НОМЕР_2 було проведено огляд, про що складено акт огляду КТЗ та ремонтну калькуляцію №2457, відповідно до якої вартість ремонту пошкодженого ТЗ складає 26 806,54 грн., а також отримано Рахунок № АДС-001883, відповідно до якого вартість ремонту ТЗ Renault Dokker, д.н. НОМЕР_2 складає 24 125,89 грн. з урахуванням знижки 10% від суми, вказаної в Калькуляції.

На підставі зібраних документів ПрАТ СК АЛЬФА СТРАХУВАННЯ складено страховий акт по справі № 0227.206.17.01 на суму 24 125,89 грн., після чого здійснено виплату страхового відшкодування, що підтверджується платіжним дорученням №8238.

В лютому 2020 ПрАТ СК Альфа Страхування звернулось з позовом до Павлишена М.В. про відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу (суброгації) до Скадовського районного суду Херсонської області.

Рішенням Скадовського районного суду Херсонської області від 15 січня 2021 року по справі № 663/434/20, яке набрало законної сили 16.02.2021, у задоволенні позову Приватного акціонерного товариства Страхова компанія Альфа страхування до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу в сумі 24 125,89 грн.

Під час розгляду цивільного позову судом було встановлено, що водій на момент ДТП перебував у трудових відносинах з відповідачем, Тобто позов подано не до того відповідача, саме це і стало причиною відмови у задоволенні позовних вимог.

Розмір витрат позивача на виплату страхового відшкодування складає 24 125,89грн., що підтверджено наданою до матеріалів справи копією платіжного доручення від 31.03.2017 №8238

Відповідачем не здійснено добровільне відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування сумі 24 125,89 грн., що і стало причиною звернення до суду із даною позовною заявою.

ОЦІНКА АРГУМЕНТІВ СТОРІН, ВИСНОВКИ СУДУ
Як встановлено вище, позивачем, як страковиком, було сплачено потерпілому від ДТП страхувателю 24 125,89 грн.

Статтею 27 Закону України "Про страхування" та статтею 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Особою, яка має відшкодувати сплачені позивачем кошти є відповідач з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1,2 ст. 1187 Цивільного кодексу України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно частини першої статті 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Відтак, вирішуючи спір, пов`язаний з відшкодуванням шкоди, завданої взаємодією кількох джерел підвищеної небезпеки, зокрема, зіткненням транспортних засобів, слід виходити з того, що у цьому випадку шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто з урахуванням принципу вини.

Джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, здійснення якої створює підвищену імовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність по використанню, транспортуванню, зберіганню предметів, речовин і інших об`єктів виробничого, господарського чи іншого призначення, які мають такі ж властивості. Майнова відповідальність за шкоду, заподіяну діями таких джерел, має наставати як при цілеспрямованому їх використанні, так і при мимовільному прояві їх шкідливих властивостей (наприклад, у випадку заподіяння шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля).

Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з володільцем цього джерела (шофер, машиніст, оператор тощо).

Особа, визнана винною у скоєнні ДТП Павлішен М.В. - на час порушення правил дорожнього руху, яке і спричинило таке ДТП, проходив військову службу по контракту та перебував у трудових відносинах з відповідачем на посаді автослюсаря, водія. Цей факт встановлено рішенням Скадовського районного суду Херсонської області від 15 січня 2021 року по справі № 663/434/20, яке набрало законної сили 16.02.2021 та не потребує додаткового доказування в силу ч.4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно ст. 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (в редакції на момент виникнення правовідносин) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Відповідно до ст. 4 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом: призову громадян України на військову службу; прийняття громадян України на військову службу за контрактом.

За приписами ст. 1 Закону України "Про Збройні Сили України" Збройні Сили України - це військове формування, на яке відповідно до Конституції України покладаються оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про Збройні Сили України" Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України.

У структурі Збройних сил України є, зокрема, військові частини.

Згідно зі ст. 5 Закону України "Про Збройні Сили України" особовий склад Збройних Сил України складається з військовослужбовців і працівників Збройних Сил України.

У ст. 10 Закону України "Про Збройні Сили України" встановлено, що Міністерство оборони України здійснює, зокрема, військово-політичне та адміністративне управління Збройними Силами України, забезпечує життєдіяльність Збройних Сил України, їх функціонування, бойову та мобілізаційну готовність, боєздатність, підготовку до виконання покладених на них завдань, застосування, комплектування особовим складом та його підготовку, постачання озброєння та військової техніки, підтримання справності, технічної придатності та модернізації зазначеного озброєння і техніки, матеріальних, фінансових, інших ресурсів та майна згідно з потребами, визначеними Генеральним штабом Збройних Сил України в межах коштів, передбачених Державним бюджетом України, і здійснює контроль за їх ефективним використанням, організовує виконання робіт і надання послуг в інтересах Збройних Сил України.

Відповідно до ст. 11 Закону України "Про Збройні Сили України" Збройні Сили України провадять свою діяльність на засадах в т.ч. комплектування шляхом призову громадян на військову службу та прийняття на військову службу за контрактом.

