ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" березня 2022 р. Справа №914/894/21

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого - судді Бонк Т.Б.

Суддів Бойко С.М.

Якімець Г.Г.,

секретар судового засідання Кострик К.,

за участю представників учасників справи:

позивача: адвоката Міла-Поляков Д.П. ордер №1129198 від 22.02.2022

відповідача: Кобко Т.В.,

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю "Будівельно-монтажна фірма "Стрийбуд" б/н, б/д, (вх. суду від 27.10.2021 №01-05/3597/21)

на рішення Господарського суду Львівської області від 15.09.2021 (повний текст рішення складено 27.09.2021, суддя Фартушок Т.Б., м.Львів)

у справі № 914/894/21

за позовом: Товариства з додатковою відповідальністю "Будівельно-монтажна фірма "Стрийбуд", Львівська область, м.Стрий;

до відповідача: Стрийської міської ради, Львівська область, м.Стрий

про: визнання недійсним договору

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст вимог позовної заяви і рішення суду першої інстанції:

У квітні 2021року ТзДВ "Будівельно-монтажна фірма "Стрийбуд" звернулась до Господарського суду Львівської області з позовом до Стрийської міської ради про визнання недійсним договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна №12, що належить до комунальної власності територіальної громади м.Стрия від 15.06.2017.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що за твердженнями позивача, укладаючи оспорюваний договір, сторони відступили від відносин оренди, визначених Законом України «Про оренду державного та комунального майна», оскільки п.1.2. договору метою передачі вказаного об`єкту орендареві визначено відновлення спортивного комплексу шляхом реконструкції для подальшого використання за призначенням. Крім того, сторони внесли особливі умови до вказаного договору, які не відповідають засадам правовідносин оренди, визначених законом, а саме: у п.2.1. сторони погодили, що використання об`єкта оренди за призначенням є можливим лише за умови здійснення капіталовкладень в його реконструкцію; у п. 2.2 договору сторони передбачили, що капіталовкладення в реконструкцію об`єкта оренди виключно з метою його подальшого використання за призначенням є економічно невиправданим як для орендодавця, так і для орендаря, і погоджуються з доцільністю реалізації у відношенні об`єкта оренди комплексного будівельно-інвестиційного проекту його реконструкції з добудовою та надбудовою додаткових житлових та нежитлових площ; реалізація проекту передбачає отримання орендодавцем закінченого будівництвом та введеного в експлуатацію об`єкта нерухомого майна спортивно-оздоровчого призначення, загальною площею, не меншою, ніж площа нерухомого майна, що є об`єктом оренди за цим договором (п.2.4 договору).

Також, у розділі 5 договору сторони визначили дві протилежні за змістом умови набуття прав на новостворене майно, оскільки у п.5.4 договору передбачено що поліпшення об`єкта як орендованого майна, здійснені в рамках реалізації проекту, визнаються власністю орендодавця, а в п.5.5 договору, що нова річ (речі), створені орендарем і за його рахунок в рамках реалізації проекту, і оформлені належним чином відповідно до вимог діючих нормативно-правових актів, визнаються власністю орендаря. При цьому, позивач зазначає, що умови вказаних пунктів прямо суперечать передбаченим умовам Типового договору, затвердженому рішенням Стрийської міської ради №201 від 27.11.2007, а саме п.10.7, згідно з яким у разі припинення або розірвання договору поліпшення орендованого майна, здійснені орендарем за рахунок власних коштів, які можна відокремити від орендованого майна не завдаючи йому шкоди, є власністю орендаря, а невід`ємне поліпшення - власністю орендодавця, та п. 10.8, відповідно до якого вартість невід`ємних поліпшень орендованого майна, здійснених орендарем за згодою орендодавця, компенсується орендодавцем після припинення (розірвання) договору оренди або не підлягає компенсації.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 15.09.2021 у справі № 914/894/21 відмовлено у задоволенні позову.

