ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2022 року

м. Київ

cправа № 921/348/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Волковицька Н. О. - головуючий, Случ О. В., Уркевич В. Ю.,

секретар судового засідання - Мельникова Л. В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Лановецької міської ради

на постанову Західного апеляційного господарського суду від 05.10.2021 у справі

за позовом Лановецької міської ради

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Радехівський цукор"

про стягнення 1 806 700,95 грн безпідставно збережених коштів за час користування земельною ділянкою, 336 545,61 грн інфляційних втрат, 140 328,69 грн 3% річних від простроченої до сплати суми.

У судовому засіданні взяли участь представники: позивача - Іщук К. В., відповідача - Сміхура В. Р.

1. Короткий зміст позовних вимог і заперечень

1.1. У травні 2020 року Лановецька міська рада звернулася до Господарського суду Тернопільської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Радехівський цукор" (далі - ТОВ "Радехівський цукор") про стягнення 2 283 575,25 грн, з яких 1 806 700,95 грн безпідставно збережених коштів, 336 545,61 грн інфляційних втрат та 140 328,69 грн 3 % річних.

1.2. На обґрунтування позовних вимог позивач посилався на використання ТОВ "Радехівський цукор" у період з 29.12.2016 по 28.09.2017 земельної ділянки без укладання договору оренди, внаслідок чого позивачем не отримано дохід у заявленому розмірі у виді грошових коштів, що безпідставно збережені відповідачем за час користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів. При цьому позивач посилався на положення частини 1 статті 93, статей 152, 206 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), статей 22, 1166, 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

2. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

2.1. Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 01.10.2020 у справі № 921/348/20 (суддя Хома С. О.) позов задоволено; стягнуто з ТОВ "Радехівський цукор" на користь Лановецької міської ради 1 806 700,95 грн безпідставно збережених коштів, 336 545,61 грн інфляційних втрат, 140 328,69 грн 3 % річних, 34 253,63 грн судового збору.

2.2. Місцевий господарський суд задовольняючи позовні вимоги виходив з того, що:

- при виникненні в іншої особи права власності на жилий будинок, будівлю або споруду право попереднього власника або користувача припиняється автоматично, в силу закону, без оформлення припинення права будь-якими актами та документами. Договір оренди землі припиняється щодо попереднього власника майна, однак діє на тих самих умовах щодо особи, яка, набувши право власності на нерухоме майно, розміщене на орендованій земельній ділянці, з моменту набуття такого права набуває також права оренди земельної ділянки, на якій це майно розміщене, а отже і відповідні права та обов`язки, зокрема, зі сплати орендної плати за користування ділянкою, тобто договір оренди не припиняється в цілому, має місце заміна сторони у зобов`язанні;

- на підставі укладеного 29.11.2012 договору оренди землі Лановецька міська рада передала ТОВ "Лановецький цукровий завод" в користування земельну ділянку з кадастровим номером :02:001:0568, площею 45,5948 га строком на 5 років;

- 25.06.2015 Публічне акціонерне товариство "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" (далі - ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк") зареєструвало за собою право власності на нерухоме майно, розташоване в м. Ланівці на вул. Вишнівецькій, 35, у зв`язку з чим суд вказав, що 25.06.2015 припинився договір оренди землі від 29.11.2012 щодо попереднього власника нерухомого майна ТОВ "Лановецький цукровий завод" та відхилив доводи відповідача про можливість отримання плати за користування земельною ділянкою від ТОВ "Лановецький цукровий завод" як фактичного землекористувача;

- 29.12.2016 ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" та ТОВ "Радехівський цукор" уклали договір купівлі-продажу нерухомого майна, за умовами якого ТОВ "Радехівський цукор" придбало нерухоме майно, розташоване на земельній ділянці кадастровий номер :02:001:0259, загальна площа 46,9793 га, право власності на нерухоме майно відповідач зареєстрував також 29.12.2016;

- у постанові Верховного Суду від 11.03.2020 у справі № 921/257/19 за позовом Лановецької міської ради до ТОВ "Радехівський цукор" про стягнення 1 840 066,84 грн орендної плати та 779 577,00 грн пені, за результатом розгляду якої відмовлено у задоволенні позову, встановлено фактичні обставини, що право користування земельною ділянкою не було належним чином оформлено ні в ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк", ні в ТОВ "Радехівський цукор";

