ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.02.2022 року м. Дніпро Справа № 904/6251/20 (904/310/21)

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Чередка А.Є. (доповідач)

суддів: Мороза В.Ф., Коваль Л.А.

при секретарі судового засідання: Радіновському Р.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Поліщук Людмили Володимирівни

на рішення Господарського суду Дніпропетровської області (суддя Соловйова А.Є.) від 09.08.2021р. у справі № 904/6251/20 (904/310/21)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеський завод класичних вин"

до відповідача-1: Фізичної особи-підприємця Поліщук Людмили Володимирівни

відповідача-2: Товариства з обмеженою відповідальністю "Адаман трейд"

про визнання недійсним правочину, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 09.08.2021р. у справі № 904/6251/20 (904/310/21):

- позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеський завод класичних вин" до фізичної особи-підприємця Поліщук Людмили Володимирівни, Товариства з обмеженою відповідальністю "Адаман трейд" про визнання недійсним правочину - задоволено;

- визнано недійсним договір № 2 надання послуг від 03.08.2015, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Атлантіс" (найменування в подальшому було змінено на ТОВ "Адаман трейд" та фізичною особою-підприємцем Поліщук Людмилою Володимирівною;

- стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Адаман трейд" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеський завод класичних вин" 2 270,00 грн судового збору;

- стягнуто з Фізичної особи-підприємця Поліщук Людмили Володимирівни на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеський завод класичних вин" 2 270,00 грн судового збору.

Не погодившись з даним рішенням господарського суду, до Центрального апеляційного господарського суду звернулася фізична особа - підприємець Поліщук Людмила Володимирівна із апеляційною скаргою, в якій посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин справи та невідповідність висновків суду, викладених у рішенні, обставинам справи, просить скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 09.08.2021р. у справі № 904/6251/20 (904/310/21) та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог позивача відмовити.

Так, в обгрунтування апеляційної скарги апелянт, зокрема вказує наступне:

- на час подання позивачем позову про визнання недійсним спірного правочину він ще не набув статусу учасника (кредитора) у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Адаман трейд", його права та інтереси внаслідок укладення цього правочину не були порушені, а тому в позивача було відсутне право на подання позову, на що не звернув уваги суд першої інстанції, помилково відкривши провадження у даній справі;

- суд першої інстанції не призначений перевіряти економічну доцільність рішень суб`єкта господарювання, яким здійснюється підприємницька діяльність на власний ризик, а тому висновок суду про відсутність економічної вигоди та не доведення відповідачами справжності спірної господарської операції є безпідставним;

- наявні у первинній бухгалтерській документації незначні недоліки не можуть свідчити про відсутність реальної господарської операції та не вчинення сторонами дій з виконання спірного правочину;

- не може свідчити про неможливість виконання апелянтом спірного правочину і відсутність в нього матеріально-технічних ресурсів, що також не доведено позивачем належними доказами;

- у відповідачів була відсутня можливість виконати ухвалу суду про надання відповідей на питання позивача, яка постановлена в порядку ст. 90 ГПК України, оскільки фактично ухвала містить більше ніж десять запитань, що суперечить зазначеній процесуальній нормі;

- судом першої інстанції не було надано належної оцінки поданим відповідачами доказам, які повністю підтверджують реальність господарської операції, яка виконувалася сторонами на підставі спірного правочину, зокрема не досліджено та не відображено у рішенні відповідну первинну документацію та банківські виписки про часткову оплату коштів за цим правочином;

- оспорюваний правочин було укладено не у підозрілий період, встановлений Кодексом України з процедур банкрутства, а судом першої інстанції не обгрунтована належним чином його фраудаторність та наявність підстав, встановлених ст.ст. 203, 215 ЦК України для визнання його недійсним.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 25.10.2021р. поновлено фізичній особі-підприємцю Поліщук Людмилі Володимирівні строк подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 09.08.2021р. у справі № 904/6251/20 (904/310/21), відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця Поліщук Людмили Володимирівни на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 09.08.2021р. у справі № 904/6251/20 (904/310/21), розгляд апеляційної скарги призначено в судове засідання на 09.12.2021р.

07.12.2021р. апелянтом надано до матеріалів справи додаткові пояснення, згідно з якими він зазначає, що провадження у справі № 904/6261/20 про банкрутство ТОВ «Адаман трейд» відкрито за заявою ініціюючого кредитора ОСОБА_1 у зв`язку з невиконанням боржником грошових зобов`язань за договором, який має однакову правову природу зі спірним договором, а реальність господарської операції між ОСОБА_1 та ТОВ «Адаман трейд» за таким договором була підтверджена під час розгляду адміністративної справи № 804/7990/16.

Ухвалами Центрального апеляційного господарського суду від 09.12.2021р. та 31.01.2022р. в судовому засіданні по справі оголошувались перерви до 31.01.2022р. та 22.02.2022р. відповідно.

Представник апелянта в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав у повному обсягу та просив її задовольнити, зокрема з підстав відсутності в позивача статусу учасника справи на час пред`явлення позову.

Представник позивача у відзиві на апеляційну скаргу та в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечує, вважає оскаржуване рішення законним та обгрунтованим, прийнятим з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а апеляційну скаргу відповідача безпідставною, посилаючись при цьому на доведення ним належними та допустимими доказами укладення відповідачами спірного правочину на шкоду кредиторам боржника, за відсутності розумної економічної причини та неможливості його реального виконання, тому суд першої інстанції мав усі підстави для визнання недійсним спірного правочину, як фраудаторного, а його висновки повністю узгоджуються з правовими висновками Верховного Суду в аналогічних справах.

Розпорядник майна боржника - арбітражний керуючий Черненченко А.С. звернувся 21.02.2022р. до апеляційного суду з заявою про застосування позовної давності до вимог позивача, мотивуючи її подання апеляційному суду тим, що на нього були покладені обов`язки керівника ТОВ «Адаман трейд» лише ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 12.10.2021р., тобто відсутність в нього повноважень на подання такої заяви на час розгляду справи судом першої інстанції, у якому ТОВ «Адаман трейд» участі не приймало.

Також розпорядник майна боржника в судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги апелянта, просив її задовольнити, скасувати оскаржуване рішення та відмовити у задоволенні позовних вимог позивача.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників учасників справи, дослідивши матеріали справи, судова колегія дійшла до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги апелянта, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 3 ГПК України, судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. 6 ст. 12 ГПК України, господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку, передбаченому цим Кодексом для позовного провадження, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

На час відкриття провадження у справі № 904/6261/20 про банкрутство ТОВ «Адаман трейд» набув чинності Кодекс України з процедур банкрутства, який встановлює умови та порядок відновлення платоспроможності боржника - юридичної особи або визнання його банкрутом з метою задоволення вимог кредиторів, а також відновлення платоспроможності фізичної особи.

Частиною 2 Прикінцевих та Перехідних Положень Кодексу України з процедур банкрутства (КУзПБ) передбачено, що з дня введення в дію цього Кодексу визнано таким, що втратив чинність Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (Відомості Верховної Ради України, 1992р., № 31, ст. 440 із наступними змінами).

