СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2022 року м. Харків Справа № 922/2805/21

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Лакіза В.В., суддя Здоровко Л.М. , суддя Плахов О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача - Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» (вх.№3650Х/2)

на рішення Господарського суду Харківської області від 03.11.2021, ухвалене у приміщенні Господарського суду Харківської області суддею Ольшанченко В.І., час проголошення рішення - 11:10 год, дата складання повного тексту рішення - 10.11.2021, у справі №922/2805/21

за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС», м. Київ,

до Акціонерного товариства «Страхова компанія «Мега-Гарант», м. Харків,

про стягнення 12225,61 грн,-

ВСТАНОВИВ:

У липні 2021 Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «АРКС» (позивач) звернулось до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до Акціонерного товариства «Страхова компанія «Мега-Гарант» (відповідач), в якій просив ухвалити рішення про стягнення з відповідача - Акціонерного товариства «Страхова компанія «Мега-Гарант» на користь позивача - Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» суми виплаченого страхового відшкодування в розмірі 12225,61 грн та витрати сплаченого судового збору в розмірі 2270,00 грн.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 03.11.2021 відмовлено в позові повністю.

Рішення місцевого господарського суду мотивовано тим, що позивач набув право вимоги до страховика цивільної відповідальності (відповідача) стосовно сплаченого страхового відшкодування, оскільки страховик цивільної відповідальності відповідач взяв на себе відповідальність за заподіяні збитки по страховому полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів та відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Проте пред`явлення особою вимоги про виплату страхового відшкодування в розмірі повної вартості відновлювального ремонту без урахування коефіцієнта фактичного зносу є неправомірним.

Позивач з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до суду апеляційної інстанції зі скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм права, на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 03.11.2021 та прийняти нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що обов`язок розрахунку суми страхового відшкодування пов`язаного з відновлювальним ремонтом транспортного засобу потерпілого з урахуванням зносу, покладено на страховика за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, тобто особою, яка повинна здійснити такий розрахунок є відповідач, як страховик за полісом ЕР202300497, однак відповідачем до матеріалів справи не наданого будь-яких розрахунків з визначенням конкретної суми страхового відшкодування за полісом.

Скаржник вказує, що оскільки відповідачем не надано доказів розміру витрат пов`язаних із відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу розрахованого в порядку встановленому законодавством, визначеному п.4.3, 4.4 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №142/5/2092 від 24.11.2003 року, то до позивача в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Що ж стосується наведеної місцевим господарським судом правової позиції Верховного Суду у справі №910/5001/17 від 12.03.2018 року, то на думку позивача, остання не може бути застосована у даному випадку, оскільки стосується відмінних обставин, встановлених в іншій справі.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 21.12.2021 року відкрито апеляційне провадження за скаргою позивача; встановлено строк відповідачу для подання відзиву на апеляційну скаргу - протягом 10 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, а також встановлено учасникам справи строк на протязі якого вони мають право подати до суду клопотання, заяви та документи в обґрунтування своїх вимог і заперечень по справі. Враховуючи, що ціна позову в даній справі є меншою від ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, судом попереджено сторони, що апеляційна скарга підлягає розгляду за правилами ч. 10 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч.13 ст.8 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

За приписами ч.10 ст.270 Господарського процесуального кодексу України, апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч.7 ст.252 Господарського процесуального кодексу України, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.

Згідно з ч.2 ст.270 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п`ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.

Як вбачається з долучених до матеріалів справи повідомлень відділення зв`язку, копію ухвали суду від 21.12.2021 року отримано позивачем 28.12.2021 року та відповідачем 28.12.2021 року.

Клопотань від учасників справи про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням не надійшло.

12.01.2022 року від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№382), в якому зазначає, що згоден з рішенням господарського суду першої інстанції, вважає його обґрунтованим та законним, прийнятим при об`єктивному та повному досліджені всіх матеріалів справи, без порушення матеріального чи процесуального права, у зв`язку з чим просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідач вказує, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що пред`явлення позивачем вимоги про виплату страхового відшкодування в розмірі повної вартості відновлювального ремонту без урахування коефіцієнта фактичного зносу є неправомірним у зв`язку з чим правомірно відмовив у задоволені позовних вимог. Крім того, на думку відповідача, обґрунтованим є посилання на правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 12.03.2018 року у справі №910/5001/17, а саме: для відновлення пошкодженого у ДТП транспортного засобу ремонт здійснюється методом заміни складових частин, що були пошкоджені на нові, страховик за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності відшкодовує не повну вартість цих складових частин, а з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу складників аварійно пошкодженого транспортного засобу.