При прийнятті рішення суд першої інстанції послався на встановлені під час розгляду справи №914/2070/19 обставини, в якій суди встановили, що укладений сторонами договір за своєю правовою природою є змішаним та містить елементи інвестиційного договору, договору будівельного підряду та договору оренди комунального майна, а відтак суд вказав, що при укладенні спірного договору сторони погодили у ньому істотні умови, які стосуються не лише оренди, але і підряду та інвестиційної діяльності. Зокрема, сторони погодили здійснення інвестицій в об`єкт оренди та здійснення позивачем підрядних робіт з метою виконання договору, а саме будівництва та введення в експлуатацію будівлі спорткомплексу в складі спорткорпусу «А-2» площею 646,3 кв.м., блоку санпобутових приміщень «В» (незавершене будівництво - 24% готовності), огорожу №1, по вул. Коссака, 9 «в» у м.Стрий, яка, після завершення реконструкції, повинна була орендуватись позивачем, тобто моментом та умовою початку використання позивачем як орендарем орендованого майна - є здійснення капіталовкладень в його реконструкцію, у зв`язку з чим суд відхилив доводи позивача щодо невідповідності умов договору, в тому числі п.1.2. та розділу 2, засадам правовідносин оренди. Також суд дійшов висновку про безпідставність доводів позивача про суперечливість п.5.4. та 5.5. договору, вказавши, що за змістом спірного договору та відповідно до його умов позивач за рахунок власних коштів здійснює фінансування передпроектних, проектних робіт, будівництва та введення в експлуатацію майна, яке є об`єктом договору. Вказаний об`єкт по завершенню будівництва та введення в експлуатацію підлягає передачі позивачем на користь відповідача та визнається власністю останнього, натомість нова річ (речі), створена позивачем і за його рахунок в рамках реалізації проекту, і оформлена належним чином відповідно до вимог діючих нормативно-правових актів, визнається його власністю. З урахуванням наведеного суд дійшов висновку, що позивач не довів належними засобами доказування обставин суперечності оспорюваного договору Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Короткий зміст вимог та узагальнених доводів учасників справи:

Позивач (ТзДВ «Будівельно-монтажна фірма "Стрийбуд") оскаржив рішення суду першої інстанції, просить його скасувати та прийняти нове, яким позов задоволити.

Апелянт вказує, що оспорюваний договір не відповідає типовому договору в частині його істотних умов щодо порядку визначення орендної плати (не передбачено можливості її перегляду на випадок зміни методики розрахунку), нарахування амортизаційних нарахувань, прав та обов`язків орендаря (непритаманні оренді обов`язки орендаря- представити на затвердження сесії міської ради проект реконструкції, виконати необхідні роботи за проектом, після реалізації проекту передати орендодавцеві для оформлення у власність закінчений будівництвом та введений в експлуатацію об`єкт), набуття прав на поліпшення об`єкта оренди. Зазначає, що Положення про оренду майна територіальної громади м. Стрий не передбачає інших способів перероблення об`єктів оренди крім капітального чи поточного ремонту, а, не як у спірному випадку, за інвестиційним проектом. Скаржник вказує, що проект на реконструкцію та відновлення спорткомплексу, будівництво за яким мав здійснити позивач, відразу передбачав реалізацію комплексного будівельно-інвестиційного проекту з добудовою і надбудовою додаткових жилих та нежилих площ, що, на думку апелянта, свідчить про те, що реалізація одного і того самого проекту не могла одночасно створювати і поліпшення об`єкта (які за п.5.4 належать орендодавцю), і нову річ, яка мала належати орендарю.

У відзиві на позовну заяву відповідач просить залишити оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, апеляційну скаргу-без задоволення.

Так, відповідач вказує, що оспорюваний договір сторони уклали лише на рік- до 30.06.2018, позивач погодився з його умовами та сплачував оренду плату за користування майном, і в подальшому 01.02.2019 повернув об`єкт оренди міській раді. Під час дії договору жодних претензій щодо його недійсності позивач не пред`являв. Крім того, відповідач посилається на рішення Господарського суду Львівської області від 02.03.2020 у справі №914/2070/19, яким відмовлено у задоволенні заявленого ТОВ «Будівельно-монтажна фірма "Стрийбуд" позову про визнання недійсним договору з інших підстав, в якому суд вказав, що подання позову про визнання недійсним договору оренди після того, як орендар повернув приміщення є намаганням останнього уникнути сплати заборгованості по орендній платі, яка є предметом спору у справі №914/1184/19.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 03.11.2021 у справі № 914/894/21 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача.