Згідно з ст. 1 Кодексу України з процедур банкрутства, банкрутство - визнана господарським судом неспроможність боржника відновити свою платоспроможність за допомогою процедури санації та реструктуризації і погасити встановлені у порядку, визначеному цим Кодексом, грошові вимоги кредиторів інакше, ніж через застосування ліквідаційної процедури.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства, спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника.

Склад учасників розгляду спору визначається відповідно до Господарського процесуального кодексу України.

Господарський суд розглядає спори, стороною в яких є боржник, за правилами, визначеними Господарським процесуальним кодексом України. За результатами розгляду спору суд ухвалює рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, провадження у справі № 904/6251/20 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «Адаман трейд» відкрито ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 03.12.2020р.

В межах справи про банкрутство № 904/6251/20 Товариство з обмеженою відповідальністю "Одеський завод класичних вин" 21.01.2021р. звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до відповідача - 1: Фізичної особи-підприємця Поліщук Людмили Валентинівни, відповідача-2: Товариства з обмеженою відповідальністю «Адаман трейд» про визнання недійсним договору № 2 надання послуг від 03.08.2015.

Так, 03 серпня 2015 року між ТОВ "Атлантіс", найменування якого в подальшому було змінено на ТОВ "Адаман трейд" (Замовник) та ФОП Поліщук Л.В. (Виконавець) було укладено Договір № 2 про надання послуг (надалі - Договір №2).

Відповідно до пункту 1.1. Договору № 2, Замовник поручає, а Виконавець приймає на себе зобов`язання надати послуги з прибирання складських приміщень Замовника, розташованих за адресами, вказаними в Додатку № 1.

Згідно пункту 3.1 Договору № 2, щотижня Сторони підписують акти наданих послуг.

Відповідно до пункту 3.2. Договору № 2, щомісячно не пізніше 5 (п`ятого) числа місяця, наступного за звітним, Виконавець складає на направляє Замовнику рахунок фактуру на оплату наданих послуг згідно актам наданих послуг.

В матеріалах справи містяться акти наданих послуг до Договору № 2 за період з 13.01.2016-24.03.2016 на загальну суму 1 039 764,75грн., банківські виписки, платіжні доручення за 2016-2020 роки.

Позивач вважає, що Договір № 2 надання послуг від 03.08.2015 укладений лише з метою нарощування фіктивної кредиторської заборгованості ТОВ «Адаман трейд», внаслідок чого було завдано шкоди іншим кредиторам, що і стало підставою для звернення позивача до господарського суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги місцевий господарський суд виходив з того, що уклавши оспорюваний договір, ТОВ «Адаман трейд» не тільки не отримало жодного прибутку, від отриманих послуг, а навпаки, всупереч власним фінансовим інтересам набуло зобов`язання сплатити утворену заборгованість, що свідчить про відсутність будь-якої ділової чи підприємницької мети та наявність лише неправомірної мети направленої на ухилення від виконання наявних зобов`язань та погіршення становища інших кредиторів, що є підставою для визнання недійсним спірного правочину, як фраудаторного, укладеного з порушенням норм Цивільного кодексу України, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.

Так, за змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу в суді.

Згідно із частиною першою статті 2 ГПК України, завданням господарського судочинства визначено справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 16 ЦК України, статтею 20 ГК України, статтею 42 КУзПБ.

Відповідно до положень статей 14, 74 ГПК України тягар доведення порушеного права у спорі про визнання недійсним правочину покладений на заявника цих вимог.

Отже, реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і залежно від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (правова позиція Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду, викладена в постанові від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17).

Крім того, як неодноразово наголошував Верховний Суд України (постанови від 01.06.2016 у справі № 920/1771/14, від 30.11.2016 у справі № 910/31110/15), під час вирішення спору про визнання недійсним оспорюваного правочину необхідно застосовувати загальні положення статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, а й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно сталося.

Слід звернути увагу, що банкрутство за своєю природою є особливим правовим механізмом врегулювання відносин між неплатоспроможним боржником та його кредиторами, правове регулювання якого регламентовано КУзПБ з 21.10.2019, а до вступу в дію цього Кодексу - Законом про банкрутство в редакції від 19.01.2013, що втратив чинність 21.10.2019, які визначають особливості провадження у справах про банкрутство, тобто є спеціальними та мають пріоритет у застосуванні при розгляді цих справ порівняно з іншими нормами законодавства.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. висновки, сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 01.10.2019 у справі № 910/3907/18).

Поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними (рішення ЄСПЛ від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" (Doran v. Ireland)).

Ефективність означає як попередження стверджуваного порушення чи його продовження, так і надання відповідного відшкодування за будь-яке порушення, яке вже відбулося (рішення ЄСПЛ від 26.10.2000 у справі "Кудла проти Польщі" (Kudla v. Poland)).

У рішенні від 05.04.2005 у справі "Афанасьєв проти України" ЄСПЛ зазначав, що засіб захисту, що вимагається, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003).

Статтею 16 ЦК України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 ГК України, визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац дванадцятий частини другої статті 16 ЦК України).

Кодекс України з процедур банкрутства є частиною цивільного/господарського законодавства, тому до правовідносин, які регулює цей Кодекс як спеціальний нормативно-правовий акт, можуть застосовуватися також норми ЦК України, зокрема щодо загальних підстав для визнання недійсними правочинів за участі боржника.

Визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 16 ЦК України, статтею 20 ГК України. Загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 цього Кодексу.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці, що підтверджується висновками, які містяться у постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-78цс13, від 11.05.2016 у справі № 6-806цс16, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 17.06.2020 у справі № 910/12712/19, від 20.01.2021 у справі № 910/8992/19 (910/20867/17), від 16.03.2021 у справі № 910/3356/20, від 18.03.2021 у справі № 916/325/20, від 19.02.2021 у справі № 904/2979/20 тощо.

Тому в кожній справі про визнання правочину недійсним суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним і настання певних юридичних наслідків.

Провадження у справі про банкрутство, на відміну від позовного провадження, призначенням якого є визначення та задоволення індивідуальних вимог кредиторів, має на меті задоволення сукупності вимог кредиторів неплатоспроможного боржника. Досягнення цієї мети є можливим за умови гарантування: 1) охорони інтересів кредиторів від протизаконних дій інших кредиторів; 2) охорони інтересів кредиторів від недобросовісних дій боржника, інших осіб; 3) охорони боржника від протизаконних дій кредиторів, інших осіб.

Насамперед це зумовлено специфікою провадження у справах про банкрутство, яка полягає у застосуванні спеціальних способів захисту її суб`єктів, особливостях процедури, учасників стадій та інших елементів, які відрізняють це провадження від позовного.

Безумовно, визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство спрямоване на досягнення однієї з основних цілей процедури неплатоспроможності - максимально можливе справедливе задоволення вимог кредиторів.

Отже, кредитор (кредитори) та арбітражний керуючий є тими зацікавленими особами у справі про банкрутство, які мають право звертатися з позовами про захист майнових прав та інтересів з підстав, передбачених нормами ЦК України, ГК України чи інших законів, у межах справи про банкрутство і таке звернення є належним способом захисту, який гарантує практичну й ефективну можливість відновлення порушених прав кредиторів та боржника.