15.02.2022 року позивач надав відповідь на відзив (вх.№1920), який є тотожним за змістом до апеляційної скарги і який долучено до матеріалів справи.

У ході апеляційного розгляду даної справи Східним апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 Господарського процесуального кодексу України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч. 1 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами ч.2 цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції було в повному обсязі досліджено письмові докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи в суді першої інстанції - у відповідності до приписів ч.1 ст.210 Господарського процесуального кодексу України, а також з урахуванням положень ч.2 цієї норми, якою встановлено, що докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм права при винесенні оскаржуваного рішення, а також проаналізувавши докази, котрі стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в обґрунтування своїх вимог та заперечень, колегія суддів апеляційної інстанції встановила наступне.

01.07.2020 між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «АРКС» (страховик, позивач у справі) та ОСОБА_1 (страхувальник) укладено договір добровільного страхування наземного транспорту «Все включено» №12810а0дж.

Відповідно до договору позивач прийняв на себе обов`язок відшкодувати збитки, що може зазнати страхувальник у результаті пошкодження, знищення або втрати транспортного засобу «Nissan Note», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 (застрахований автомобіль).

Як встановлено судом, 09.01.2021 у місті Дніпро сталась дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого автомобіля «Nissan Note», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 та автомобіля «ВАЗ 21099», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , який допустив зіткнення з застрахованим автомобілем.

Постановою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 16.03.2021 року (справа №932/1268/21) ОСОБА_2 за вчинення вказаного ДТП визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП.

Внаслідок вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди автомобілю «Nissan Note» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 завдані механічні пошкодження.

Страхувальник згідно договору №12810а0дж звернувся до позивача з заявою про подію та на виплату за договором добровільного страхування наземного транспортного засобу.

Позивачем було розглянуто заяву страхувальника та здійснено розрахунок страхового відшкодування на підставі: ремонтної калькуляції №1.003.21.0001730_МІS від 11.02.2021 на суму 14725,61 грн; акту огляду транспортного засобу від 02.02.2021, складеного без участі представника відповідача; рахунку ФОП Тищенка І.В. №011 від 11.02.2021 на суму 14725,61 грн, страхового акту №АRХ2724601 від 18.02.2021 на суму 14725,61 грн.

Позивач виплатив страхове відшкодування страхувальнику у сумі 14725,61 грн, яке перераховано на рахунок Тищенка І.В. (особі, що провадила ремонтні роботи) платіжним дорученням №753194 від 19.02.2021.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про страхування», страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Частиною 1 статті 16 Закону України «Про страхування» передбачено, що за договором страхування страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Відповідно до положень статті 9 Закону України «Про страхування» страхова виплата - грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. При страхуванні майна страхова сума встановлюється в межах вартості майна за цінами і тарифами, що діють на момент укладання договору, якщо інше не передбачено договором страхування.

Статтею 25 Закону України «Про страхування» передбачено, що виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта, який складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, що визначається страховиком.

Статтею 27 Закону України «Про страхування» та ч. 1 ст. 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Такий перехід права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика є суброгацією.

Судом встановлено, що цивільно-правова відповідальність винної особи, якій належить транспортний засіб - автомобіль «ВАЗ21099», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 застрахована у АТ «СК «Мега-Гарант» згідно з полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів ЕР202300497.

Отже, відповідач є особою, відповідальною за спричинену у дорожньо-транспортній пригоді шкоду та згідно з положеннями Закону України «Про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів» він відповідає за вимогами позивача (ПрАТ «СК «АРКС»), як страховика, що виплатив страхове відшкодування за договором добровільного страхування наземних транспортних засобів потерпілій особі в межах, передбачених договором обов`язкового страхування цивільної відповідальності.

Матеріали справи свідчать, що 30.04.2021 позивач (ПрАТ «СК «АРКС») звернувся до страховика винної особи - АТ «СК «Мега-Гарант» із заявою (вих.№3914АРКС від 07.04.2021) про регресні вимоги в розмірі 14725,61 грн.