Подальший рух справи викладено в ухвалах суду.

Так, ухвалою від 03.03.2022 призначено розгляд справи в судовому засіданні 29.03.2022.

У судовому засіданні 29.03.2022 представник скаржника підтримав доводи апеляційної скарги та надав усні пояснення.

Представник відповідача заперечив доводи апеляційної скарги та просив залишити оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, апеляційну скаргу -без задоволення.

Розглянувши наявні у справі матеріали, давши належну правову оцінку доводам, які містяться в апеляційній скарзі, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін з огляду на наступне.

Згідно з встановленими судами першої та апеляційної інстанцій обставин, і визначених відповідно до них правовідносин, вбачається, що :

Рішенням XI сесії VII демократичного скликання Стрийської міської ради від 07.06.2017 №375 вирішено затвердити договір оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до комунальної власності територіальної громади м. Стрия між Стрийською міською радою та ТОВ "Будівельно-монтажна фірма "Стрийбуд" по вул.Коссака, 9 «в», приміщення будівлі спорткорпусу «А-2» площею 646,3м.кв, блок сан побутових приміщень «В» (незавершене будівництво - 24% готовності), огорожа №1 для розміщення будівлі спорткомплексу з його подальшою реконструкцією з добудовою та надбудовою додаткових житлових та нежитлових площ.

15.06.2017 ТОВ «Стрийбуд» (орендар) та Стрийською міською радою (орендодавець) уклали договір оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до комунальної власності територіальної громади м.Стрия №12.

Відповідно до п.1.1 договору орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування індивідуально визначене майно, а саме будівля спорткомплексу у складі спорткорпусу «А-2» площею 646,3м кв., блок сан побутових приміщень «В» (незавершене будівництво - 24% готовності), огорожа №1, по вул.Коссака, 9 «в» у м.Стрию, що перебуває на балансі Виконавчого комітету Стрийської міської ради (далі балансоутримувач), вартість якого визначена згідно зі звітом про оцінку/актом оцінки від 07 жовтня 2016 року, і становить 1 965 689грн.

Відповідно до п.1.2. договору майно передається в оренду з метою відновлення спортивного комплексу шляхом реконструкції для подальшого використання за призначенням.

Стан майна на момент укладення договору визначається в акті приймання-передавання і вказується в додатку до цього договору, який є його невід`ємною частиною (п.1.3. договору).

Пунктом 2.1. договору сторони погодились, що використання об`єкта оренди за призначенням є можливим лише за умови здійснення капіталовкладень в його реконструкцію.

Відповідно до п.2.2. договору сторони усвідомлюють, що капіталовкладення в реконструкцію об`єкта оренди виключно з метою його подальшого використання за призначенням є економічно невиправданим як для орендодавця, так і для орендаря, і погоджуються з доцільністю реалізації у відношенні об`єкта оренди комплексного будівельно-інвестиційного проекту його реконструкції з добудовою та надбудовою додаткових житлових та нежитлових площ (далі Проект).

Згідно з п.2.3. договору реалізація Проекту в частині оформлення прав землекористування, отримання необхідних дозволів, експертиз та погоджень, у тому числі від орендодавця, здійснюється орендарем у порядку, передбаченому чинним законодавством та нормативно-правовими актами.

Пунктом 2.4. договору передбачено, що реалізація Проекту передбачає отримання орендодавцем закінченого будівництвом та введеного в експлуатацію об`єкта нерухомого майна спортивно-оздоровчого призначення загальною площею, не меншою, аніж площа нерухомого майна, що є об`єктом оренди за договором.

Відповідно до п.3.1. договору орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати, затвердженої КМУ та рішенням VIII сесії VI демократичного скликання №161 від 15.12.2011 «Про застосування Методики розрахунку орендної плати за нерухоме майно комунальної власності територіальної громади міста Стрия» або за результатами конкурсу на право оренди комунального Майна і становить без ПДВ за перший місяць оренди липень 28000грн.

Нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється у порядку визначеному чинним законодавством (п.3.2. договору).