Більш того, слід звернути увагу, що частина третя статті 12 КУзПБ зобов`язує арбітражного керуючого під час реалізації своїх прав та обов`язків діяти добросовісно, розсудливо та з метою, з якою ці права та обов`язки надано (покладено).

Проаналізувавши документи та фактичні обставини ще на стадії розпорядження майном або у процедурі ліквідації арбітражний керуючий зобов`язаний самостійно визначитися з наявністю підстав для подання заяви (позову) про визнання недійсними правочинів боржника для збільшення ліквідаційної маси, відновлення порушених прав кредиторів і погашення їх вимог.

Наведене є свідченням, що подання заяв про визнання недійсними правочинів боржника в разі встановлення арбітражним керуючим наявності фраудаторних правочинів боржника, вчинених у підозрілий період, - це обов`язок арбітражного керуючого, який спрямований на виявлення та повернення майна боржника у справі про банкрутство, та свідченням безсумнівної повноти дій ліквідатора у ліквідаційній процедурі. У випадку відсутності підстав для ствердження, що правочини боржника, укладені у підозрілий період, є фраудаторними, ліквідатор зазначає про таку відсутність у своєму остаточному звіті. Невиконання зазначеного обов`язку є підставою для відмови господарським судом у затвердженні звіту ліквідатора та ліквідаційного балансу, що узгоджується з положеннями частини четвертої статті 65 КУзПБ.

Обов`язок ліквідатора здійснити повноту дій, спрямованих на виявлення та повернення активів боржника (частина перша статті 65 КУзПБ), кореспондується з правовою презумпцією сумнівності правочинів при дослідженні угод боржника у справі про банкрутство. Поняття правової презумпції сумнівності правочинів при дослідженні угод боржника розкрито у правових висновках Верховного Суду (постанова Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 910/6179/17).

Так, правочинами визнаються дії фізичних та юридичних осіб, спрямовані на виникнення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків.

Правочин - це дія, яка вчиняється для досягнення дозволеної законом мети (набуття майна тощо), яка характеризується такими ознаками: це завжди вольовий акт, тобто дії свідомі; це правомірні дії, тобто вчиняються відповідно до закону; спеціальна спрямованість на виникнення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, тобто в правочину завжди присутня правова мета.

Фраудаторними правочинами в юридичній науці та в останні роки в українській судовій практиці називають договори, що вчиняються з метою завдати шкоди кредитору.

Цей термін походить від англ. "fraud" - шахрайство, підроблення, афера. Значення цього слова розкривається внутрішнім змістом тих категорій і понять, які вони називають.

Стаття 13 ЦК України, у якій визначаються межі здійснення цивільних прав, встановлює, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства, зокрема при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині, а також не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Межі є невід`ємною рисою будь-якого суб`єктивного права. Суб`єктивні цивільні права, будучи мірою можливої поведінки уповноваженої особи, має певні межі за змістом і за характером здійснення.

Зокрема, зловживання правом - це особливий тип правопорушення, яке вчиняється правомочною особою при здійсненні нею належного їй права, пов`язаний з використанням недозволених конкретних форм в рамках дозволеного йому законом загального типу поведінки.

За одним із сучасних визначень, під зловживанням правом розуміються випадки, коли суб`єкт цивільних правовідносин, якому належить певне суб`єктивне цивільне право, здійснює його неправомірно, коли суть здійснення права іде врозріз з його формальним змістом.

Тобто уповноважена особа, маючи суб`єктивне право і спираючись на нього, виходить за межі дозволеної поведінки. Слово "зловживання" за своїм буквальним змістом означає використання, вживання чого-небудь з метою заподіяння певного зла, шкоди, збитків кому б то не було.

Семантичне тлумачення терміна "зловживання правом" призводить до висновку про те, що його основним змістом є використання належного уповноваженій особі суб`єктивного цивільного права на шкоду іншому учаснику цивільних відносин.

Отже, можна стверджувати, що учасники цивільних відносин при здійсненні своїх прав зобов`язані діяти добросовісно, утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб; не допускаються дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. На цих засадах мають ґрунтуватися і договірні відносини.

У зв`язку з цим слід дійти висновку, що межею реалізації принципу свободи договору має бути неприпустимість зловживання правом.

Рішенням Конституційного Суду України від 28.04.2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що "оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука "а також зловживання правом в інших формах", що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)".

Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в українському законодавстві регулюються тільки в певних сферах, зокрема у банкрутстві (стаття 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (до введення в дію КУзПБ), стаття 42 КУзПБ), при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб"); у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України "Про виконавче провадження").

Велика Палата Верховного Суду кваліфікує правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам, як фраудаторні правочини, зробивши такий правовий висновок:

"Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили. Боржник (дарувальник), проти якого ухвалено вирок про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та його сини (обдаровувані), які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України)" (постанова ВП ВС від 03.07.2019 року у справі № 369/11268/16-ц).

Отже, договір, який укладений з метою уникнути виконання договору та зобов`язання зі сплати боргу, є зловживанням правом на укладання договору та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди кредитору. Такий договір може вважатися фраудаторним та може бути визнаний судом недійсним за позовом особи, право якої порушено, тобто кредитора.

Велика Палата Верховного Суду у зазначеній вище справі вказує, що позивач має право звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що спрямований на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України) і послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Проте боржники не лише за допомогою фіктивних правочинів унеможливлюють звернення стягнення на своє майно. Недоброчесні боржники використовують різноманітні механізми, і протистояти відповідним зловживанням лише за допомогою конструкції фіктивного правочину навряд чи можливо. Отже, виникає сумнів у кваліфікації фіктивного правочину або правочину, що порушує публічний порядок, як видів фраудаторного.

Фіктивний правочин, на відміну від фраудаторного, виключає наявність наміру створити юридичні наслідки в момент його вчинення, що, в свою чергу, унеможливлює виникнення будь-яких майнових наслідків, оскільки такий правочин їх не породжує. Оскільки на підставі фіктивного правочину відсутня можливість передачі майна, restitutio in integrum виключається юридичною конструкцією фіктивного правочину. Якщо ж буде встановлено, що така передача de facto відбулася, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний, і тому норма статті 234 ЦК України не підлягає застосуванню, адже фіктивний правочин de jure не породжує будь-яких правових наслідків. В свою чергу, правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами (ч. 3 ст. 234 ЦК України).

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони не бажають настання правових наслідків, обумовлених договором; усі сторони договору поінформовані про його фіктивність; письмовим текстом договору створюється лише видимість правовідносин між сторонами; мета вчинення фіктивного правочину не має значення.

Крім того, відповідно до висновків Верховного Суду, якщо хоча б одна зі сторін оспорюваного договору намагалася досягти правового результату, то цей правочин не може визнаватися фіктивним. Зокрема, як зазначено в постанові ВС від 03.09.2019 у справі № 904/4567/18, Верховний Суд у застосуванні приписів статі 234 ЦК України у подібних правовідносинах виходив, зокрема, з того, що в разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний.