- на час звернення до суду з вказаним позовом договір оренди від 29.11.2012 втратив свою чинність, а відтак не має відношення до відповідача (не перейшло право оренди);

- 17.07.2017 ТОВ "Радехівський цукор" та ТОВ "Ангеліна-мет" уклали договір купівлі-продажу нерухомого майна, за умовами якого ТОВ "Ангеліна-мет" придбало нерухоме майно, що знаходиться на земельній ділянці, розташованій в м. Ланівці, вул. Вишнівецька, 35, кадастровий номер :02:001:0568, загальна площа 45,5053 га, право власності на нерухоме майно ТОВ "Ангеліна-мет" зареєструвало 03.10.2017;

- відповідно до листа відділу у Лановецькому районі Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області від 01.06.2017 земельна ділянка :02:001:0259, загальна площа 46,9793 га була поділена на три земельні ділянки: :02:001:0569 площею 1,4722 га, :02:001:0568 площею 45,503 га і :02:001:0295 площею 0,0895 га, щодо якої подано заяву про її вилучення з кадастрової системи як незатвердженої радою. Суд вказав, що оскільки земельна ділянка, яка була передана міською радою ТОВ "Лановецький цукровий завод" в оренду за договором від 29.11.2012, та ділянка, яка відчужена ТОВ "Радехівський цукор" (відповідачем) ТОВ "Ангеліна-мет" за договором від 17.07.2017, мають один і той же кадастровий номер - :02:001:0568, відтак це є одна і та ж сама земельні ділянка, на якій розташоване нерухоме майно, а зазначення в договорах різних площ ділянки є технічною помилкою;

- з урахуванням наведеного, встановивши факт наявності у відповідача права власності на нерухоме майно, розташоване на земельній ділянці площею 45,5948 га кадастровий номер :02:001:0568, протягом періоду з 29.12.2016 по 28.09.2017, відсутність доказів реєстрації за відповідачем права користування цією ділянкою, суд вказав, що відповідач як фактичний користувач земельної ділянки, на якій було розташоване нерухоме майно, без достатньої правової підстави за рахунок власника цих ділянок Лановецької міської ради зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, у зв`язку з чим зобов`язаний повернути ці кошти власнику на підставі частини 1 статті 1212 ЦК України;

- перевіривши проведений позивачем розрахунок позовних вимог, суд дійшов висновку про його обґрунтованість, документальну підтвердженість та відповідність нормам чинного законодавства.

2.3. Постановою Західного апеляційного господарського суду від 05.10.2021 (Бонк Т. Б. - головуючий, судді Гриців В. М., Зварич О. В.) рішення Господарського суду Тернопільської області від 01.10.2020 у справі № 921/348/20 скасоване; прийняте нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

2.4. Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що з урахуванням досліджених в межах цієї справи доказів та встановлених судами у справах № 914/1131/18 та № 921/257/19 обставин, а також тим, що:

- до ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" перейшло право власності на нерухоме майно, що знаходиться за адресою: м. Ланівці, вул. Вишнівецька, 35, в результаті прийняття Господарським судом Тернопільської області рішення від 20.05.2015 у справі № 921/300/15-г/16 про звернення стягнення на предмет іпотеки;

- ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" належним чином не зареєструвало права користування земельною ділянкою, на якій розташоване належне йому нерухоме майно;

- площі та кадастрові номери земельних ділянок, вказані у договорі оренди від 29.11.2012, укладеного позивачем та ТОВ "Лановецький цукровий завод", та договорі купівлі-продажу від 29.12.2016, укладеного банком та відповідачем, а також у договорі купівлі-продажу від 17.07.2017, укладеного з ТОВ "Ангеліна-мет", є різними, право оренди до ТОВ "Радехівський цукор" від ТОВ "Лановецький цукровий завод" відповідно до договору оренди від 29.11.2012 не переходило;