Згідно з п.3.3. договору нарахування орендної плати здійснюється помісячно, розпочинаючи з першого місяця оренди, включно з місяцем оформлення сторонами акта передавання-приймання об`єкта в оренду.

Пунктом 4.1. договору встановлено, що орендар вступає у строкове платне користування об`єктом оренди з моменту оформлення сторонами акту передавання-приймання об`єкта оренди.

Строк оренди починає свій перебіг з дати оформлення сторонами акта передавання-приймання приміщення спорткомплексу в оренду, і триває один рік (п.4.2. договору).

Пунктами 5.1. та 5.2. договору сторони домовились, що у зв`язку із відсутністю можливості використання об`єкта оренди з метою отримання прибутку, амортизаційні відрахування на об`єкт не нараховуються до моменту його відновлення та введення в експлуатацію в рамках реалізації Проекту. Після введення відновленого об`єкта оренди в експлуатацію амортизаційні відрахування на нього нараховує та залишає у своєму розпорядженні орендар.

Відповідно до п.5.3. договору відновлення об`єкта оренди здійснюється за рахунок коштів орендаря, інвестованих у реконструкцію об`єкта у рамках реалізації Проекту.

Згідно з п.5.4. договору поліпшення об`єкта як орендованого майна, здійснені в рамках реалізації проекту, визнаються власністю орендодавця.

Пунктом 5.5. договору передбачено, що нова річ (речі), створені орендарем і за його рахунок в рамках реалізації проекту, і оформлені належним чином відповідно до вимог діючих нормативно-правових актів, визнаються власністю орендаря.

Відповідно до п.6.1. договору орендар зобов`язувався відновити об`єкт оренди та його функціонування відповідно до призначення шляхом реконструкції об`єкта та введення його в експлуатацію в рамках реалізації Проекту; після реалізації проекту передати орендодавцеві для оформлення у власність закінчений будівництвом та введений в експлуатацію об`єкт нерухомого майна спортивно-оздоровчого призначення загальною площею, не меншою, аніж площа нерухомого майна, що є об`єктом оренди за цим договором; виконати за власні та/а бо залучені кошти усі необхідні роботи за проектом, включно з проектуванням, отриманням дозволів та погоджень, виконанням будівельно-монтажних робіт, облаштуванням інженерних мереж і благоустрою прилеглої території, та усуненням виявлених недоліків; оформити право землекористування на земельну ділянку, на якій розташовано об`єкт, з урахуванням необхідності зміни її цільового призначення, виконання робіт та складання документації із землеустрою; своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату; забезпечити збереження об`єкта оренди, підтримання його в належному стані, захист від пошкодження і псування, дотримання в стосунку до орендованого майна та поводження з ним протипожежних, санітарних та інших чинних норм і правил; забезпечити можливість періодичної перевірки представниками орендодавця відповідності стану об`єкта оренди, способу його використання та ходу реалізації проекту вимогам чинного законодавства та умовам цього договору; встановити на об`єкті оренди індивідуальні прилади обліку та укласти прямі договори з енергопостачанням та постачанням комунальних послуг щодо об`єкта оренди та об`єкта будівництва; у разі припинення або розірвання договору повернути орендодавцеві об`єкт оренди у стані, не гіршому, ніж на момент передачі його в оренду, з урахуванням нормального фізичного зносу, та відшкодувати орендодавцеві збитки в разі погіршення стану об`єкта оренди, або його втрати (повної або часткової) з вини орендаря; представити проект реконструкції на затвердження сесії Стрийської міської ради.

Згідно з п.6.3. договору орендодавець зобов`язувався передати орендареві об`єкт оренди в оренду на умовах договору; надати орендареві згоду на здійснення поліпшень об`єкта оренди; сприяти орендареві у реалізації проекту; надати орендареві можливість оформлення необхідних для реалізації проекту права землекористування; не вчиняти дій, які б перешкоджали орендарю користуватись об`єктом оренди на умовах цього договору.

Цей договір укладено строком на 1 рік з 01.07.2017 по 30.06.2018 (п.9.1. договору).

Відповідно до п.10.4. договору сторони погодились, що укладення цього договору означає досягнення ними згоди з усіх істотних умов.

