ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2022 року Справа №903/639/21

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Саврій В.А., суддя Дужич С.П. , суддя Коломис В.В.

при секретарі судового засідання Кужель Є.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного підприємства "Віо" на рішення Господарського суду Волинської області від 07.12.2022р. (повний текст - 17.12.2022р.) у справі №903/639/21 (суддя Вороняк А.С.)

за позовом Акціонерного товариства "Страхова компанія "Інго"

до Приватного підприємства "Віо"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: ОСОБА_1

про визнання недійсним договору страхування,

учасники провадження не забезпечили явку своїх представників у судове засідання

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Волинської області від 07.12.2022р. у справі №903/639/21 задоволено позов Акціонерного товариства "Страхова компанія "Інго" до Приватного підприємства "Віо", за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: ОСОБА_1 . Визнано недійсним договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АР/4640969 від 25.08.2020р. укладений між Акціонерним товариством "Страхова компанія "Інго" та Приватним підприємством "Віо". Стягнуто з Приватного підприємства "Віо" на користь Акціонерного товариства "Страхова компанія "Інго" 2270,00 грн судового збору.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Приватне підприємство "Віо" звернулося до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою.

В скарзі апелянт наголошує, що під час допиту свідків, на запитання представника відповідача щодо можливого стороннього втручання в роботу автоматизованої системи та (або) відсутності технічної можливості та (або) помилкового внесення посадовою особою СК «Інго» відомостей (даних), які необхідні для укладення Договору ОСЦВ та моменту початку його (договору) дії, - під час судового розгляду не здобуто. Відтак, має місце факт або службової недбалості посадової особи під час внесення даних в АІС, або умисне вчинення дій, з метою уникнення застрахованої особи від відповідальності в установленому законом порядку.

Так само, під час судового розгляду, було встановлено, що від імені ПП «Віо» за отриманням страхового полісу заявилась особа без будь-яких повноважень від зазначеної юридичної особи на вчинення саме таких дій, водночас посадова особа позивача вважала достатнім, що цього громадянина - батька водія т/з, вона десь бачила з директором ПП «Віо» ОСОБА_2 .

Посилання суду на встановлений факт відсутності належних та допустимих доказів щодо моменту початку чинності Договору ОСЦВ (« 00:00» год. 25.08.2020р.) є таким, що не відповідає фактичним обставинам справи, спростовується власне матеріалами справи, а саме: самим бланком Договору ОСЦВ, із зазначенням у ньому відповідних даних щодо початку перебігу його дії.

Скаржник зазначає, що внутрішній договір страхування, який оформлений полісом ОСЦВ від 25.08.2020р. №АР/4640969, страхування набирає чинності з моменту, зазначеного в полісі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, що посвідчує укладання такого договору, що стверджується відповідним записом в розділі. З вказаного Полісу із зазначенням строку дії: з 00 годин 00 хвилин 25.08.2020р., тобто на момент вчинення ДТП, що мало місце о 15 год. 00 хв. 25 серпня 2020 року вказаний Поліс був чинний, а дійсні підстави його внесення позивачем до бази даних «АІС» після настання події ДТП стороні відповідача не відомі.

Також звертає увагу, що до моменту звернення до суду із цивільним позовом, обираючи спосіб захисту порушеного права, позивач в будь-який спосіб не ставив питання щодо чинності або визнання недійсним будь-якого вчиненого правочину, в тому числі Договору ОСЦВ, який визнано судом недійсним.

На підставі викладеного скаржник просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Господарського суду Волинської області від 07.12.2021р. і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову Акціонерного товариства «Страхова компанія «Інго» до Приватного підприємства «Віо» про визнання недійсним договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АР/4640969 від 25.08.2020р., - відмовити.

Апеляційна скарга надійшла безпосередньо на адресу суду апеляційної інстанції 01.02.2022р.

Листом від 01.02.2022р. матеріали справи витребувано з Господарського суду Волинської області.

10.02.2022р. належним чином оформлені матеріали справи №903/639/21 надійшли на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 11.02.2022р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного підприємства "Віо" на рішення Господарського суду Волинської області від 07.12.2022р. у справі №903/639/21. Розгляд апеляційної скарги призначено на 17 березня 2022р. об 11:00год. у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду за адресою: 33001, м.Рівне, вул.Яворницького, 59 у залі судових засідань №4.