- строк дії договору оренди від 29.11.2012, укладеного між позивачем та ТОВ "Лановецький цукровий завод", закінчився 29.11.2017, у той час, щодо останнього він припинив свою дію 25.06.2015;

- висновки Верховного Суду у постанові від 05.02.2019 у справі № 914/1131/18, прийнятій між тими самими сторонами, про відсутність підстав для застосування статті 1212 ЦК України, колегія суддів апеляційної інстанції погодилася з доводами апелянта про безпідставність нарахування Лановецькою міською радою 1 806 700,95 грн безпідставно збережених коштів за спірний період з 29.12.2016 по 28.09.2017, та відповідно відсутність підстав для нарахування інфляційних втрат та 3 % річних.

3. Короткий зміст касаційної скарги і заперечення на неї

3.1. Не погоджуючись із постановою Західного апеляційного господарського суду від 05.10.2021 у справі № 921/348/20, Лановецька міська рада звернулася до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Західного апеляційного господарського суду від 05.10.2021 у справі № 921/348/20 та залишити в силі рішення Господарського суду Тернопільської області від 01.10.2020.

3.2. За змістом касаційної скарги її подано на підставі положень пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

3.3. Обґрунтовуючи посилання на пункт 1 частини 2 статті 287 ГПК України скаржник наголошує, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права, а саме положення статті 7 Закону України "Про оренду землі", статей 1212, 377 ЦК України, статей 120, 152, 126 ЗК України без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17 та від 30.01.2019 у справі № 755/10947/17, постановах Верховного Суду від 27.04.2021 у справі № 922/2378/20, від 28.02.2020 у справі № 913/169/18.

На думку скаржника, судом апеляційної інстанції невірно застосовано правову позицію, викладену Верховним Судом у постанові від 28.02.2020 у справі № 913/169/18, адже суд не розмежував орендних відносин та відносин кондикційності у цій справі. Лановецька міська рада у цій справі не робила посилання на орендні відносини у рамках договору оренди земельної ділянки від 29.11.2012, а звертала увагу виключно на факт користування відповідачем земельною ділянкою без правовстановлюючих документів.

Лановецька міська рада зазначила, що критично відноситься до того, що суд апеляційної інстанції зробив висновок із посиланнями на постанову Верховного Суду від 05.02.2019 у справі № 914/1131/18 щодо відсутності підстав для застосування статті 1212 ЦК України, оскільки: у справі № 914/1131/18 не досліджувалося питання кондикційності, а лише звернута увагу на орендні правовідносини за договором та відсутність збитків; постанова Верховного Суду від 05.02.2019 у справі № 914/1131/18 призвела до постанови Верховного Суду від 11.03.2020 у справі № 921/257/19, яка має протилежні висновки і вказує на відсутність орендних відносин між сторонами цієї справи. На думку скаржника, суд апеляційної інстанції зобов`язаний був застосувати постанову Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 755/10947/17 стосовно того, що під час вирішення тотожних спорів суди мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду. При цьому, із останньої правової позиції, а саме постанови Верховного Суду від 11.03.2020 у справі № 921/257/19 чітко вбачається висновок про відсутність орендних правовідносин між сторонами, натомість встановлено факт переходу до ТОВ "Радехівський цукор" будівель та споруд, а відтак і спірної земельної ділянки на підставі положень статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України, за користування якою відповідач не сплатив кошти.

3.4. У відзиві на касаційну скаргу ТОВ "Радехівський цукор" просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову Західного апеляційного господарського суду від 05.10.2021 - без змін.

4. Фактичні обставини справи, встановлені судами

4.1. Як свідчать матеріали справи та установили суди попередніх інстанцій, 29.11.2012 між Лановецькою міською радою (Орендодавець) та ТОВ "Лановецький цукровий завод" (Орендар) укладено договір оренди землі, згідно з пунктом 1 якого Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку землі промисловості в межах населеного пункту міста Ланівці, Лановецького району, Тернопільської області по вул. Вишнівецька, 35 (далі - об`єкт оренди), на підставі рішення Лановецької міської ради від 26.09.2012 № 667 (далі - договір оренди землі).