Згідно з п.10.5. договору взаємовідносини сторін, не врегульовані цим договором, регулюються чинним законодавством України.

Пунктом 10.6. договору передбачено, що цей договір укладено при повному розумінні сторонами його умов та термінології у двох оригінальних примірниках, кожен з яких має однакову юридичну силу, по одному для кожної із сторін.

Вказаний договір підписано повноважними представниками, їх підписи завірено відтисками печаток юридичних осіб - сторін договору.

З матеріалів даної справи вбачається, що ТзДВ "Будівельно-монтажна фірма "Стрийбуд" вже зверталось до Господарського суду Львівської області з позовом до Стрийської міської ради, за результатом розгляду якого Рішенням Господарського суду Львівської області від 02.02.2019 у справі №914/2070/19 у задоволенні позову відмовлено. Вказане рішення постановою Західного апеляційного господарського суду від 14.09.2020 залишено без змін.

Підставами позову у справі №914/2070/19 були доводи позивача про те, що, на момент укладення спірного договору Стрийська міська рада не була власником спірного майна, а саме, майно перебувало під арештом на підставі ухвали Стрийського міськрайонного суду від 11.09.2009 у справі №8-16-09, внаслідок чого орендодавець не володів необхідним обсягом прав на розпорядження спірним майном.

Під час розгляду справи №914/2070/19 суди дійшли висновку, що договір, який є предметом оскарження, за своєю правовою природою є змішаним та містить елементи інвестиційного договору, договору будівельного підряду та договору оренди комунального майна.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 16.02.2021 у справі №914/2070/19 суд постановив касаційне провадження за касаційною скаргою ТзДВ «Будівельно-монтажна фірма «Стрийбуд» на рішення Господарського суду Львівської області від 02.02.2019 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 14.09.2020 в частині підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, закрити; у решті касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Львівської області від 02.03.2020 і постанову Західного апеляційного господарського суду від 14.09.2020 у справі №914/2070/19 залишити без змін.

У вказаній постанові Верховний Суд зазначив, що за змістом спірного договору та відповідно до його умов позивач за рахунок власних коштів здійснює фінансування передпроектних, проектних робіт, будівництва та введення в експлуатацію майна, яке є об`єктом договору. Вказаний об`єкт по завершенню будівництва та введення в експлуатацію підлягає передачі позивачем на користь відповідача та визнається власністю останнього, натомість нова річ (речі), створені позивачем і за його рахунок в рамках реалізації проекту, і оформлені належним чином відповідно до вимог діючих нормативно-правових актів, визнається його власністю (п. 2.4, 5.4-5.5 договору).

З наведеного вбачається, що в даному випадку інвестиції направлені на будівництво та введення в експлуатацію будівлі спорткомплексу в складі спорткорпусу «А-2» площею 646,3 кв. м., блоку санпобутових приміщень «В» (незавершене будівництво - 24% готовності), огорожу № 1, по вул. Коссака, 9 «в» у м. Стрий, тоді як право володіти, розпоряджатися та користуватися позивачем набувається стосовно зовсім іншого об`єкту, а саме нової речі (речей), які будуть ним створені за його рахунок в рамках реалізації проекту. При цьому, індивідуально визначене майно, яке є предметом спірного договору, не заборонене до оренди законами України та не задіяне у процесі основного виробництва.

При перегляді рішення місцевого господарського суду судова колегія Західного апеляційного господарського суду керувалась наступним:

Предметом даного спору є вимоги позивача - ТзДВ "Будівельно-монтажна фірма "Стрийбуд" про визнання недійсним договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна №12, що належить до комунальної власності територіальної громади м.Стрия від 15.06.2017, які обгрунтовані, зокрема, тим, що, укладаючи оспорюваний договір, сторони відступили від відносин оренди, визначених Законом України «Про оренду державного та комунального майна».

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу. Наявність інтересу означає, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав в інших осіб.

За приписами ст. 204 ЦК України правомірність правочину презюмується.

В силу вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Перелік вказаних вимог, додержання яких є необхідним для дійсності правочину, є вичерпним.

Відповідно до частин 1, 3 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом. Такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання оспорюваного правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться в постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-78цс13, від 11.05.2016 у справі № 6-806цс16, у постанові Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, що сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав, тобто особа має обґрунтувати юридичну зацікавленість щодо наявності/відсутності цивільних прав.