Практичне правозастосування виходить з того, що "фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Причому такі цілі можуть бути протизаконними або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін. Сам по собі факт невиконання сторонами умов правочину не робить його фіктивним. Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не можна визнати фіктивним" (постанова ВС від 19.11.2019 у справі № 924/1014/18).

Аналогічна правова позиція наведена в постановах Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 910/11715/17, від 08.08.2018 у справі № 920/1144/17, від 21.08.2018 у справі № 910/11565/17, від 26.02.2019 у справі № 925/1453/16.

Що ж до фраудаторного правочину як зловживання правом, то намір заподіяти зло є неодмінним і єдиним надійним критерієм шикани (зловживання правом).

Фраудаторні угоди - це угоди, що завдали шкоди боржнику (як приклад, угода з метою виведення майна). Мета такого правочину в момент його укладання є прихованою, але проявляється через дії або бездіяльність, що вчиняються боржником як до, так і після настання строку виконання зобов`язання цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку.

Слід звернути увагу, що фраудаторним правочином може бути як оплатний (договір купівлі-продажу), так і безоплатний договір (договір дарування), а також може бути як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин.

Формулювання критеріїв фраудаторності правочину залежить від того, який правочин на шкоду кредитору використовує боржник для уникнення задоволення їх вимог.

Зокрема, але не виключно, такими критеріями можуть бути:

- момент вчинення оплатного відчуження майна або дарування (вчинення правочину в підозрілий період, упродовж 3-х років до порушення провадження у справі про банкрутство, після відкриття провадження судової справи, відмови в забезпеченні позову і до першого судового засіданні у справі;

- контрагент, з яким боржник вчинив оспорювані договори (родичі боржника, пов`язані або афілійовані юридичні особи);

- щодо оплатних цивільно-правових договорів важливе значення має ціна (ринкова, неринкова ціна), і цей критерій має враховуватися.

Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора (висновок, викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 910/7547/17).

Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватися від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову і фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається "про людське око", таким критеріям відповідати не може.

Слід звернути увагу, в контексті цього спору, на правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16:

"Поручитель, який став солідарним боржником у зв`язку з невиконанням позичальником свого обов`язку у кредитному зобов`язанні, що виникло первинно з його волі та згідно з його бажанням, не є абсолютно вільним в обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, в якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами. Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані, із зменшенням його платоспроможності), після виникнення у нього зобов`язання діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора.

Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом, спрямованим на недопущення (уникнення) задоволення вимог такого кредитора".

Отже, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності і набуває ознак фраудаторного правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам (див. висновки, викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 03.03.2020 у справі № 910/7976/17, від 03.03.2020 у справі № 904/7905/16, від 03.03.2020 у справі № 916/3600/15, від 26.05.2020 у справі № 922/3796/16, від 04.08.2020 у справі № 04/14-10/5026/2337/2011, від 17.09.2020 у справі № 904/4262/17, від 22.04.2021 у справі № 908/794/19 (905/1646/17)).

Цивільні й господарські відносини, у межах яких передбачається виконання обов`язку боржника в майбутньому без забезпечення такого боргу, ґрунтуються в основному на довірі учасників відносин до свого контрагента, а також на впевненості в можливості захистити свої майнові права в спосіб, передбачений законом, зокрема через суд.

У сучасному українському законодавстві, як і в іноземних правопорядках, оспорювання так званих підозрілих угод божника є одним з найважливіших юридичних інструментів консолідації та збільшення конкурсної маси шляхом повернення до неї майна боржника, переданого іншим особам.

Підсумовуючи наведене, слід дійти висновків про те, що фраудаторним може виявитися будь-який правочин, що здійснюється між учасниками господарських правовідносин, який укладений на шкоду кредиторам, отже, такий правочин може бути визнаний недійсним в порядку позовного провадження у межах справи про банкрутство відповідно до статті 7 КУзПБ на підставі пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України як такий, що вчинений всупереч принципу добросовісності, та частин третьої, шостої статті 13 ЦК України з підстав недопустимості зловживання правом, на відміну від визнання недійсним фіктивного правочину, лише на підставі статті 234 ЦК України.

У такому разі звернення в межах справи про банкрутство з позовом про визнання недійсними правочинів боржника на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом є належним способом захисту, який гарантує практичну й ефективну можливість захисту порушених прав кредиторів та боржника.

Аналогічні правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у справі № 905/2030/19 (905/2445/19) від 24.11.2021р.

Також, як вірно вказано судом першої інстанції, аналіз приписів ч.ч. 1, 2 ст. 3 та ч. 1 ст. 6 ГК України дозволяє дійти висновку про те, що господарська діяльність як діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність, здійснюється, зокрема, у формі підприємництва для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку за принципом вільного руху капіталів, товарів та послуг на території України.

Положеннями ч. 1 ст. 19 та ч.ч. 1, 2 ст. 67 ГК України, визначено, що суб`єкти господарювання вправі без обмежень самостійно здійснювати господарську діяльність, що не суперечить законодавству, зокрема, шляхом укладення договорів, що опосередковують відносини підприємств з іншими підприємствами, організаціями, громадянами у всіх сферах господарської діяльності; підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов`язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

Отже, господарське зобов`язання, яке виникло на підставі договору, укладеного між суб`єктами господарювання, має бути спрямоване на досягнення економічного результату для його сторін, тобто мати реальний характер та опосередковувати рух капіталів, товарів, робіт чи послуг, що є об`єктами відповідної господарської операції.

Для з`ясування правової природи як господарської операції, так і договору (укладенням якого опосередковувалося виконання цієї операції) необхідно вичерпно дослідити фактичні права та обов`язки сторін у процесі виконання операції, фактичний результат, до якого прагнули учасники такої операції, та оцінити зміни майнового стану, які відбулися у сторін в результаті цієї операції.

Особливість послуги як об`єкта господарської операції полягає у наступному.

Так, за змістом ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

За своїм економіко-юридичним змістом послуга являє собою діяльність, результати якої не мають матеріального виразу, а реалізуються та споживаються у процесі її здійснення.

Послугам обов`язково властиві щонайменше дві ознаки: 1) надання послуги невіддільне від діяльності особи-послугонадавача; 2) корисний ефект такої діяльності не виступає у вигляді певного осяжного матеріального результату, а полягає в самому процесі надання послуги. Разом з тим, такий корисний ефект від надання послуги має впливати на результати господарської діяльності обох учасників господарської операції: для надавача послуги такий економічний ефект характеризується отриманням прибутку від надання послуги, а для отримувача послуги - збільшенням вартості реалізованої продукції та відповідно отримання сукупного чистого доходу з урахуванням використання результатів послуги у власній господарській діяльності.

Послугу, можна визначити як різновид об`єктів цивільних правовідносин, що виражається у вигляді певної правомірної операції, тобто у вигляді ряду дій виконавця або у діяльності, що являється об`єктом зобов`язання, яка має нематеріальний ефект, нестійкий речовий результат або уречевлений результат, пов`язаний з іншими договірними відносинами, і яка характеризується властивостями здійсненності, невіддільності від джерела, моментальною споживністю, неформалізованістю якості.