Договір оренди землі зареєстровано у Відділі Держземагенства у Лановецькому районі, про що вчинено запис від 19.12.2012 за № 03187.

Відповідно до пункту 2 договору оренди землі в оренду передається земельна ділянка загальною площею 45,5948 га. Кадастровий номер земельної ділянки 020010568.

На земельній ділянці розміщені об`єкти нерухомого майна: нежитлові будівлі і споруди та інші об`єкти інфраструктури за адресою м. Ланівці, вул. Вишнівецька,35 (пункт 3 договору оренди землі).

Порядок і розмір сплати орендної плати передбачено пунктами 9, 13 договору оренди землі.

Так, зокрема, згідно пункту 9 договору оренди землі орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі у розмірі 4 % нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що складає 396 857,14 грн на рік із щомісячною сплатою однієї дванадцятої цієї суми на банківський рахунок Орендодавця.

Згідно пункту 15 договору оренди земельної ділянки земельна ділянка передається в оренду для розміщення, експлуатації основних та допоміжних будівель та споруд підприємств машинобудівної та іншої промисловості (обслуговування комплексу цукрового заводу).

Передача земельної ділянки орендарю здійснюється у тижневий термін після державної реєстрації цього договору за актом її приймання-передачі (пункту 20 договору оренди землі).

20.12.2012 між Лановецькою міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю "Лановецький цукровий завод" складено акт приймання-передачі земельної ділянки, згідно якого Орендодавець передав, а Орендар прийняв в оренду терміном на 49 років земельну ділянку з цільовим призначенням землі промисловості, площею 45,5948 га в місті Ланівці, Лановецького району, Тернопільської області по вул. Вишнівецька, 35 для розміщення, експлуатації основних та допоміжних будівель та споруд підприємств машинобудівної та іншої промисловості (обслуговування комплексу цукрового заводу) та використання за цільовим призначенням з обмеженнями в користуванні у відповідності до укладеного договору оренди. Земельна ділянка передана придатною для використання за цільовим призначенням.

12.05.2014 до договору оренди землі між сторонами була укладена додаткова угода № 1, згідно:

- пункту 1 якої пункту 5 викладено у наступній редакції: 5.На підставі рішення сесії Лановецької міської ради від 28.03.2014 № 1119 "Про внесення змін в договори оренди земельних ділянок несільськогосподарського призначення, щодо орендної плати за землю з фізичними та юридичними особами" нормативна грошова оцінка земельної ділянки площею 45,5948 га, кадастровий номер :02:001:0568, що знаходиться за адресою: Тернопільська область, Лановецький район, м. Ланівці, вул.Вишнівецька,35 становить 42 208 733,18 грн, що складає 92,57 грн за 1 м. кв.

- пунктом 2 якої пункт 9 викладено в наступній редакції: 9.Орендна плата вноситься Орендарем у грошовій формі в розмірі 3 % від нормативної грошової оцінки землі, що складає 1 266 262,00 грн на рік.

29.12.2016 між ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк", 01001, місто Київ, провулок Шевченка,12 (Продавець) та ТОВ "Радехівський цукор", 80250, Львівська область, Радехівський район, село Павлів, проспект Юності, будинок 39 (Покупець) було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Діленян Л. Р., зареєстрований в реєстрі за № 1647.

Згідно пункту 1.1. договору купівлі-продажу нерухомого майна від 29.12.2016 відповідно до умов цього договору Продавець передає у власність Покупцю, а Покупець приймає у власність нерухоме майно і зобов`язується сплатити за нього ціну, яка визначена цим договором, а саме нерухоме майно, що розташоване за адресою: Тернопільська область, Лановецький район, місто Ланівці, вулиця Вишнівецька, будинок 35 (перелік майна наводиться).

Згідно пункту 1.2. договору нерухоме майно знаходиться на земельній ділянці, розташованій за адресою: Тернопільська область, Лановецький район, місто Ланівці, вулиця Вишнівецька,35, кадастровий номер :02:001:0259, загальна площа 46,9793 га, право користування якими набуто Продавцем на підставі статті 377 ЦК України та частини 2 статті 120 ЗК України та яка використовувалася попереднім власником нерухомого майна на підставі договору оренди землі, укладеного з Лановецькою міською радою Тернопільської області 29.11.2012.