Згідно зі ст. 14 Закону України "Про Збройні Сили України" земля, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належать їм на праві оперативного управління та звільняються від сплати усіх видів податків відповідно до законів з питань оподаткування. Особливості правового режиму майна Збройних Сил України визначаються відповідним законом.

За приписами ст. 1 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі - військові частини). До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" вирішення питань щодо забезпечення Збройних Сил України військовим майном, а також визначення порядку вилучення і передачі його до сфери управління центральних або місцевих органів виконавчої влади, інших органів, уповноважених управляти державним майном, самоврядним установам і організаціям та у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст або у їх спільну власність (за згодою відповідних органів місцевого самоврядування з дотриманням вимог Закону України Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності) належить до компетенції Кабінету Міністрів України з урахуванням того, що озброєння та бойова техніка можуть передаватися лише до військових формувань, існування яких передбачено законом, а військова зброя та боєприпаси до неї також Державній спеціальній службі транспорту. Міністерство оборони України як центральний орган управління Збройних Сил України здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами Збройних Сил України, в тому числі у разі їх розформування.

Згідно зі ст. 3 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті).

Статтею 137 Господарського кодексу України визначено що правом оперативного управління у цьому Кодексі визнається речове право суб`єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим Кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом). Власник майна, закріпленого на праві оперативного управління за суб`єктом господарювання, здійснює контроль за використанням і збереженням переданого в оперативне управління майна безпосередньо або через уповноважений ним орган і має право вилучати у суб`єкта господарювання надлишкове майно, а також майно, що не використовується, та майно, що використовується ним не за призначенням.

З наведеного вбачається, що до структури Збройних сил України входять військові частини, комплектування особовим складом яких забезпечується Міністерством Оборони України, як уповноваженим органом управління, в т.ч. шляхом прийняття громадян України на військову службу за контрактом, а також те, що з моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна. Військові частини використовують закріплене за ними військове майно лише за його цільовим та функціональним призначенням, а на Міністерство оборони України, покладаються функції контролю за використанням майна переданого в оперативне управління.

Як вище встановлено судом, транспортний засіб КАМАЗ-4310, д.н. НОМЕР_4 станом на момент скоєння ДТП ОСОБА_1 , який проходив військову службу по контракту в період з 28.04.2014 по 16.06.2017 було закріплено за військовою частиною НОМЕР_1 , що підтверджується військовим квитком від 16.04.2003 серія НОМЕР_5 .

Згідно з ч.1 ст.1172 Цивільного кодексу України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Зазначене спростовує доводи відповідача про відсутність його обов`язку відшкодовувати понесені позивачем витрати на поновлення автомобіля пошкодженого внаслідок ДТП.

З огляду на викладене, особою, відповідальною за спричинену шкоду, є саме відповідач.

В той же час, позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду за захистом свого порушеного права.

Відповідно до ст. 256, 257 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Як раніше зазначалось, між позивачем та Приватним акціонерним товариством "АПК-ІНВЕСТ" було укладено договір добровільного страхування ризиків, пов`язаних з експлуатацією наземного транспортного засобу № 046.0893554.210 від 16.05.2016.

Поняття добровільного майнового страхування розкривають положення статті 6 Закону України "Про страхування" та статей 979, 982 Цивільного кодексу України. Добровільне страхування здійснюється на основі договору між страховиком і страхувальником. Зокрема, укладаючи договір добровільного майнового страхування, страхувальник насамперед прагне убезпечити себе від ризиків знищення та пошкодження (псування) майна, що можуть настати внаслідок як подій, так і дій (його власних або сторонніх осіб), як необережних, так і умисних. Страхувальник добровільно погоджується сплатити страховику страхові платежі (внески, премії), розраховує одержати обумовлену договором виплату (кошти) у разі настання страхового випадку, але розуміє, що такий випадок може й не настати.

Тож основним призначенням добровільного страхування є майновий захист інтересів страхувальника, що покликаний зменшити шкідливі для власника (володільця) наслідки пошкодження чи знищення його майна.

Слід зазначити, що в процесі реалізації прав та обов`язків, які виникають з таких договорів, також має місце делікт (деліктна відповідальність), внаслідок настання якого і виникає страховий випадок, коли страхувальник зазнає майнової шкоди, а в подальшому можуть виникнути і відносини суброгації.

Статтями 512, 514 Цивільного кодексу України передбачено, що в установлених законом випадках кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою. Ці норми кореспондуються з положеннями статті 993 Цивільного кодексу України та статті 27 Закону України "Про страхування", згідно з якими до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Тобто у правовідносинах суброгації відбувається лише заміна кредитора: право вимоги передається (переходить) від страхувальника (якого ще називають вигодонабувачем, первісним кредитором, потерпілим) до страховика - нового кредитора, який в подальшому замість страхувальника і буде пред`являти право вимоги до особи, відповідальної за завдання шкоди. Така заміна відбувається автоматично - на підставі закону, в момент виплати страховиком страхового відшкодування страхувальнику. Тому нового зобов`язання з відшкодування збитків не виникає, оскільки у таких правовідносинах зберігається те зобов`язання, яке виникло із заподіяння шкоди і у зв`язку з яким було виплачене страхове відшкодування.