З огляду на специфіку послуги як об`єкта господарської операції, судам слід з`ясовувати технічну можливість її надання з урахуванням наявного персоналу, кваліфікації, часу та місця її здійснення, обладнання, сировини та матеріалів, необхідних для виконання такої операції, та найголовне - використання результатів наданих послуг отримувачем у власній господарській діяльності, що створює для останнього позитивний економічний результат, а також інші суттєві обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків та, в разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Водночас, невідповідність правочину актам законодавства як підстава його недійсності, повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи про порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства; саме по собі відступлення сторонами від положення законодавства, регулювання їх іншим чином, не свідчить про суперечність змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Правочин - поняття, яке охоплює поняття договору. Кожний договір - є правочином, але не кожний правочин є договором.

Вчинення господарських операцій опосередковує виконання господарського договору, а відтак місце та час вчинення господарської операції, реальна можливість її вчинення з урахуванням наявних матеріально-трудових ресурсів тощо, має вирішальне значення в контексті надання оцінки дійсності правочину, на виконання якого вчинено відповідні господарські операції, та відповідно його кваліфікації з точки зору сумнівності.

В доктрині під господарською операцією розуміють вольовий акт (спільний вольовий акт), вчинений у межах однієї з трьох стадій суспільного відтворення - виробництва, розподілу, обміну. Показники господарської операції забезпечують кількісну характеристику операції за допомогою відповідних вимірників (натуральних, трудових, грошових).

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що подані відповідачем-1 первинні документи на підтвердження господарських операцій за спірним правочином не підтверджують їх реальне вчинення.

Так, додана відповідачем-1 до матеріалів справи форма 1-ДФ, яка нібито має відображати можливість відповідача-1 надати значний об`єм послуг, відображає тільки наявність певної кількості співробітників, однак у доданій формі 1-ДФ відсутні дати прийняття на роботу та /або звільнення з роботи, відсутні найменування посад, посадові інструкції працівників, а також в матеріалах справи відсутні накази про прийняття відповідних співробітників на посаду, яка передбачає саме надання послуг з прибирання приміщень.

Сама по собі наявність співробітників не свідчить, що вказані співробітники були залучені під час надання послуг Боржнику, а не виконували іншу трудову функцію в межах інших договорів.

Разом з тим, згідно наданих ГУ ДПС у Дніпропетровській області документів, а саме податкової звітності щодо нарахування сум єдиного соціального внеску (Додаток 4 до Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування), у тому числі додані до звіту до Звіту таблиці №1, №5 та №6 до матеріалів справи 904/6251/20 вбачається, що у відповідача-1 відсутні матеріально-технічні ресурси для вчинення спірних господарських операцій.

Матеріали справи не містять доказів залучення працівників за договорами цивільно-правового характеру, аутсорсингу, аутстафінгу (оренда персоналу). Крім того, відповідачем-1 у відзиві на позовну зазначено, що працівники за договорами цивільно правового характеру не залучались, що свідчить про незалучення таких працівників.

Також, відповідачем-1 не вказано, на яких посадах працюють наймані працівники за трудовими договорами.

Матеріали справи не містять накази про прийняття на роботу, примірників трудових договорів, посадових інструкцій, з яких вбачалися б посади найманих працівників та їх посадові обов`язки, хоча відповідні питання були поставлені Позивачем в позовній заяві згідно з ст. 90 ГПК України, на які відповідачі не надали відповідей.

Так, ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 12.03.2021 року у справі № 904/310/21 (904/6251/20) було зобов`язано відповідача-1 надати відповіді на поставлені позивачем в позові питання в порядку статті 90 ГПК України.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 15.03.2021 року у справі № 904/6251/20 було задоволено клопотання ТОВ "ОЗКВИН" про витребування доказів у ГУ ДПС Дніпропетровської області в тому числі копії податкової звітності (декларації) Фізичної особи - підприємця Поліщук Людмили Володимирівни (Відповідача-1) за період січень 2016- вересень 2019 року, а саме податкову звітність щодо сум нарахованої заробітної плати та сум нарахованого єдиного соціального внеску, а саме звіт про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового зобов`язання, допомоги, надбавки, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (Додаток 4 до Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування) у тому числі додані до Звіту таблиці №1, №5 та №6 за період січень 2016- вересень 2019 року.

Однак, відповідачем-1 вказані таблиці до Звіту про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового зобов`язання, допомоги, надбавки, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не подавались до органів ДПС.

Таким чином, як вірно вказано судом першої інстанції, для надання відповідачем-1 заявленого обсягу послуг з прибирання складських приміщень у заявленому об`ємі, у відповідача-1 відсутні трудові та матеріально-технічні ресурси, а саме наймані працівники до посадових обов`язків яких входить виконання трудових функцій "Прибирання".

Крім того, як було зазначено відповідачем-1 для надання послуг з прибирання ТОВ "Адаман трейд" не було залучено фахівців з прибирання за цивільно-правовими договорами, з зазначеного вбачається, що самостійно відповідач-1 не могла надати такий значний об`єм послуг, оскільки штатних працівників для вказаного виду діяльності у неї відсутні.

Не надав відповідач-1 і доказів щодо оформлення трудових відносин між ним та найманими працівниками та порядку залучення їх до виконання спірних господарських операцій (у тому числі накази на відрядження, посадові інструкції, регламенти надання послуг та інші документи), а тому апеляційний суд також критично ставиться до доводів відповідача-1 в частині виконання вказаними працівниками відповідних послуг.

Згідно п. 3.1. Договору № 2 щотижня сторони підписують акти наданих послуг.

Відповідно до пункту 3.2. Договору № 2, щомісячно не пізніше 5 (п`ятого) числа місяця, наступного за звітним, Виконавець складає на направляє Замовнику рахунок фактуру на оплату наданих послуг згідно актам наданих послуг.

Згідно п. 4.3. Договору № 2 розмір вартості послуг по цьому Договору не підлягає зміні в односторонньому порядку.

Втім, Договір № 2 не містить також умов щодо порядку визначення ціни за послуги.

Згідно ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, належними та допустимими доказами, відповідно до ст. 74 ГПК України.

Так, за своєю суттю принцип належності доказів означає спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об`єктивної істини. Принцип допустимості доказів, в свою чергу, означає, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки, платіжні доручення, тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25 березня 2021 року по справі № 813/2781/17.

На підтвердження реальності здійснення господарських операцій з надання послуг прибирання складських приміщень відповідач-1 на користь відповідача-2 за Договором №2 про надання послуг від 03.08.2015 року, відповідач-1, долучив до матеріалів справи наступні документи: Акти наданих послуг до договору № 2 від 03.08.2015 року; Додаток № 1 до Договору № 2 від 03.08.2015 року.

Господарською операцією в розумінні Закону України Закону України "Про бухгалтерський облік та звітність в Україні" є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства (ст. 1).