Розпорядженням керівника апарату суду від 16.03.2022р., у зв`язку з перебуванням у відпустці судді-члена колегії по справі №903/639/21 - Миханюк М.В. у період з 28 лютого 2022 по 01 квітня 2022 включно, відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України, статті 155 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", пунктів 18, 20 розділу VIII Положення про автоматизовану систему документообігу суду та п. 8.2 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Північно-західному апеляційному господарському суді, призначено заміну судді-члена колегії у судовій справі №903/639/21.

Згідно Протоколу повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 16.03.2022р. призначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Саврій В.А., суддя Дужич С.П., суддя Коломис В.В.

Ухвалою від 16.03.2022р. апеляційну скаргу Приватного підприємства "Віо" на рішення Господарського суду Волинської області від 07.12.2022р. у справі №903/639/21 прийнято до провадження у складі суду: головуючий суддя Саврій В.А., суддя Дужич С.П., суддя Коломис В.В.

У судове засідання суду апеляційної інстанції 17.03.2022р. учасники провадження не забезпечили явку своїх представників, хоч про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлялися у встановленому законом порядку.

При цьому, 09.03.2022р. (вх.№850/22) від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи та продовження строку на подачу відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідно до ч.12 ст.270 ГПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Згідно ч.3 ст.263 ГПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Враховуючи норми ст.ст.269, 273 ГПК України про межі перегляду справ в апеляційній інстанції, строки розгляду апеляційної скарги, та той факт, що явка учасників справи обов`язковою не визнавалася, при цьому неявка в засідання суду учасників справи, належним чином та відповідно до законодавства повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, а також відсутність відзиву на апеляційну скаргу - не перешкоджають перегляду оскарженого рішення, колегія суддів вбачає можливим розглянути апеляційну скаргу у даному судовому засіданні за наявними матеріалами справи, а тому відмовляє у задоволенні клопотання позивача.

Розглядом матеріалів справи встановлено.

Як вбачається з копії полісу №АР/4640969 страхувальником є ПП "Віо" (відповідач), а страховиком Акціонерне товариство "Страхова компанія "Інго" (позивач) (далі - договір). Строк дії договору з 00годин 00 хвилин 25.08.2020р. до 24.08.2021 включно. Забезпечений транспортний засіб Iveco Eurocargo номерний знак НОМЕР_1 . Страховий платіж в сумі 2225 грн сплачений в 00 годин 00 хвилин 25.08.2020р. Дата укладення договору 25.08.2020р. (арк.справи 5).

З пояснень свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 стверджується, що договірні відносини з ПП "Віо" у страхової компанії існують з 2015 року, попередній договір страхування, за яким було забезпечено автомобіль "Івеко", д/н НОМЕР_1 , 08.08.2020р. припинив дію. 25.08.2020р. ОСОБА_5 (батько водія-винуватця ДТП ОСОБА_6 ) о 15 годині 30 хвилин звернувся в офіс філії в м.Луцьку АТ "СК "Інго" з метою пролонгації полісу щодо транспортного засобу "Івеко", д/н НОМЕР_2 , по якому страхувальником виступає ПП "Віо". Поліс ОСЦПВ серія АР №4640969 був укладений через систему "АІС" близько 15 год. 45 хв., який було випущено із БД "АІС" позивача о 15 годині 59 хвилин (арк.справи 132, 133).

Згідно постанови УПП НП у Волинській області №3033655 від 25.08.2020р. (15.40 год) вбачається, що 25.08.2020р. о 15:26 ОСОБА_6 будучи учасником ДТП не мав діючого полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, чим порушив Правила дорожнього руху та відповідно до ч.1 ст.126 КУпАП був притягнутий до відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 425,00 грн (арк.справи 14).

Також відсутня інформація про наявність полісу і в довідці Управління патрульної поліції у Волинській області №924201 від 04.02.2020р. про ДТП (арк.справи 11, 12).

Згідно платіжного доручення №1409 оплата страхових послуг здійснена відповідачем 01.09.2021р. (арк.справи 96).

27.08.2020р. потерпілий ОСОБА_1 в порядку ст.38 та п.41.1 ст.41 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" звертався до Моторного Транспортного Бюро України за відшкодуванням шкоди, оскільки у нього була відсутня інформація про договори страхування за якими можуть бути задоволені його вимоги.

