ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.02.2022 року м.Дніпро Справа № 908/2027/21

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Верхогляд Т.А. (доповідач)
суддів: Білецької Л.М., Вечірка І.О.,
секретар судового засідання Колесник Д.А.
представники сторін:
від позивача: Куниця Владислав Юрійович, довіреність №78/6-14 від 05.01.2022 року, адвокат
представник відповідача у судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином;
розглянувши апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України
на рішення господарського суду Запорізької області від 30.09.2021 року у справі №908/2027/21 (суддя Зінченко Н.Г.)
за позовом Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, (04080, м. Київ, вул. Нижньоюрківська, буд. 8-А)
до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю ЛЮКСФОРМТРЕЙД, (69037, м. Запоріжжя, вул. Рекордна, буд. 18-В)
про стягнення 441 002,46 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Запорізької області від 30.09.2021 року у справі №908/2027/21 позов задоволено частково.
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю ЛЮКСФОРМТРЕЙД, (69037, м. Запоріжжя, вул. Рекордна, буд. 18-В, ідентифікаційний код юридичної особи 43243287) на користь Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, (04080,м. Київ, вул. Нижньоюрківська, буд. 8-А, ідентифікаційний код юридичної особи НОМЕР_2 ) 154 514,01 грн. пені, 154 187,71 грн. штрафу та 6 615,04 грн. судового збору.
В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.
В обгрунтування рішення суд першої інстанції зазаначив, що матеріалами справи доведено та відповідачем не оспорюється, що обумовлений договором № 79/ВЗЗ-2020 від 20.07.2020 року товар поставлено позивачу з простроченням погоджених строків поставки.
Однак, на думку суду, наявні підстави для зменшення на 30 % нарахованих позивачем пені та штрафу за несвоєчасне виконання відповідачем зобов`язання.
Суд виходив з того, що:
- розмір пені та штрафу є значним,
- товар за договором № 79/ВЗЗ-2020 від 20.07.2020 року поставлений з незначним простроченням,
- прострочення виконання зобов`язань відповідача не стало причиною будь-яких негативних наслідків для позивача,
- у період виконання спірного договору відповідач виконував значний обсяг замовлень для державних потреб (понад 27 угод), за якими поставка здійснена без прострочень.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач оскаржив його в апеляційному порядку.
В апеляційній скарзі зазначає на незаконність та необгрунтованість оскаржуваного рішення, порушення судом статей 627, 692, 629, 525, 526 Цивільного кодексу України, статті 231 Господарського кодексу України.
Просить скасувати повністю рішення господарського суду Запорізької області від 30.09.2021 року у справі № 908/2027/21, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги позивача задовольнити повністю.
Відповідач відзив на апеляційну скаргу не надав, участь свого представника у судове засідання не забезпечив.
Як вбачається з поштового повідомлення про вручення кореспонденції, ТОВ ЛЮКСФОРМТРЕЙД отримав ухвалу апеляційного суду про відкриття апеляційного провадження 29.12.2021 року (а.с. 215). Явка сторін у судове засідання обов*язковою не визнавалась. Своїм процесуальним правом участі в судовому засіданні відповідач не скористався.
Відповідно до частини 3 статті 263 Господарського процесуального кодексу України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті (частина 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу України).
Вирішуючи питання щодо розгляду справи за відсутності відповідача, колегія суддів зазначає наступне:
Згідно із пунктами 1, 2 частини третьої статті 2 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема, верховенство права та рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.
Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом (частини перша, друга статті 13 ГПК України).
Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, зокрема, керує ходом судового процесу; роз`яснює у разі необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (пункти 1, 3, 4 частини п`ятої статті 13 ГПК України).
За змістом пунктів 2, 3 частини першої статті 42 ГПК України учасники справи мають право, зокрема, подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам; подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.
Ухвала Центрального апеляційного господарського суду про відкриття апеляційного провадження та призначення дати судового розгляду направлена сторонам та була оприлюднена у Єдиному державному реєстрі судових рішень.
Як вбачається з поштового повідомлення про вручення кореспонденції, ТОВ ЛЮКСФОРМТРЕЙД отримав ухвалу апеляційного суду про відкриття апеляційного провадження 29.12.2021 року (а.с. 215).
Відповідно до статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі.
У пункті 24 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Надточій проти України" та пункті 23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України № 2" наголошується на принципі рівності сторін, одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
На зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись з подіями процесу (рішення ЄСПЛ "Богонос проти Росії" від 05.02.2004 року).
З урахуванням викладеного відповідач мав достатньо часу для реалізації ним процесуальних прав, передбачених ГПК України, зокрема, права на висловлення (викладення шляхом надіслання на поштову/електронну адреси суду) своєї позиції щодо поданої апеляційної скарги позивача.
Станом на момент розгляду цієї апеляційної скарги відповідач процесуальну позицію (відзив, пояснення тощо) щодо поданої апеляційної скарги не висловив (не надіслав). Заяв чи клопотань стосовно неможливості реалізації ним своїх процесуальних прав на подання відзиву, власної позиції (пояснень тощо) щодо апеляційної скарги до суду не надходило.