Згідно пункту 3.1. договору купівлі-продажу право власності на нерухоме майно, що є предметом цього договору та зазначене в п.1.1. договору, відповідно до статті 334 ЦК України, виникає у Покупця після нотаріального посвідчення та державної реєстрації договору, після повної оплати Покупцем Продавцеві ціни нерухомого майна за договором, але не раніше підписання сторонами Акту приймання-передачі нерухомого майна відповідно до п. 2.3. договору.

29.12.2016 між ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" та ТОВ "Радехівський цукор" складено акт приймання-передачі майна, згідно якого Продавець передав, а Покупець прийняв у власність нерухоме майно, що розташоване за адресою: Тернопільська область, Лановецький район, місто Ланівці, вулиця Вишнівецька, будинок 35.

17.07.2017 між ТРВ "Радехівський цукор"/ (Продавець) 80250, Львівська область, Радехівський район, село Павлів, проспект Юності, будинок 39 та ТОВ "Ангеліна-мет" (Покупець), 01011, м. Київ. вулиця Панаса Мирного, будинок 16/13-А, було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Діленян Л. Р., зареєстровано в реєстрі за № 1209.

Згідно пункту 1.1. договору від 17.07.2017 відповідно до умов договору Продавець передає у власність Покупцю, а Покупець приймає у власність нерухоме майно і зобов`язується сплатити за нього ціну, яка визначена цим договором, а саме нерухоме майно, що розташоване за адресою: Тернопільська область, Лановецький район, місто Ланівці, вулиця Вишнівецька, будинок 35 (наведено перелік майна).

Згідно п.1.2. договору нерухоме майно належить Продавцю на підставі Договору купівлі-продажу нерухомого майна посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Діленян Л. Р. 29.12.2016 за реєстровим номером № 1647.

Нерухоме майно знаходиться на земельній ділянці, розташованій за адресою: Тернопільська область, Лановецький район, місто Ланівці, вулиця Вишнівецька,35, кадастровий номер :02:001:0568, загальна площа 45,5053 га, що підтверджується довідкою від 12.07.2017 № 19-190.30-14/10-17 виданою Головним управлінням Держгеокадастру у Тернопільській області Відділом у Лановецькому районі Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області.

Згідно пункту 3.1. договору купівлі-продажу нерухомого майна право власності на нерухоме майно, що є предметом цього договору та зазначене в пункті 1.1. договору, відповідно до статті 334 ЦК України, виникає у Покупця після нотаріального посвідчення та державної реєстрації договору, після повної оплати Покупцем Продавцеві ціни нерухомого майна за договором, але не раніше підписання сторонами акта приймання-передачі нерухомого майна відповідно до п. 2.3. договору.

Згідно п. 3.2. договору, за домовленістю сторін, право власності за Покупцем буде зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно після передачі нерухомого майна за Актом приймання-передачі нерухомого майна відповідно до п. 2.3. договору. Продавець погоджується з тим, що державна реєстрація права власності Покупця (перехід до Покупця права власності на нерухоме майно) здійснюється державним реєстратором після нотаріального посвідчення цього договору, оплати ціни нерухомого майна Покупцем та після підписання акта приймання-передачі нерухомого майна. Державна реєстрація права власності за покупцем має бути проведена не пізніше ніж через 5 днів з моменту підписання акта прийому-передачі.

29.09.2017 між ТОВ "Радехівський цукор" та ТОВ "Ангеліна-мет" складено Акт приймання-передачі майна, згідно п. 1.1. якого Продавець передав, а Покупець прийняв у власність нерухоме майно, що розташоване за адресою: Тернопільська область, Лановецький район, місто Ланівці, вулиця Вишнівецька, будинок 35.

Відповідач у своєму клопотанні від 01.09.2020 (вх.№5947) зазначив про те, що ТОВ "Радехівський цукор" станом на 01.09.2020 не володіє офіційною інформацією, що підтверджується належними письмовими чи іншими доказами про фактичну дату державної реєстрації права власності на нерухоме майно за ТОВ "Ангеліна-мет".