Проте, вказана вимога була залишена без відповіді та задоволення.

Пунктом 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до вимог ч.ч. 2, 3 ст. 22, ст. 1166 та ч. 2 ст. 1192 Цивільного кодексу України розмір реальних збитків не може бути меншим реальної вартості робіт виконаних або таких, які особа, яка зазнала збитків, мусить виконати з метою відновлення пошкодженої речі, що відповідає загальному правилу відшкодування збитків в повному обсязі.

Водночас, як зазначив Верховний Суд у постанові від 06.07.2018 у справі №924/675/17, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі, але виходячи з вартості відновлювального ремонту автомобіля з урахуванням коефіцієнта зносу деталей, ПДВ та з вирахуванням франшизи.

Зокрема, відповідно до статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Таким чином, положеннями статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу, розраховуються у порядку, встановленому законодавством, з урахуванням зносу. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах по справі №910/6094/17 від 02.05.2018, по справі №910/5001/17 від 12.03.2018, по справі №910/20199/17 від 01.06.2018, по справі №910/22886/16 від 01.02.2018, по справі №910/171/17 від 02.10.2018.

За розрахунком позивача вартість матеріального збитку відповідно до розрахунку страхового відшкодування становить 14725,61 грн. Згідно зі статтею 12 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи. Франшиза за полісом ЕР202300497 була встановлена в розмірі 2500,00 грн. Отже, позивачем заявлено до стягнення відшкодування у розмірі 12225,61 грн.

Наразі між сторонами існують розбіжності щодо розміру відшкодування, оскільки позивач вважає, що відповідач як страховик за договором страхування цивільно-правової відповідальності, має йому відшкодувати вартість відновлювального ремонту транспортного засобу за його розрахунком (у фактичному розмірі проведеного відшкодування), однак відповідач наполягає, що у нього існує лише обов`язок відшкодувати витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Колегія суддів вважає, що страховик відповідальності винної у ДТП особи на підставі спеціальної норми ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» здійснює відшкодування витрат, пов`язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Враховуючи наведене, у відповідача у зв`язку з настанням страхового випадку виник обов`язок відшкодувати позивачеві шкоду в межах ліміту його відповідальності за страховим випадком і в межах суми (фактичних затрат), право на вимогу якої перейшло до позивача у зв`язку з виплатою страхового відшкодування, але виходячи із вартості відновлювального ремонту застрахованого автомобіля, з урахуванням коефіцієнту зносу деталей, та за мінусом франшизи.

Аналогічна правова позиція наведена в постанові Верховного Суду України від 22.03.2017 у справі №3-1344гс16.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі №755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18), а саме у страховика у зв`язку з настанням страхового випадку виник обов`язок відшкодувати позивачу шкоду в межах ліміту його відповідальності за страховим випадком і в межах суми фактичних затрат, право на вимогу якої перейшло до позивача у зв`язку з понесенням витрат на оплату ремонту автомобіля, але виходячи з вартості відновлювального ремонту автомобіля з урахуванням коефіцієнта зносу деталей, ПДВ та з вирахуванням франшизи.

Позивач, виплативши потерпілій особі страхове відшкодування за договором добровільного страхування, отримав право вимоги до відповідача, який є страховиком винної у ДТП особи з урахуванням положень Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», тобто за вирахуванням коефіцієнта зносу деталей, ПДВ та з вирахуванням франшизи.

Згідно з п. 2.4 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №142/5/2092 від 24.11.2003, (надалі Методики) вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування КТЗ, з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).

Відповідно до п. 7.38 вищевказаної Методики значення коефіцієнта фізичного зносу приймається таким, що дорівнює нулю для нових складників та для складників КТЗ, строк експлуатації яких не перевищує, зокрема 5 років - для легкових КТЗ виробництва країн СНД та 7 років - для інших легкових КТЗ.

Із наявної у справі копії свідоцтва НОМЕР_3 про реєстрацію автомобіля марки Nissan Note д.н.з. НОМЕР_1 вбачається, що вказаний транспортний засіб випущено у 2011 році (графа - рік випуску В.2), а відтак, станом на дату скоєння ДТП строк експлуатації становить 10 років.