Разом з цим, судом враховується, що за приписами статті 129 Конституції України, статті 2 ГПК України одним із завдань судочинства є справедливе неупереджене вирішення судом спорів, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.
Національним судам належить функція керування провадженнями таким чином, щоб вони були швидкими та ефективними (рішення ЄСПЛ у справі "Скордіно проти Італії"). Держави-учасниці мають організувати правові системи таким чином, щоб їх суди могли гарантувати право кожного на отримання остаточного рішення у справах, що стосуються цивільних прав і обов`язків упродовж відповідного терміну (рішення ЄСПЛ у справах "Скордіно проти Італії", "Сюрмелі проти Німеччини").
Суд звертає увагу, що 02.04.2020 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 30.03.2020 року № 540-IX, яким статтю 197 ГПК України після частини третьої доповнено новою частиною (частиною четвертою) такого змісту: "Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), учасники справи можуть брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. Підтвердження особи учасника справи здійснюється із застосуванням електронного підпису, а якщо особа не має такого підпису, то у порядку, визначеному Законом України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" або Державною судовою адміністрацією України".
На реалізацію зазначених положень наказом Державної судової адміністрації України № 196 від 23.04.2020 року затверджено "Порядок роботи з технічними засобами відеоконференцзв`язку під час судового засідання в адміністративному, цивільному та господарському процесах за участі сторін поза приміщенням суду" яким передбачено, що учасники судового процесу беруть участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.
Наведене свідчить про усунення перешкод у реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав.
Суд зауважує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (стаття 202 ГПК України).
З урахуванням наведенного колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника відповідача.
Обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши представника апелянта, дослідивши докази, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав:
Відповідно до приписів статті 627 Цивільного кодексу України унормовано, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до приписів частин першої та другої статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 Цивільного кодексу України).
Відповідно до частини першої статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
З матеріалів справи вбачається, що між військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України в особі т.в.о. командира ОСОБА_1 (далі позивач) з однієї сторони, та Товариством з обмеженою відповідальністю "ЛЮКСФОРМТРЕЙД"(код ЄДРПОУ- 43243287), в особі директора Шаповалова Сергія Геннадійовича, який діє на підставі Статуту (далі відповідач), з іншої сторони, 20.07.2020 року було укладено договір № 79/ВЗЗ-2020 (далі договір) про закупівлю товару (а.с.14-23).
Відповідно до пункту 1.1. розділу 1. Договору відповідач зобовязався у визначені договором строки поставити позивачу якісні товари, зазначені у специфікації, яка є невід`ємною частиною цього договору (додаток № 1), а позивач зобовязався прийняти і оплатити такі товари.
Пунктом 1.2. розділу 1. договору визначено, що найменування (номенклатура, асортимент) товару код CPV за ДК 021:20-3- Формений одяг (костюм літній польовий спеціальний) (далі товар).
Кількість товару за договором - 5 000 комплектів.
Згідно пункту 5.1 договору, строк поставки товару за цим договором зазначено в специфікації до договору. Додатком № 1 до договору передбачено, що відповідач зобов`язується поставити:
1000 комплектів товару через 30 календарних днів з моменту укладання договору, а саме до 19.08.2020 року;
1000 комплектів товару через 60 календарних днів з моменту укладання договору, а саме до 18.09.2020 року;
2000 комплектів товару через 90 календарних днів з моменту укладання договору, а саме до 19.10.2020 року (а.с.24).
Згідно видаткових накладних відповідач здійснив поставку товару у наступні строки згідно наступних видаткових накладних:
- №РН-1006/01 від 07.10.2020 року здійснив поставку товару у кількості 400шт.
- №РН-1012/02 від 12.10.2020 року здійснив поставку товару у кількості 500шт.
- №РН-1020/03 від 19.10.2020 року здійснив поставку товару у кількості400шт.
- №РН-1028/01 від 29.10.2020 року здійснив поставку товару у кількості 900шт.
- №РН-1109/06 від 09.11.2020 року здійснив поставку товару у кількості 900шт.
- №РН-1109/07 від 09.11.2020 року здійснив поставку товару у кількості 200шт.
- №РН-1113/06 від 16.11.2020 року здійснив поставку товару у кількості 1700шт.(а.с.25-31).
Пунктом 7.1. розділу 7 договору сторони погодили, що за невиконання або неналежне виконання своїх обов`язків за договором сторони несуть відповідальність, передбачену відповідно до Цивільного та Господарського кодексів України, а також інших чинних нормативно-правових актів України та цим договором.
Пунктом 7.3. розділу 7 договору передбачено, що за порушення строку поставки товару учасник (відповідач у даній справі) сплачує замовнику (позивач у даній справі) пеню у розмірі 0,1 % вартості товару, з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення. За прострочення поставки понад 30 календарних днів додатково стягується штраф у розмірі 7 % вартості непоставленого товару.
Частиною другою статті 231 Господарського кодексу України визначено, що у разі, якщо порушено господарське зобов`язання, виконання якого фінансується за рахунок Державного бюджету України, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах:
за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.
Отже, пункт 7.3. розділу 7 договору узгоджується з вимогами Закону.