Виходячи з наведених норм, при розгляді позову про визнання недійсним оспорюваного правочину судом повинно вирішуватися питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним, але й чи було порушене цивільне право або інтерес особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право (інтерес) порушене та в чому полягає порушення.

Таким чином, недійсність правочину зумовлюється наявністю недоліків та вад його складових елементів: незаконність змісту правочину, невідповідність та відсутність правосуб`єктності учасників правочину, неспрямовність правочину на настання правових наслідків, невідповідність волевиявлення внутрішній волі, недотримання форми правочину на момент його укладення (вчинення) (така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05.03.2020 у справі №910/5251/19).

Відповідно до ст.ст.6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору (ч. 2 ст. 628 ЦК України).

Верховний Суд у постанові від 27.11.2018 у справі № 914/2505/17 вказав, що аналізуючи правову природу договору, слід звертати увагу не тільки на його назву, але приймати до уваги суть зобов`язань сторін, які передбачені договором, оскільки договір може мати в собі положення різних видів цивільно-правових договорів, а його назва не завжди може відобразити суть договірних зобов`язань. Сторони можуть послуговуватися при виконанні договірних зобов`язань звичаями ділового обороту, які не заборонені згідно з умовами договору.

Як вбачається зі змісту умов оспорюваного правочину, зокрема пунктів 2.4, 5.4-5.5 договору, позивач за рахунок власних коштів здійснює фінансування передпроектних, проектних робіт, будівництва та введення в експлуатацію майна, яке є об`єктом договору. Вказаний об`єкт по завершенню будівництва та введення в експлуатацію підлягає передачі позивачем на користь відповідача та визнається власністю останнього, натомість нова річ (речі), створені позивачем і за його рахунок в рамках реалізації проекту, і оформлені належним чином відповідно до вимог діючих нормативно-правових актів, визнається його власністю.

Як вказали суди під час розгляду справи №914/2070/19 (постанова Західного апеляційного господарського суду від 14.09.2020 та постанова Верховного Суду від 16.02.2021), укладений сторонами договір за своєю правовою природою є змішаним та містить елементи інвестиційного договору, договору будівельного підряду та договору оренди комунального майна.

Відповідно до ст.9 Закону України «Про інвестиційну діяльність» основним правовим документом, який регулює взаємовідносини між суб`єктами інвестиційної діяльності, є договір (угода). Укладання договорів, вибір партнерів, визначення зобов`язань, будь-яких інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України, є виключною компетенцією суб`єктів інвестиційної діяльності.

Згідно ч. 5 ст. 7 вказаного Закону інвестор має право володіти, користуватися і розпоряджатися об`єктами та результатами інвестицій, включаючи реінвестиції та торговельні операції на території України, відповідно до законодавчих актів України.

Предметом такого договору є інвестиція в будь-якій не забороненій законодавством України формі. Це можуть бути передбачені законодавством форми інвестицій та інвестиційної діяльності (інноваційна діяльність, капітальні вкладення в основні фонди, корпоративна форма, лізинг, придбання не забороненого законами України рухомого та нерухомого майна, створення підприємств, що повністю належить інвестору, чи придбання останнім у власність діючого підприємства повністю, придбання майнових прав). Предметом інвестиційного договору можуть бути також дії, послуги тощо, що надаються (виконуються) учасниками інвестиційної діяльності та спрямовані на забезпечення вкладення інвестицій.