Як встановлено положеннями статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та звітність в Україні", первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та звітність в Україні", підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Отже, згідно ч. 1 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та звітність в Україні" первинні документи, по перше - фіксують факти здійснення господарських операцій і, по друге - слугують підставою для бухгалтерського обліку цих операцій. А на даних бухгалтерського обліку базуються фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник (частина 2 статті 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та звітність в Україні").

При цьому, лише реальні зміни майнового стану платника податків є визначальною ознакою господарської операції. Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку. Насамперед йдеться про реальність і товарність господарської операції, а також про підтвердження/непідтвердження товарності господарської операції належними і допустимими доказами.

Дана правова позиція відображена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29.09.2020 р. у справі № 918/335/17.

Тобто, в даному випадку для підтвердження господарських операцій з надання послуг з прибирання складських приміщень необхідно дослідити докази - документи, які б не лише формально описували зовнішню форму, а й розкривали внутрішню суть такої операції, її справжність та економічну вигоду, ділову мету. Такі документи в матеріалах справи відсутні та не надані ані відповідачем-1, ані відповідачем-2.

З вищезазначених обставин справи вбачається, що надані відповідачем-1 акти надання послуг, додатки до Договору № 2 від 03.08.2015 року не розкривають внутрішню суть господарських операцій, вказані акти не відображають справжність та економічну вигоду господарських операцій, що в кінцевому рахунку свідчить про нереальність спірних господарських операцій.

Виходячи з вищевикладеного, місцевий господарський суд дійшов до вірного висновку, що зазначені акти надання послуг, додатки до Договору № 2 від 03.08.2015 не відповідають критеріям первинних документів, оскільки з них неможливо встановити суть господарської операції.

Як вже зазначалось вище, однією із судових доктрин, виділених на сьогоднішній день національним законодавством та судовою практикою Верховного Суду є доктрина реальності господарської операції.

Суть вказаної доктрини полягає в тому, що наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів, а не задекларований на папері.

Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов`язкова ознака господарської операції кореспондується з нормами Податкового кодексу України.

При цьому будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством.

Окремою підставою для висновку про відсутність у платника податків права на отримання податкових переваг є: відсутність необхідних первинних документів, що підтверджують здійснення операцій, недоліки таких документів, складання таких документів при фактичному нездійсненні заявлених операцій, відображення у первинних документах недостовірних даних або даних, які неможливо віднести до операцій, що перевіряються.

Документи та інші дані, що спростовують реальність здійснення господарської операції, яка відображена в податковому обліку, повинні оцінюватися з урахуванням специфіки кожної господарської операції - умов перевезення, зберігання товарів, змісту послуг, що надаються тощо.

Водночас наявність формально складених, але недостовірних первинних документів, відповідність яких фактичним обставинам спростована належними доказами, не є безумовним підтвердженням реальності господарської операції.

Отже, лише за умови підтвердження первинними документами господарських операцій, які є об`єктом оподаткування, платник податків має право на відображення результатів таких операцій у бухгалтерському обліку, на даних якого ґрунтується податкова звітність.

Враховуючи вищевказані норми законодавства, первинні документи, які складені суб`єктами господарської діяльності на операції, що не відповідають сутності і не несуть доказовості відносно змісту здійсненої операції не є документами, які можуть бути підставою для відображення в облікових регістрах бухгалтерського та податкового обліку.

Про відсутність реального характеру відповідних операцій можуть свідчити, зокрема, наявність таких обставин: неможливість здійснення платником податку зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності, відсутність у платника податку необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності в силу відсутності управлінського або технічного персоналу, основних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів, здійснення операцій з товарно-матеріальними цінностями, які не вироблялися або не могли бути вироблені в обсязі, зазначеному платником податку в документах обліку.

Таким чином, на підтвердження фактичного здійснення господарських операцій, Товариство повинно мати відповідні первинні документи, які мають бути належно оформленими, містити всі необхідні реквізити, бути підписані уповноваженими особами та, які в сукупності з встановленими обставинами справи, зокрема і щодо можливостей здійснення господарюючими суб`єктами відповідних операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна, обсягу матеріальних та трудових ресурсів, економічно необхідних для виконання умов, обумовлених договорами, мають свідчити про беззаперечний факт реального вчинення господарських операцій, що і є підставою для виникнення прав та обов`язків учасників такої операції.

Крім того, обов`язковою умовою підтвердження реальності здійснення господарських операцій є фактична наявність у сторін договору первинних документів, фізичних, технічних та технологічних можливостей для здійснення відповідних операцій та зв`язку між фактом придбання товару (послуги) і подальшою господарською діяльністю.

Про неможливість здійснення господарських операцій може свідчити, зокрема, відсутність у контрагента необхідних умов для здійснення певного виду діяльності або трудових ресурсів, транспортних засобів, які є необхідними для здійснення такого виду діяльності, недостатність часу, майна тощо. Крім того, контрагент повинен мати право на зайняття відповідною діяльністю. Відповідний вид діяльності має бути передбачений його статутом та внесений до ЄДР за КВЕД.

Оцінка господарських операцій повинна проводитися на підставі комплексного, всебічного аналізу специфіки та умов вчинення конкретного правочину, з обов`язковим урахуванням його господарської мети, економічної доцільності, а також використання отриманих товарів чи послуг у подальшій діяльності підприємства. Обов`язковою умовою підтвердження реальності здійснення господарських операцій є фактична наявність у сторін договору первинних документів, фізичних, технічних та технологічних можливостей для здійснення відповідних операцій та зв`язок між фактом придбання послуги і подальшою господарською діяльністю.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 05.07.2019 зі справи № 910/4994/18 та постанові Верховного Суду від 18.03.2020 зі справи № 927/986/17.

Мета отримання доходу як кваліфікуюча ознака господарської діяльності також кореспондує з вимогою щодо наявності розумної економічної причини (ділової мети) під час здійснення господарської діяльності. Оскільки господарська діяльність складається із сукупності господарських операцій платника податку (які є формою здійснення господарської діяльності), то розумна економічна причина має бути в кожній господарській операції. Лише в такому разі та чи інша операція може вважатися вчиненою в межах господарської діяльності платника податків. І лише за таких умов платник податків має право на врахування у податковому обліку наслідків відповідних господарських операцій.

Вищенаведена позиція узгоджується із змістом п.п. 14.1.231 п. 14.1 ст. 14 ПК України, відповідно до якого розумна економічна причина (ділова мета) - причина, яка може бути наявна лише за умови, що платник податків має намір одержати економічний ефект у результаті господарської діяльності.

Зазначений правовий висновок сформовано Верховним Судом в постановах від 05.11.2019 у справі № 818/6203/13-а (адміністративне провадження № К/9901/3574/18), від 15.01.2019 у справі № 826/4717/16 (адміністративне провадження № К/9901/32780/18).

Зміст поняття розумної економічної причини (ділової мети) передбачає обов`язкову спрямованість будь-якої операції платника податків на отримання позитивного економічного ефекту. Поняття економічного ефекту не розкрито в Податковому кодексі України. Однак із загального розуміння характеру економічної діяльності можна дійти висновку, що економічний ефект - це приріст (збереження) активів платника податків та/або їх вартості, а так само створення умов для такого приросту (збереження) в майбутньому.