5. Позиція Верховного Суду

5.1. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі та запереченнях на неї, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

5.2. Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої положеннями пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК України.

Відповідно до частини 1 статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, касаційний господарський суд переглядає оскаржувані судові рішення в межах вимог касаційної скарги.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Відповідно до положень цієї норми, касаційний перегляд з указаних підстав може відбутися за наявності таких складових:

(1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду;

(2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, який було сформульовано у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема і вказаного вище пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК України, таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

Подібність правовідносин суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

Ураховуючи наведені вище, запроваджені Великою Палатою Верховного Суду критерії оцінки подібності правовідносин, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами цієї справи не можна вважати подібними тим, що склалися між сторонами спору у справах № 922/2378/20 та 917/1739/17, позаяк існує ряд істотних відмінностей саме у фактичних обставинах таких спорів.

Так, у справі № 917/1739/17 Кременчуцька міська рада звернулася до Господарського суду Полтавської області з позовом до ФОП Трохимчук М. С. про стягнення 174 014,95 грн збитків, завданих територіальній громаді м. Кременчук внаслідок порушення земельного законодавства. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у період з 01.09.2010 по 27.09.2016 відповідач використовував земельну ділянку без правовстановлюючих документів, орендну плату за договором не сплачував, хоча земельна ділянка використовувалась для розміщення об`єкта нерухомого майна, що призвело до неотримання доходу від орендної плати за землю.

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 11.12.2017, залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 25.03.2019, у задоволенні позову відмовлено.

Скасовуючи зазначені судові рішення про відмову у задоволенні позову та направляючи справу № 917/1739/17 на новий розгляд до місцевого господарського суду, Велика Палата Верховного Суду, у постанові від 04.12.2019 установивши, що між Кременчуцькою міською радою та ФОП Трохимчук М. С. було укладено договір оренди земельної ділянки загальною площею 0,1986 га для експлуатації та обслуговування складських приміщень строком до 01.09.2010, а після цієї дати ФОП Трохимчук М. С. використовував земельну ділянку без правовстановлюючих документів, орендну плату за договором не сплачував, хоча земельна ділянка використовувалася для розміщення об`єкта нерухомого майна, зазначив, що предметом позову у цій справі є стягнення з власника об`єкта нерухомого майна коштів за фактичне користування земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розміщено.

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що у цьому разі немає підстав для застосування до спірних правовідносин положень чинного законодавства України про відшкодування шкоди (збитків) власникам земельних ділянок, оскільки до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. З огляду на викладене ФОП Трохимчук М. С. як фактичний користувач земельної ділянки, що без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.

Водночас, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Проте суд апеляційної інстанції, під час розгляду справи № 917/1739/17, зазначеного не врахував та дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позову, не застосувавши до спірних правовідносин правову норму, яка підлягає застосуванню. Велика Палата Верховного Суду наголосила, що суди попередніх інстанцій також не дослідили та не надали належної правової оцінки як залишку заборгованості відповідача перед позивачем, так і періоду, протягом якого мало місце невиконання відповідачем грошового зобов`язання. Відсутність у Верховного Суду процесуальної можливості здійснити розрахунок заборгованості відповідача перешкоджає прийняттю законного рішення у справі, тому постановлені рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

У справі № 922/2378/20 Харківська міська рада звернулася до Господарського суду Харківської області з позовом про стягнення з Акціонерного товариства "Альфа-Банк" (далі - Банк) безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати в сумі 1 235 186,20 грн. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що Банк, набувши право власності на об`єкти нерухомості, розташовані на земельній ділянці комунальної форми власності площею 0,7526 га, належним чином не оформив та не зареєстрував речові права на цю земельну ділянку, в період з 01.01.2020 по 30.06.2020 не вносив плату за користування нею, внаслідок чого зберіг в себе за рахунок Харківської міської ради як власника земельної ділянки безпідставно набуте майно - грошові кошти у розмірі орендної плати.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 20.10.2020 у справі № 922/2378/20, залишеним без зміни постановою Східного апеляційного господарського суду від 16.12.2020 та постановою Верховного Суду від 27.04.2021, позов задоволено повністю.