Мета інвестиційного договору це той безпосередній господарсько-правовий результат, якого намагаються досягти сторони у процесі його укладання та виконання. Інвестиційний договір спрямований на досягнення кінцевої мети інвестування - здійснення інвестицій та досягнення в результаті цього певного результату - одержання прибутку чи досягнення певного соціального ефекту.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, у даному випадку інвестиції направлені на будівництво та введення в експлуатацію будівлі спорткомплексу в складі спорткорпусу А-2 площею 646,3 кв.м., блоку санпобутових приміщень В (незавершене будівництво - 24% готовності), огорожу №1, по вул. Коссака, 9 в у м. Стрий, тоді як право володіти, розпоряджатися та користуватися позивачем набувається стосовно зовсім іншого об`єкту, а саме нової речі (речей), які будуть ним створені за його рахунок в рамках реалізації проекту.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 875 ЦК України за договором будівельного підряду підрядник зобов`язується збудувати і здати у встановлений строк об`єкт або виконати інші будівельні роботи відповідно до проектно-кошторисної документації, а замовник зобов`язується надати підрядникові будівельний майданчик (фронт робіт), передати затверджену проектно-кошторисну документацію, якщо цей обов`язок не покладається на підрядника, прийняти об`єкт або закінчені будівельні роботи та оплатити їх. Договір будівельного підряду укладається на проведення нового будівництва, капітального ремонту, реконструкції (технічного переоснащення) підприємств, будівель (зокрема житлових будинків), споруд, виконання монтажних, пусконалагоджувальних та інших робіт, нерозривно пов`язаних з місцезнаходженням об`єкта.

Відповідно до ч.1 ст.759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно з ч.1 ст.2, ч.3 ст.18, ч.ч.1, 3 ст.19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна»(в редакції, чинній на момент укладення договору) орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності; орендар зобов`язаний вносити орендну плату своєчасно і у повному обсязі; орендар за користування об`єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності; строки внесення орендної плати визначаються договором.

Пунктом 2 частини 1 статті 4 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» , об`єктами оренди є нерухоме майно (будівлі, споруди, нежитлові приміщення) та інше окреме індивідуально визначене майно підприємств.

Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (в редакції, чинній на момент укладення договору) укладений сторонами договір оренди в частині істотних умов повинен відповідати типовому договору оренди відповідного майна. Типові договори оренди державного майна розробляє і затверджує Фонд державного майна України, типові договори оренди майна, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності, затверджують відповідно Верховна Рада Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування. За згодою сторін у договорі оренди можуть бути передбачені й інші умови.

Згідно ч.3 ст.184 ГК України укладення господарських договорів на основі примірних і типових договорів повинно здійснюватися з додержанням умов, передбачених статтею 179 цього Кодексу, не інакше як шляхом викладення договору у вигляді єдиного документа, оформленого згідно з вимогами статті 181 цього Кодексу та відповідно до правил, встановлених нормативно-правовими актами щодо застосування примірного або типового договору.

Приписами ч.3 ст.179 ГК України визначено, що укладення господарського договору є обов`язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов`язком для суб`єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов`язковості укладення договору для певних категорій суб`єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі, зокрема, типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови (ч.4 ст.179 ГК України).

Відповідно до ч.7 ст.179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно з ч.1 ст.180 ГК України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.

Частиною 2 статті 180 ГК України встановлено, що господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору (ч.3 ст.180 ГК України).

Відповідно до ч.4 ст.180 ГК України умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості. Вимоги щодо якості предмета договору визначаються відповідно до обов`язкових для сторін нормативних документів, зазначених у статті 15 цього Кодексу, а у разі їх відсутності - в договірному порядку, з додержанням умов, що забезпечують захист інтересів кінцевих споживачів товарів і послуг.

За змістом статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони у належній формі досягли згоди з усіх істотних умов, до яких, серед іншого, віднесено умови про предмет договору.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, станом на час виникнення спірних правовідносин між сторонами діяла редакція Типового договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Стрия, затверджена Рішенням ХІІІ сесії V демократичного скликання Стрийської міської ради від 27.11.2007 №201 «Про внесення змін у додаток №2 п.1.2 рішення II сесії IV демократичного скликання №11 від 06.06.2002 "Про затвердження Положення про оренду майна територіальної громади м. Стрия, типового Договору оренди нерухомого майна комунальної власності м.Стрия, орендних ставок за використання комунального майна .

З урахуванням положень статті 184 ГК України, договір оренди повинен бути розроблений та відповідати типовому договору. Законодавець забороняє відступати від змісту типового договору, затвердженого органом державної влади (органом місцевого самоврядування), сторони наділені правом тільки конкретизувати його умови (ч.4 ст.179 ГК України) (така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 12.04.2018 у справі №906/316/17, від 11.12.2018 у справі №921/375/17-г/14 та від 25.11.2020 у справі №927/253/19).