Пунктом 7.39 Методики визначено, що винятком стосовно використання зазначених вимог є, зокрема якщо КТЗ експлуатуються в інтенсивному режимі (фактичний пробіг щонайменше вдвічі більший за нормативний) та якщо складові частини кузова, кабіни, рами відновлювали ремонтом або вони мають корозійні руйнування чи пошкодження у вигляді деформації.

З огляду на викладене, враховуючи положення Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, позивачем при розрахунку суми страхового відшкодування мав бути застосований коефіцієнт фізичного зносу з огляду на те, що строк експлуатації пошкодженого транспортного засобу на момент ДТП перевищував 7 років.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 86 цього ж кодексу визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Наразі з наданих до позовної заяви додатків, а саме ремонтної калькуляції №1.003.21.0001730_МІS від 11.02.2021, акту огляду транспортного засобу від 02.02.2021 та страхового акту №АRХ2724601 від 18.02.2021 не вбачається, що розрахунок страхового відшкодування провадився з урахуванням коефіцієнта фактичного зносу.

Матеріали справи не містять висновків товарознавчої експертизи стосовно визначення вартості матеріального збитку та відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу.

Враховуючи відсутність доказів врахування позивачем коефіцієнту фізичного зносу пошкодженого транспортного засобу при розрахунку суми відшкодування, який повинен бути відшкодований AT «СК «Мега-Гарант», колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про не доведення позивачем обґрунтованості заявленої до стягнення з відповідача суми.

Фактично, пред`явлення особою вимоги про виплату страхового відшкодування в розмірі повної вартості відновлювального ремонту без урахування коефіцієнта фактичного зносу є неправомірним.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12.03.2018 у справі №910/5001/17.

Позивач не врахував обсягу відповідальності страховика за полісом обов`язкового страхування перед третіми особами у випадку завдання його страхувальником шкоди цим третім особам і дійшов помилкового висновку про обов`язок відповідача відшкодувати позивачу шкоду в межах ліміту його відповідальності, виходячи із розміру фактично здійснених позивачем витрат із виплати страхового відшкодування та безпідставно не застосовано до розрахунку вартості відновлювального ремонту транспортного засобу коефіцієнт його зносу, що є свідченням неправомірності такої вимоги і зумовлює відмову в позові.

Апелянт у скарзі вказує, що судом першої інстанції невірно застосовано висновки Верховного суду викладені у постанові від 12.03.2018 у справі №910/5001/17, оскільки вони стосуються відмінних обставин. Проте, таке твердження є суб`єктивною думкою скаржника та спростовується правовим аналізом змісту правовідносин, що були предметом розгляду у справі №910/5001/17. Зокрема, предметом розгляду за справами є стягнення відшкодування, що проведено без урахування коефіцієнту фізичного зносу.

Крім того, колегія суддів не погоджується з доводами апелянта, що відповідний розрахунок страхового відшкодування вартості відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнта фактичного зносу має здійснювати відповідач, оскільки таке твердження вчинено всупереч приписів ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», адже у спірних правовідносинах страховиком є саме позивач і саме він провадить розрахунок.

До того ж відповідні твердження та посилання апелянта колегія суддів оцінює критично та відмічає, що за своїм змістом вчиняючи такі посилання позивач намагається перекласти обов`язок по доведенню своєї позиції по справі на відповідача, що фактично суперечить принципу змагальності сторін у господарському судочинстві.

Статтею 236 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв`язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм права. Доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки колегії суддів, у зв`язку з чим апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржуване рішення Господарського суду Харківської області від 03.11.2021 у справі №922/2805/21, яке відповідає вимогам статті 236 Господарського процесуального кодексу України, має бути залишене без змін.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, колегія суддів зазначає, що оскільки в задоволенні апеляційної скарги відмовлено, то судові витрати понесені заявником апеляційної скарги, у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відшкодуванню не підлягають в силу приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 13, 73, 74, 77, 86, 129, 240, 269, 270, п.1, ч.1 ст.275, 276, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Харківської області від 03.11.2021 у справі №922/2805/21 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки її оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 21.02.2022

Головуючий суддя В.В. Лакіза

Суддя Л.М. Здоровко

Суддя О.В. Плахов