Частиною четвертою статті 231 Господарського кодексу України визначено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання.
Частково відмовляючи у стягненні з відповідача пені у розмірі 220 734,3 грн. та штрафу у розмірі 220 268,16 грн., господарський суд Запорізької області зазначив на те, що в період виконання спірного договору відповідач виконував значний обсяг замовлень для державних потреб (понад 27 угод ), за якими поставка товару здійснена без прострочень.
Разом з тим, суд погодився, що укладаючи договір, відповідач усвідомлював всі ризики, знав обсяги замовлень, терміни їх виконання та свідомо, з доброї волі погодився на умови договору, в тому числі і щодо відповідальності сторін за невиконання або неналежне виконання своїх зобов`язань.
Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до статей 525 та 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.
Згідно з положеннями статтей 546 та 549 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, різновидами якої є штраф та пеня.
Відповідно до частини другої статті 549 Цивільного кодексу України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Згідно зі статтею 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання (частина перша). Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (частина друга).
Аналіз положень наведеної норми дає підстави для висновку, що установлюючи презумпцію вини особи, яка порушила зобов`язання, Цивільний кодекс України покладає на неї обов`язок довести відсутність своєї вини. Особа звільняється від відповідальності лише у тому випадку, коли доведе відсутність своєї вини у порушенні зобов`язання.
Відповідно до частин першої та другої статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Частиною першою статті 664 Цивільного кодексу України встановлено, що обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент:
- вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар;
- надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бутн переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.
Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування.
Отже, обов`язок відповідача з поставки товару за договором вважається виконаним у момент доставки товару до складу позивача, а належним доказом на підтвердження виконання такого обов`язку є підписання сторонами відповідних видаткових накладних.
Відповідач не заперечував факт порушення ним строків поставки товару за спірним договором.
У відзиві на позовну заяву відповідач повністю підтверджує, що він був ознайомлений про поставку товару у визначені терміни (тобто відповідачу було відомо конкретні строки поставки товару), а сам факт того, що на момент підписання договору у відповідача не було в наявності товару, жодним чином не спростовує його обов`язок та відповідальність виконувати договір у встановлений термін відповідно до умов договору.
Згідно з частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Відповідно до статті 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.
Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
Разом з цим, наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.
Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення пені.
Також при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд повинен брати до уваги не лише майновий стан боржника, але й майновий стан стягувача, тобто, врахувати інтереси обох сторін.
При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, і за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.
Відповідна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 04.12.2018 року у справі №916/65/18, від 03.07.2019 року у справі №917/791/18, від 22.10.2019 року у справі №904/5830/18, від 13.01.2020 року у справі №902/855/18, від 27.01.2020 року у справі №916/469/19.
Приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд першої інстанції повинен виходити із того, що одним з завдань неустойки є стимулювання належного виконання договірних зобов`язань, при цьому вона має обов`язковий для учасників правовідносин характер.
Колегія суддів зазначає, що господарський суд при вирішенні питання щодо зменшення належних до стягнення з відповідача санкцій, належним чином не обгрунтував прийняте рішення. Доводи, зазначені судом, колегія суддів вважає недостатніми та виходить з того, що відповідач не надав належних та допустимих доказів щодо наявності обставин, які б слугували підставою для задоволення поданого ним суду першої інстанції клопотання.
Відповідно до ст. ст. 7, 13 Господарського процесуального кодексу України правосуддя в господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин. Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.
Під час апеляційного перегляду справи відповідач не скористався своїм процесуальним правом на викладення та доведення своєї правової позиції.
Колегія суддів зазначає, що рішення суду ухвалено без урахування висновків щодо застосування норм права до спірних правовідносин, які викладені в постановах Верховного Суду, без повного та всебічного з`ясуванням обставин справи.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 275 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині.
Відповідно до частини першої статті 277 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Частиною другою першої статті 277 Господарського процесуального кодексу України визначено, щцо неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
В межах доводів та вимог апеляційної скарги колегія суддів дійшла висновку про її обгрунтованість.
Оскільки рішення суду підлягає скасуванню, судові витрати за розгляд позову в розмірі 6 615,04 грн. (а.с.8) та за розгляд апеляційної скарги в розмірі 9 922,50 грн. (а.с.204), а всього 16 537,54 грн. слід покласти на відповідача згідно ст.129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись ст.ст. 269, 275, 277, 281-283 Господарського процесуального кодексу України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу задовольнити.
Рішення господарського суду Запорізької області від 30.09.2021 року у справі №908/2027/21 скасувати.
Позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідністю ЛЮКСФОРМТРЕЙД, (69037, м. Запоріжжя, вул. Рекордна, буд. 18-В, ідентифікаційний код юридичної особи 43243287) на користь Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, (04080,м. Київ, вул. Нижньоюрківська, буд. 8-А, ідентифікаційний код юридичної особи 25574423) 220 734,30 грн. пені, 220 268,16 грн. штрафу та 16 537,54 грн. судового збору.
Виконання постанови доручити господарському суду Запорізької області.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст складено 22.02.2022 року.

Головуючий суддя Т.А. Верхогляд

Суддя Л.М. Білецька

Суддя І.О. Вечірко