09.11.2020р. до позивача звернувся потерпілий ОСОБА_1 із повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду, яка трапилася 25.08.2020р. о 15 годині 00 хвилин за участі автомобіля "Івеко", д/н НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_6 та автомобіля "Рено", д/н НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_1 (арк.справи 10).

Розглянувши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд прийшов до висновку про наступне:

Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Як зазначено в ст.174 Господарського кодексу України, господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Таке ж положення містить і ст.173 Господарського кодексу України, в якій зазначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Як встановлено ст.16 Закону України "Про страхування" договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Відповідно до ст.204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно ч.3 ст.215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як встановлено статтею 18 Закону України "Про страхування" для укладання договору страхування страхувальник подає страховику письмову заяву за формою, встановленою страховиком, або іншим чином заявляє про свій намір укласти договір страхування. Факт укладання договору страхування може посвідчуватися страховим свідоцтвом (полісом, сертифікатом), що є формою договору страхування.

Частинами 3, 4 статті 18 Закону України "Про страхування" встановлено, що факт укладання договору страхування може посвідчуватися страховим свідоцтвом (полісом, сертифікатом), що є формою договору страхування і такий договір набирає чинності з моменту внесення першого страхового платежу, якщо інше не передбачено договором страхування.

Стаття 981 Цивільного кодексу України передбачає, що договір страхування може укладатися шляхом видачі страховиком страхувальникові страхового свідоцтва (поліса, сертифікату).

Згідно із ч.1 ст.983 Цивільного кодексу України договір страхування набирає чинності з моменту внесення страхувальником першого страхового платежу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч.1 ст.998 Цивільного кодексу України договір страхування визнається судом недійсним, якщо його укладено після настання страхового випадку.

Також, відповідно до ст.29 Закону України "Про страхування" договір страхування визнається недійсним і не підлягає виконанню також у разі: якщо його укладено після страхового випадку.

В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження факту укладення спірного договору в 00 годин 00 хвилин 25.08.2020р. (чи раніше), як зазначено в самому договорі, тому позивачем спростовано презумпцію правомірності правочину, встановлену статтею 204 ЦК України поданими доказами та поясненнями свідків.

Відповідно до ст.216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Факт укладення договору страхування 25.08.2020р., після ДТП та обставини, що передували його укладенню підтверджується в сукупності доказами у справі, а саме: поясненнями свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , постановою УПП НП у Волинській області №3033655 від 25.08.2020р. та оплатою страхових послуг відповідачем 01.09.2020р. (після страхового випадку).

Як вірно зазначено судом першої інстанції, укладання договору страхування має передувати настанню обумовленому договором страхування страховому випадку, тобто однією з обов`язкових умов укладання договору страхування є наявність на час його укладання страхового ризику.

Оскільки, як вбачається з повідомлення та довідки про ДТП, остання відбулася о 15 год. 01 хв., а договір страхування (поліс), як було встановлено, укладено о 15 год. 45 хв. 25.08.2020р., то відповідно до ч.1 ст.998 Цивільного кодексу України, статті 29 Закону України "Про страхування" слід визнати недійсним договір страхування як такий, що укладений після страхового випадку.

Згідно ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як встановлено ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України встановлено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно ст.77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Перевіривши та оцінивши в апеляційному провадженні наявні у матеріалах справи докази, колегія суддів вважає правомірними висновки Господарського суду Волинської області про визнання недійсним договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АР/4640969 від 25.08.2020р. укладеного між Акціонерним товариством "Страхова компанія "Інго" та Приватним підприємством "Віо".

Відповідно до ч.4 ст.11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Пронін проти України", "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зазначене судом першої інстанції було дотримано в повній мірі.

При цьому, п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відхиляючи скаргу апеляційний суд у принципі має право просто підтвердити правильність підстав, на яких ґрунтувалося рішення суду нижчої інстанції (рішення у справі Гарсія Руїс проти Іспанії").

У відповідності до ст.276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи скаржника, зазначені в апеляційній скарзі, апеляційним судом не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст.ст.275-280 ГПК України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, тому суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарського суду ухвалено у відповідності до норм матеріального та процесуального права і його слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст.269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства "Віо" на рішення Господарського суду Волинської області від 07.12.2022р. у справі №903/639/21 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 21.03.2022р.

Головуючий суддя Саврій В.А.

Суддя Дужич С.П.

Суддя Коломис В.В.