Даний правовий висновок сформовано Верховним Судом в постанові від 07.03.2019 у справі № 818/3838/15 (адміністративне провадження № К/9901/25075/18).

Реальність вчинення тієї чи іншої господарської операції безпосередньо пов`язана з наявністю розумної економічної причини (ділової мети) на її вчинення.

Розумна економічна причина (ділова мета) передбачає обов`язкову спрямованість господарської операції суб`єкта господарювання на отримання позитивного економічного ефекту.

Поняття економічного ефекту в законі не розкрито, однак, виходячи із визначення господарської діяльності, наведеного в п.п. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 ПК України, та розуміння економічної доцільності, можна дійти висновку, що економічний ефект передбачає отримання доходу, зокрема у формі приросту (збереження) активів платника податків та/або їх вартості.

Проте з визначеного ПК України поняття ділової мети випливає, що обов`язково повинен бути намір платника податків отримати відповідний економічний ефект, тобто господарська операція (принаймні за умови досягнення поставлених завдань) має передбачати можливість отримання доходу.

Мета отримання доходу як кваліфікуюча ознака господарської діяльності кореспондує з вимогою щодо наявності розумної економічної причини (ділової мети) під час здійснення господарської діяльності. Оскільки господарська діяльність складається із сукупності господарських операцій платника податку (які є формою здійснення господарської діяльності), то розумна економічна причина має бути наявною в кожній господарській операції. Лише в такому разі та чи інша операція може вважатися вчиненої в межах господарської діяльності платника податків. Якщо ж та чи інша операція не зумовлена розумними економічними причинами (позбавлена ділової мети), то такі операції не можуть вважатися вчиненими в межах господарської операції.

Також, як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено місцевим господарським судом, подані відповідачем-1 первинні документи мають протиріччя змісту документів між собо, зокрема наявні суперечності у актах надання послуг та додатків до Договору, та в цілому не можуть свідчити про реальність господарських операцій з огляду на обсяг задекларованих послуг та час і місце їх надання.

Так, з доданого відповідачем-1 додатку № 1 до Договору № 2 від 03.08.2015 року вбачається, що послуги мали надаватись один раз на тиждень на складах розташованих у різних містах країни, а саме м. Львів, м. Дніпро, м. Кривий Ріг, м. Харьків, м. Вінниця, м. Київ, м. Запоріжжя, м. Полтава, м. Маріуполь, с. Георгіївка Синельниківського районі Дніпропетровської області та с. Сичавка Одеської області.

З долучених актів надання послуг вбачається, що послуги надавались один раз на тиждень в один день.

Відтак, для можливості надання такого об`єму послуг в один день та в різних містах країни, у відповідача-1 має бути достатня кількість трудових та матеріально-технічних ресурсів.

Проте, як вище зазначалось, матеріали справи не містять накази про прийняття на роботу відповідної кількості найманих працівників, примірників трудових договорів, посадових інструкцій, з яких вбачалися б посади найманих працівників та їх посадові обов`язки.

Крім того, матеріали справи не містять доказів того, що наймані працівники відповідача-1 знаходились в відрядженні у вказаних містах

Також, з додатку № 1 до Договору №2 вбачається, що один раз на тиждень послуги надавались, зокрема, за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Журналістів, 9, де площа складу для прибирання складала 6 663,31 кв.м.

Як вірно вказано судом першої інстанції, такий обсяг послуг об`єктивно неможливо надати ані власними силами відповідача-1, ані навіть із залученням усіх наявних найманих працівників з урахуванням часу, місця та площі приміщення.

Аналогічне стосується також інших складських приміщень визначених у Додатку № 1 до Договору № 2.

Відсутні в матеріалах справи і будь-які докази щодо наявності обладнання для прибирання такої площі, а також докази щодо придбання відповідачем-1 відповідних витратних матеріалів та миючих засобів.

Додатком № 1 до договору № 2 передбачено, що в комплекс послуг з прибирання також входить "Вивіз мусору" та "чистка пилососом полів та покриттів підлоги".

Однак, матеріали справи не містять доказів наявності у відповідача-1 транспортних засобів для вивозу мусору та наявності пилососів або іншого необхідного обладнання для чистки полів та покриттів підлоги.

Крім того, п. 2.1.2. Договору № 2 визначено, що Виконавець сам купує матеріали, обладнання та техніку, яка необхідна для надання послуг.

Таким чином, враховуючи встановлені обставини, місцевий господарський суд дійшов до висновку, що у відповідача-1 відсутні трудові та матеріально-технічні ресурси для надання відповідного обсягу послуг з прибирання за Договором № 2 від 03.08.2015 року.

Також, згідно пункту 3.1 Договору № 2, щотижня Сторони підписують акти наданих послуг.

Відповідно акти надання послуг до Договору № 2 складались за місцем надання послуг прибирання у різних містах, які наведені у Додатку № 1, та відповідно приймати виконання послуг прибирання, оцінювати об`єм та якість надання послуг з прибирання складських приміщень у кожному окремому місці має уповноважена на те особа з боку Відповідача-2, проте у матеріалах справи відсутні будь-які довіреності на осіб, що підписували акти надання послуг за Договором № 2 з боку ТОВ "Адаман трейд".

Твердження ж відповідача-1 щодо того, що акти надання послуг затверджені генеральним директором ТОВ "Атлантіс" є безпідставними, оскільки акти надання послуг до Договору № 2 складались за місцем надання послуг у різних містах, а тому неможливим є підписання вказаних актів з боку генерального директора ТОВ "Атлантіс" одночасно у різних місцях надання послуг, якими є різні міста України.

Таким чином, наявні акти надання послуг до Договору № 2 підписані не уповноваженими на те особами, не містять підпису особи, відповідальної за здійснення господарської операції та відповідно такі акти не доводять реальність господарських операцій, не відповідають критеріям первинних документів, є неналежними та недопустимими доказами.

Верховний Суд в постанові від 30.01.2019р. у справі № 911/5358/14 звертав увагу на те, що "визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану господарюючого суб`єкта. Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню у бухгалтерському обліку. Для з`ясування правової природи як господарської операції (спірної поставки), так і договору (укладенням якого опосередковувалося виконання цієї операції) необхідно вичерпно дослідити фактичні права та обов`язки сторін у процесі виконання операції, фактичний результат, до якого прагнули учасники такої операції, та оцінити зміни майнового стану, які відбулися у сторін в результаті цієї операції. Однак, матеріали справи не містять документів, які б підтверджували обставини реального руху активів позивача у процесі здійснення господарських операцій зі своїм контрагентом. Позивач не був обмежений у праві довести правомірність та реальність набуття ним товару у власність на підставі укладеного з контрагентом договору шляхом подання належних доказів, які б підтверджували таку господарську операцію, враховували її мету, зміст та специфіку. Позивач повинен був подати документи, які б переконливо свідчили про реальність здійсненої ним господарської операції з придбання цього товару у контрагента та його подальшої поставки відповідачу. У таких документах мало б бути відображено умови реалізації цих господарських операцій, з урахуванням специфіки майна, що поставлялось, місця його виготовлення та місцезнаходження, вчинених дій, спрямованих на його придбання у виробника, існування у сторін необхідних умов для досягнення мети цих господарських операцій (наявність управлінського персоналу, основних засобів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів) тощо".