Отже, у відносинах суброгації страховик виступає замість потерпілого в деліктному зобов`язанні, а особа, яка завдала шкоди, - його боржником. До нового кредитора переходять права первісного кредитора в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Новий кредитор набуває прав та обов`язків свого попередника. Під час виплати страховиком страхувальнику страхового відшкодування за договором добровільного майнового страхування відбувається заміна кредитора, і, як наслідок, у страховика виникає право вимоги до відповідальної особи щодо відшкодування йому завданої шкоди у порядку суброгації.

Виплата страховиком страхувальнику страхового відшкодування є обов`язком страховика за договором (стаття 988 ЦК України). Така виплата не припиняє деліктного зобов`язання і не може вважатися відшкодуванням шкоди потерпілому в зобов`язаннях суброгації, оскільки страховик у правовідносинах добровільного майнового страхування не є боржником у деліктному зобов`язанні. Тобто заподіювач шкоди залишається зобов`язаним відшкодувати завдану ним шкоду незалежно від того, чи звертався до нього з відповідною вимогою сам потерпілий, чи це зробив страховик після виплати потерпілому відшкодування за договором майнового страхування.

При суброгації заміною кредитора деліктне зобов`язання не припиняється, оскільки відповідальна за спричинені збитки особа свій обов`язок щодо їх компенсації не виконала, томузаміна сторін у зобов`язанні не змінює й порядку обчислення та перебігу строку позовної давності згідно з частиною першою статті 262 ЦК України.

Такої думки приптримується Верховний Суд. Так, Велика Палата ВС у постанові від 04.07.2018 у справі N 910/2603/17 зазначила, що у правовідносинах суброгації під час обчислення позовної давності мають застосовуватися положення статті 262 Цивільного кодексу України, згідно з якою заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності. При суброгації деліктне зобов`язання не припиняється, змінюється лише одна із сторін такого зобов`язання - кредитор.

ВСУ вказав на те, що під час вирішення спору про стягнення коштів на користь страхової компанії, яка виплатила страхове відшкодування за договором добровільного страхування і до якої на підставі статті 993 Цивільного кодексу України та статті 27 Закону України "Про страхування" перейшло право вимоги, позовна давність має обраховуватися з моменту настання страхового випадку - з моменту ДТП, а не з моменту виплати такою компанією страхового відшкодування.

ДТП, за наслідками якого позивачем було сплачено страхове відшкодування відбулось 07.02.2017. До господарського суду Дніпропетровської області позивач звернувся 29.12.2021, тобто з пропуском строку позовної давності.

Відповідно до ч.2-3 ст. 264 Цивільного кодексу України, позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Провадження у справі № 663/434/20 за позовом до Павлішен М.В. Скадовським районним судом Херсонської області відкрито 27.02.2020, також після спливу строку позовної давності для заявлених вимог.

Згідно з ч.3 ст.267 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідачем у відзиві від 21.01.2022 було зроблено заяву про сплив строків позовної давності. За даними сайту Укрпошти, відзив позивач отримав 24.01.2022. Станом на час винесення судом рішення у справі, позивач відповіді на відзив не надав.

Згідно вимог ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів звернення до Скадовського районного судум Херсонської області раніше 07.02.2020 - дати сливу строку позовної давності.

Отже, матеріали справи не містять доказів переривання строку позовної давності для звернення з позовом про стягнення сплаченого страхового відшкодування в порядку суброгації.

Відповідно до п.12 Прикінцевих та прехідних положень Цивільного Кодексу України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Розділ доповнено пунктом 12 згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020, тобто після спливу строку позовної давності. Зазначене виключає можливість застосування цієї норми для продовження строку позовної давності до правовідносин, які склалися між позивачем та відповідачем.

Згідно з ч.4 ст. 267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові

Підсумовуючи вищезазначене, суд доходить висновку, що позовні вимоги Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АЛЬФА СТРАХУВАННЯ" до Державної організації (установа заклад) Військової частини НОМЕР_1 про стягнення відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу (суброгації) у розмірі 24 125,89 грн. не підлягають задоволенню.

СУДОВІ ВИТРАТИ.
Щодо судового збору
Пунктом 5 частини 1 статті 237 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з положень ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої, у разі відмови у задоволенні позовних вимог судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись статтями 2, 73, 74, 76, 77-79, 86, 91, 129, 185, 191, 233, 238, 240, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:
В задоволенні позовних вимог Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АЛЬФА СТРАХУВАННЯ" до Державної організації (установа заклад) Військової частини НОМЕР_1 про стягнення відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу (суброгації) у розмірі 24 125,89 грн. - відмовити у повному обсязі.

Витрати по сплаті судового збору покласти на позивача.

Рішення набирає законної сили у відповідності до статті 241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення суду може бути оскаржено до Центрального апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано - 13.04.2022.

Суддя В.Г. Бєлік