Задовольняючи позовні вимоги суди виходили з того, що фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини 1 статті 1212 ЦК України. При цьому, суди установили, що Банк набувши у власність нерухоме майно, документально не оформив користування спірною земельною ділянкою у період з 01.01.2020 по 30.06.2020 та не уклав з Харківською міською радою відповідний договір оренди земельної ділянки. Тобто у цей період відповідач використовував земельну ділянку без правовстановлюючих документів, орендну плату за договором не сплачував, хоча земельна ділянка використовувалась для розміщення об`єкта нерухомого майна.

Незважаючи на те, що правовідносини у справах № 917/1739/17, № 922/2378/20 та № 921/348/20, яка переглядаються, виникли щодо відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у виді орендної плати (кондикційних зобов`язань), не є подібними за змістом з огляду на таке.

Зі змісту касаційної скарги слідує, що скаржник наводить постанову Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17, як підставу касаційного оскарження, передбачену у пункті 1 частини 2 статті 287 ГПК України, виходячи з того, що зазначена постанова містить правовий висновок щодо розмежування сплати орендної плати та кондикційних зобов`язань, та постанову Верховного Суду від 27.04.2021 у справі № 922/2378/20, адже в ній міститься висновок щодо застосування положень статті 1212 ЦК України.

Разом з цим, як свідчать матеріали справи № 921/348/20, відмовляючи у задоволенні позовних вимог Лановецької міської ради про стягнення з ТОВ "Радехівський цукор" 2 283 575,25 грн, з яких 1 806 700,95 грн безпідставно збережених коштів, 336 545,61 грн інфляційних втрат та 140 328,69 грн 3 % річних, суд апеляційної інстанції зауважив, що до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав сплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини 1 статті 1212 ЦК України.

Зазначені висновки суду апеляційної інстанції не суперечать та/або відповідають правовій позиції, викладеній Верховним Судом у справах № 917/1739/17 та № 922/2378/20, наведених скаржником у якості підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, що спростовує доводи скаржника про неврахування судом апеляційної інстанції таких висновків.

Разом з цим, на відміну від справ № 922/2378/20 та № 917/1739/17, суд апеляційної інстанції під час розгляду справи № 921/348/20 установив, що вимоги Лановецької міської ради про стягнення з ТОВ "Радехівський цукор" коштів за фактичне користування спірною ділянкою у заявлений період двічі були предметом розгляду у межах справи № 914/1131/18 про стягнення 1 840 066,84 грн неотриманих доходів (заподіяних місцевому бюджету збитків) у виді несплаченої орендної плати за час використання земельної ділянки без правовстановлючих документів за період з 29.12.2016 по 03.10.2017 та справи № 921/257/19 про стягнення 1 840 066,84 грн орендної плати за період з 29.12.2016 по 03.10.2017.

За результатом розгляду зазначених справ суди прийняли рішення про відсутність підстав для задоволення позовних вимог міської ради. Зазначені судові рішення набрали законної сили та є чинними.

Апеляційний господарський суд розглядаючи спір у цій справі також звернув увагу, що під час розгляду справи № 914/1131/18 Верховний Суд у пункті 43 постанови вказав, що судами встановлено, що право оренди спірної земельної ділянки було зареєстроване за ТОВ "Лановецький цукровий завод", а об`єкти нерухомості, розташовані на цій земельній ділянці, відповідач придбав у ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк", за яким не було зареєстровано право користування земельною ділянкою. У період з 29.12.2016 по 03.10.2017 (період нарахування, заявлений у справі № 914/1131/18) земельна ділянка з кадастровим номером :02:001:0568 площею 45,5053га перебувала в оренді ТОВ "Лановецький цукровий завод", докази розірвання, дострокового припинення оренди судам не надані. Верховний Суд акцентував, що за наведених обставин доводи Лановецької міської ради про те, що вона була позбавлена можливості отримувати орендну плату за користування спірною земельною ділянкою у вказаний період непідтверджені, що також не надає підстав для висновку про можливість застосування до спірних правовідносин статті 1212 ЦК України за відсутності встановлення обставин набуття чи збереження майна саме за рахунок ТОВ "Лановецький цукровий завод".