Як зазначено вище, зі змісту умов укладеного сторонами договору вбачається, що він за своєю правовою природою є змішаним та містить елементи інвестиційного договору, договору будівельного підряду та договору оренди комунального майна. Відтак при його укладенні сторони погодили істотні умови, які стосуються не лише оренди, але і підряду та інвестиційної діяльності.

Таким чином, як вбачається із умов договору, сторони погодили здійснення інвестицій в об`єкт оренди та здійснення позивачем підрядних робіт з метою виконання договору, а саме будівництва та введення в експлуатацію будівлі спорткомплексу в складі спорткорпусу А-2 площею 646,3 кв.м, блоку санпобутових приміщень В (незавершене будівництво - 24% готовності), огорожу №1, по вул. Коссака, 9 в у м.Стрий, яка, після завершення реконструкції, повинна була орендуватись позивачем. Тобто, сторони узгодили між собою момент та умову початку використання позивачем як орендарем орендованим майном - за умови здійснення капіталовкладень в його реконструкцію. Водночас, в матеріалах справи відсутні належні докази, що і не заперечується сторонами, на підтвердження того, що позивач не здійснив жодних капіталовкладень, на момент вирішення справи судом об`єкт оренди не використовується та перебуває в тому ж стані, що й на час укладення договору. Крім того, апеляційній суд вважає за необхідне зазначити, що спірний договір між сторонами укладався терміном на один рік -до 30.06.2018 і, за твердженнями відповідача, які не заперечені позивачем, об`єкт оренди повернений орендарем ще 01.02.2019.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає обгрунтованим відхилення місцевим судом доводів позивача щодо невідповідності умов договору, в тому числі п.1.2. та розділу 2, засадам правовідносин оренди в цій частині. Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про недоведеність позивачем належними засобами доказування факту порушення сторонами вимог законодавства при укладенні договору з підстав його невідповідності Типовому договору в частині розділу 2 договору щодо неможливості використання об`єкта оренди до моменту здійснення реконструкцій, оскільки саме такий порядок використання об`єкта оренди визначено сторонами у договорі.

Щодо тверджень позивача про суперечливість та протилежність за своїм змістом умов пунктів 5.4. та 5.5 щодо набуття прав на новостворене майно колегія суддів зазначає, що сторони погодили між собою здійснення позивачем за рахунок власних коштів фінансування передпроектних, проектних робіт, будівництва та введення в експлуатацію майна, яке є об`єктом договору. Вказаний об`єкт по завершенню будівництва та введення в експлуатацію підлягає передачі позивачем на користь відповідача та визнається власністю останнього, натомість нова річ (речі), створена позивачем і за його рахунок в рамках реалізації проекту, і оформлена належним чином відповідно до вимог діючих нормативно-правових актів, визнається його власністю.

Висновок апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до ч.1 ст.236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ч. 1 ст. 276 ГПК України).

На підставі викладеного колегія суддів Західного апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Львівської області від 15.09.2021 у справі № 914/894/21 та ґрунтується на матеріалах справи та чинному законодавстві і підстав для їх скасування немає, а зазначені в апеляційній скарзі доводи скаржника не обґрунтовані і не визнаються такими, що можуть бути підставою для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень.

Судові витрати в суді апеляційної інстанції.

Оскільки у цьому випадку суд апеляційної інстанції не змінює рішення, та не ухвалює нового рішення, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється (частина 14 статті 129 ГПК України). Відтак, згідно з ст.129 ГПК України сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги слід залишити за скаржником.

Керуючись ст.ст. 86,129, 236, 254, 269, 270, 275, 276, 281, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю "Будівельно-монтажна фірма "Стрийбуд" б/н, б/д, (вх. суду від 27.10.2021 №01-05/3597/21) - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Львівської області від 15.09.2021 у справі № 914/894/21 -залишити без змін.

3. Судовий збір за перегляд справи у суді апеляційної інстанції - покласти на скаржника.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення згідно зі ст.ст. 286-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 08.04.2022.

Головуючий суддя Т.Б. Бонк

Судді

С.М. Бойко

Г.Г. Якімець