Отже, вищевикладені додані відповідачем-1 первинні документи не можуть вважатись первинними документами в розумінні ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та звітність в Україні", оскільки не містять усіх обов`язкових реквізитів, натомість містять суттєві недоліки та суперечності у їх оформленні. Тому такі первинні документи не відповідають критерію достовірності та не можуть засвідчувати обставини, відображені в них, а відтак місцевий господарський суд з урахуванням стандарту доказування вірогідності доказів дійшов до вірного висновку про те, що надані відповідачем-1 та відповідачем-2 первинні документи свідчать скоріш про те, що господарські операції не мали місця в об`єктивній дійсності, аніж мали.

Крім цього, з матеріалів справи вбачається, що відповідач-1 свідомо ухилився від виконання процесуального обов`язку, передбаченого статтею 90 ГПК України, щодо надання відповідей на поставлені позивачем питання у позовній заяві, у тому числі на виконання вимог ухвали Господарського суду Дніпропетровської області від 12.03.2021 у справі № 904/308/21 (904/6251/20)

При цьому, апеляційний суд відхиляє доводи апелянта щодо неможливості виконання ним зазначеної ухвали суду через невідповідність кількості питань вимогам ст. 90 ГПК України, адже наведена обставина не свідчить про об`єктивну неможливість виконання ухвали суду, яка має обов`язковий характер, а апелянтом не надано відповіді на жодне питання.

Також колегія суддів враховує, що процесуальні обов`язки відповідача полягають також у здійснені ним активних процесуальних дій, наведенні доводів та наданні доказів, що спростовують позицію позивача. Тож виходячи з принципу змагальності сторін у процесі на позивача за загальним правилом розподілу тягаря доказування не може бути покладено обов`язок доведення обставин, за які відповідає боржник, зокрема, щодо вчинення реальних господарських операцій, що дійсно спричинили рух активів та зміну майнового стану сторін, мали реальну економічну причину (ділову мету), у випадку, якщо відповідач нехтує своїми процесуальними обов`язками.

Схожа правова позиція викладена у постанові Великої Палати від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19 (провадження № 12-95гс20).

За наведених обставин слід дійти висновку, що обираючи варіант добросовісної поведінки, боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника, повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав та правомірних інтересів кредитора.

Наведений вище правовий висновок, викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18).

Правочини, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язання зі сплати заборгованостей за договороми діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора.

Відтак, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник позбавляється активів, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності.

Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами повинна утримуватись від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів.

Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 20.01.2021 у справі № 910/8992/19 (910/20867/17).

Виходячи з вищенаведених обставин справи слід дійти до висновку, що у даному випадку, волевиявлення учасників спірного правочину спрямоване на зловживання правом з метою ухилення виконання зобов`язань перед іншими кредиторами, оскільки надання послуг з прибирання складських приміщень у заявленому обсягу не відповідає доктрині реальності господарських операцій. До того-ж, відповідач-1 не звертався до відповідача-2 з відповідними позовними вимогами, що вказує на відсутність в нього мети на отримання прибутку від господарської діяльності та як наслідок нарощення кредиторської заборгованості у відповідача-2 щодо якого в подальшому відкрито провадження у справі про банкрутство, яка має вочевидь штучний характер, що в кінцевому рахунку призводить до завдання шкоди кредиторам неплатоспроможного боржника.

При цьому, часткова оплата послуг не має, в даному випадку, вирішального значення, виходячи з вищеведених обставин нереальності відповідної господарської операції.

Враховуючи усе вищевикладене та приписи ст.ст. 3, 13, 15, 16, 203, 215 ЦК України, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують обгрунтованих висновків місцевого господарського господарський суду про правомірність позовних вимог позивача та необхідність визнання недійсним спірного правочину.

При цьому, апеляційний суд відхиляє доводи апелянта щодо відсутності в позивача статусу учасника (кредитора) у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Адаман трейд" на час подання ним даного позову, адже на час постановлення оскаржуваного рішення та відповідно надання судом оцінки правомірності його вимог, позивач вже був учасником справи.

Так, кредиторські вимоги позивача визнано ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 18.02.2021 року у справі № 904/6251/20.

За наведених обставин в суду першої інстанції були відсутні підстави для відмови у позові через його подання до набуття позивачем статусу учасника у справі про банкрутство, а така відмова суперечила б загальним засадам господарського судочинства, встановленим ст. 2 ГПК України, вимогам ст. 6 Ковенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також мала б ознаки надмірного формалізму.

Безпідставними є і доводи апелянта щодо укладення спірного правочину за межами підозрілого періоду, встановленого ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства, адже позовні вимоги та оскаржуване рішення обгрунтовані загальними нормами цивільного права, а позов пред`явлено в порядку ст. 7 КУзПБ.

З огляду на інший склад сторін та фактичні обставини, а також розгляд справи в порядку адміністративного судочинства, відхиляє колегія суддів і посилання апелянта на підтвердження реальності господарської операції між ОСОБА_1 та ТОВ «Адаман трейд» за аналогічним договором під час розгляду адміністративної справи № 804/7990/16.

Щодо заяви розпорядника майна боржника - арбітражного керуючого Черненченко А.С. про застосування позовної давності до вимог позивача, то апеляційний суд наголошує, що така заява до суду першої інстанції розпорядником майна не подавалася, а останній був учасником справи з моменту його призначення розпорядником майна ухвалою суду про відкриття провадження у справі про банкрутство, тобто мав можливість на її заявлення незалежно від покладення на нього повноважень керівника боржника, який як вбачається з матеріалів справи повідомлявся про її розгляд, подавав відзив на позов та клопотання по справі, відтак був обізнаний про її розгляд, втім також не заявляв про застосування позовної давності.

З урахуванням викладеного та приписів ст. 267 ЦК України в апеляційного суду відсутні підстави для розгляду заяви розпорядника майна про застосування позовної давності під час апеляційного перегляду справи.

Виходячи з усього вищенаведеного, судова колегія апеляційного суду вважає доводи апеляційної скарги апелянта необгрунтованими, а оскаржуване рішення таким, що відповідає фактичним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, тому підстави, передбачені ст. 277 ГПК України, для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Господарського суду Дніпропетровської області області у даній справі від 09.08.2021р. відсутні.

Згідно з ст. 129 ГПК України судові витрати по сплаті апелянтом судового збору за подання апеляційної скарги слід покласти на останнього.

З підстав наведеного та керуючись ст.ст. 264, 269, 270, 275-284, 287 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Поліщук Людмили Володимирівни на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 09.08.2021р. у справі № 904/6251/20 (904/310/21) - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 09.08.2021р. у справі № 904/6251/20 (904/310/21) - залишити без змін.

Судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на фізичну особу-підприємця Поліщук Людмилу Володимирівну.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повна постанова складена та підписана 09.03.2022 року.

Головуючий суддя А.Є. Чередко

Суддя В.Ф. Мороз

Суддя Л.А. Коваль