Під час розгляду справи № 921/257/19 судами встановлено зокрема те, що у продавця ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" не було належним чином зареєстрованого та оформленого права користування земельною ділянкою, а тому право оренди до ТОВ "Радехівський цукор" від ТОВ "Лановецький цукровий завод" відповідно до договору оренди від 29.11.2012 не переходило.

Отже, апеляційний господарський суд наголосив, що відповідно до частини 4 статті 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відтак, з урахуванням досліджених в межах справи № 921/348/20 доказів та встановлених судами у справах № 914/1131/18 та № 921/257/19 обставин, а також того, що висновки Верховного Суду у постанові від 05.02.2019 у справі № 914/1131/18, прийнятій між тими самими сторонами, про відсутність підстав для застосування статті 1212 ЦК України, суд апеляційної інстанції наголосив на безпідставності нарахування Лановецькою міською радою 1 806 700,95 грн безпідставно збережених коштів за спірний період з 29.12.2016 по 28.09.2017, та відповідно відсутність підстав для нарахування інфляційних втрат та 3 % річних.

Отже, аналіз висновків, зроблених в оскаржуваній постанові у справі № 921/348/20, в якій подано касаційну скаргу, не свідчить про їх невідповідність висновкам, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у справі № 917/1739/17 та Верховним Судом у справі № 922/2378/20, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, оскільки зазначені висновки не є різними за своїм змістом, а зроблені судами з урахуванням інших фактичних обставин, встановлених судами попередніх інстанцій у кожній справі, які формують зміст правовідносин і зумовили прийняття відповідного рішення, що не дає підстави вважати правовідносини у цих справах подібними.

Касаційна інстанція враховує, що у рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 25.07.2002 у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України" та від 28.10.1999 у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" визначено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлене під сумнів.

Цей принцип не дозволяє стороні вимагати перегляд рішення лише з метою повторного розгляду справи та її нового вирішення. Сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для повторного розгляду. Відступ від цього принципу є виправданим, лише коли він обумовлений особливими та непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії", заява N 52854/99, пункт 52, ЄСПЛ 2003-IX).

Зміст оскаржуваної постанови свідчить про те, що, відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції фактично переглянув рішення місцевого господарського суду відповідно до висновку, викладеного у постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17, від 27.04.2021 у справі № 922/2378/20. При цьому, під час розгляду цієї справи, апеляційний господарський суд урахував висновки, викладені Верховним Судом у постанові від 05.02.2019 у справі № 914/1131/18, а також, взяв до уваги останню правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 11.03.2020 у справі № 921/257/19, що спростовує доводи скаржника наведені у касаційній скарзі.

Отже, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження під час касаційного провадження, що виключає скасування оскаржуваної постанови з цієї підстави.

У цілому, доводи скаржника, наведені у поданій ним касаційній скарзі, зводяться до переоцінки доказів, наявних у матеріалах справи, та до встановлення обставин у справі, що з огляду на визначені статтею 300 ГПК України межі розгляду справи судом касаційної інстанції, не є компетенцією суду касаційної інстанції.

При оцінці доводів касаційної скарги Верховним Судом також враховано практику ЄСПЛ, зокрема у справах "Пономарьов проти України", "Рябих проти Російської Федерації", "Нєлюбін проти Російської Федерації", згідно з якою повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень, яких під час розгляду цієї справи встановлено не було.

6. Висновки Верховного Суду

6.1. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

6.2. За змістом частини 1 статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

6.3. Ураховуючи межі перегляду справи в касаційній інстанції, колегія суддів вважає, що доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують висновків апеляційного господарського суду, а тому вимоги касаційної скарги не підлягають задоволенню, а оскаржувану постанову слід залишити без змін.

7. Розподіл судових витрат

7.1. Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку статті 129 ГПК України необхідно покласти на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Лановецької міської ради залишити без задоволення.

Постанову Західного апеляційного господарського суду від 05.10.2021 у справі № 921/348/20 залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Н. О. Волковицька

Судді О. В. Случ

В. Ю. Уркевич