ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 лютого 2022 року Справа № 924/373/20

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Грязнов В.В. , суддя Бучинська Г.Б.

при секретарі судового засідання Пузирко В.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Першого заступника керівника Хмельницької обласної прокуратури та апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Зарус-Інвест" на рішення Господарського суду Хмельницької області від 11 січня 2021 року (суддя - С.В. Гладій)
час та місце ухвалення рішення: 11 січня 2021 року; м. Хмельницький, майдан Незалежності,1; вступна і резолютивна частина проголошена о 12:40 год; повний текст рішення складено 21 січня 2021 року
за позовом заступника керівника Кам`янець - Подільської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області
до
Відповідача 1: Товариства з обмеженою відповідальністю "Зарус-Інвест"
Відповідача 2: Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-Еко-Граунд"
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача:
Державного підприємства "Староушицьке"
за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів:
ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю "ФОРК"
про витребування земельних ділянок; про поновлення у Державному земельному кадастрі запису про державну реєстрацію
за участю представників сторін:
від Прокуратури - Безпалов А.В.;
від Позивача, Відповідача 1, Відповідача 2, від Третьої особи 1, Третьої особи 2, Третьої особи 3 - не з`явилися.

ВСТАНОВИВ:

Керівник Кам`янець - Подільської місцевої прокуратури (надалі Прокурор) звернувся в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області (надалі Позивач) в Господарський суд Хмельницької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Зарус-Інвест" (надалі - Відповідач 1), Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-Еко-Граунд" (надалі - Відповідач 2; за участю третіх осіб які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів: ОСОБА_2 (надалі Третя особа 1), Товариства з обмеженою відповідальністю «Форк» (надалі Третя особа 2)) про: витребування у Відповідача 1 на користь держави в особі Позивача земельної ділянки з кадастровим номером :03:003:0077, загальною площею 2 га, що розташована за межами населених пунктів Староушицької селищної ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області, в координатах, межах та конфігурації, що була передана відповідно до наказу Головного управління Держгеокадастру в Хмельницькій області від 17 жовтня 2017 року № 22-20711-СГ Третій особі 1; поновлення у Державному земельному кадастрі запису про державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :03:003:0077, загальною площею 2 га, що розташована за межами населених пунктів Староушицької селищної ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області, в координатах, межах та конфігурації, що була передана відповідно до наказу Позивача від 17 жовтня 2017 року № 22-20711-СГ Третій особі 1, за державою в особі Позивача.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що наказом Позивача від 17 жовтня 2017 року № 22-20711-СГ, затверджено проект землеустрою щодо відведення та передачі у власність Третьої особи 1 земельної ділянки із кадастровим номером :03:003:0077, площею 2 га, яка знаходиться за межами населених пунктів Колодіївської сільської ради, Кам`янець-Подільського району, Хмельницької області. На підставі даного наказу зареєстровано право власності на вказану земельну ділянку за Третьою особою 1. В подальшому, на підставі договору купівлі - продажу від 25 жовтня 2017 року № 149 право власності на вказану земельну ділянку перейшло до Третьої особи 2. Зазначає, що шляхом об`єднання земельних ділянок, у тому числі і земельної ділянки з кадастровим номером :03:003:0077, утворено земельну ділянку з кадастровим номером :03:003:0156 площею 73,69 га. На підставі договору купівлі - продажу від 15 грудня 2017 року право власності Третьої особи 2 на дану земельну ділянку припинено та зареєстровано за Відповідачем 1. На даний час, як вказує Прокурор, вказані земельні ділянки перебувають в оренді Відповідача 2. Прокурор зазначає, що рішенням Кам`янець - Подільського міськрайонного суду від 18 листопада 2019 року визнано недійсним наказ Позивача від 17 жовтня 2017 року №22-20711-СГ, оскільки Третя особа 1 надала недостовірну інформацію та всупереч нормам закону повторно отримала земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства. Також Прокурор зазначає, що відновлення державної реєстрації спірної земельної ділянки у Державному земельному кадастрі є умовою відновлення державної реєстрації прав власності на неї у Державному реєстрі прав, її статусу як окремого об`єкта цивільних прав.

Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 11 січня 2021 року (том 1, а.с. 205-212), позов задоволено частково. Витребувано у Відповідача 1 на користь держави в особі Позивача земельну ділянку з кадастровим номером :03:003:0077, загальною площею 2га, що розташована за межами населених пунктів Староушицької селищної ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області, в координатах, межах та конфігурації, що була передана Третій особі 1 відповідно до наказу Позивача від 17 жовтня 2017 року №22-20711-СГ.
В позові керівника Прокурора в інтересах держави в особі Позивача до Відповідача 2 про витребування земельної ділянки з кадастровим номером :03:003:0077, загальною площею 2га, що розташована за межами населених пунктів Староушицької селищної ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області, в координатах, межах та конфігурації, що була передана Третій особі 1 відповідно до наказу Позивача від 17 жовтня 2017 року №22-20711-СГ , відмовлено.
У задоволенні позовних вимог про поновлення у Державному земельному кадастрі запису про державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :03:003:0077 за державою в особі Позивача відмовлено.

При ухвалені вказаного рішення, суд першої інстанції виходив з того, що спірна земельна ділянка була передана у власність Третьої особи 1 на підставі наказу Позивача, який в подальшому визнано недійсним, а тому Третя особа 1 не мала права подальшого продажу спірної земельної ділянки, оскільки, як встановлено судом, передача їй даної землі здійснена на підставі надання нею недостовірної інформації про те, що не використала право на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства.
Місцевий господарський суд в своєму рішенні зазначив, що оскільки спірна земельна ділянка вибула з державної власності на підставі наказу Позивача від 17 жовтня 2017 року № 22-20711-СГ, який визнаного недійсним у судовому порядку згідно рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду від 18 листопада 2019 року в справі № 676/258/19, через його незаконність, то волі держави на таке вибуття не було.
Крім того, місцевий господарський суд в оскаржуваному рішенні вказав, що на підставі договору оренди землі від 13 березня 2018 року, укладеному між Відповідачем 1 та Відповідачем 2, вищевказана земельна ділянка перебуває в оренді у Відповідача 2. Отже, кінцевими володільцями спірної земельної ділянки є Відповідач 1, який вважає себе власником ділянки, та Відповідач 2, який використовує ділянку на умовах договору оренди.
При цьому місцевий господарський суд в оскаржуваному рішенні зазначив, що формування земельних ділянок їх володільцем, зокрема внаслідок поділу та/або об`єднання, з присвоєнням їм кадастрових номерів, зміною інших характеристик не впливає на можливість захисту права власності чи інших майнових прав у визначений цивільним законодавством спосіб.
В той же час, місцевий господарський суд в оскаржуваному рішенні вказав, що оскільки Відповідач 1 не є останнім набувачем спірної земельної ділянки та її володільцем, то суд відмовив у задоволенні позовних вимог до Відповідача 2.
Також, місцевий господарський суд в своєму рішенні зазначив, що відхиляє доводи Відповідачів щодо накладення арешту на спірну земельну ділянку, оскільки ухвалення рішення у справі № 924/137/20 вищевказаного арешту не скасовує. При цьому, суд зазначає, що наявність/відсутність арешту не впливає на вирішення питання про витребування майна на користь власника і не скасовує пов`язаних з арештом обмежень щодо земельної ділянки.
Крім того, місцевим господарський судом було враховано, що за наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права у загальному порядку. Після підтвердження цього права зазначена особа, як і титульний власник майна, у тому числі й особа, яка не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов`язків чи законних інтересів до суду, що наклав арешт чи виніс рішення у кримінальній справі.
Крім того, місцевий господарський суд відмовив в задоволенні позовної вимоги про поновлення у Державному земельному кадастрі запису про державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :03:003:0077 за державою в особі Позивача.

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, Відповідач 1 звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (том 1, а.с. 230-235), в якій просив скасувати рішення Господарського суду Хмельницької області в часині задоволення позовних вимог та прийняти в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
Скаржник вважає, що рішення господарського суду є незаконним та таким, що прийнято з порушенням норм матеріального права. На підтвердження своїх доводів, скаржник вказує, що суд першої інстанції помилково прийшов до висновку щодо дотримання Прокурором порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", для звернення до суду з відповідним позовом та наявності законних підстав для представництва прокурором інтересів держави в особі Позивача. Скаржник звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що станом на момент звернення до суду із даним позовом, об`єкт земельна ділянка, яку просить витребувати Прокурор, не існує як об`єкт цивільного права, її кадастровий номер скасований, окрім того, будь-яке право на неї не зареєстроване. Одночасно, спірна земельна ділянка як об`єкт права припинила своє існування у визначених для земельної ділянки з кадастровим номером :03:003:0077 межах, що в сукупності свідчить про відсутність індивідуальних ознак витребовуваного майна станом на даний час.
Крім того, апелянт зазначає, що з огляду на наявність накладеного в рамках кримінального провадження чинного арешту на земельні ділянки, в які входить спірне у даній справі майно (враховуючи, що завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження) відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про витребування майна з незаконного володіння Відповідачів.
Окрім того, не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, Прокурор звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (том 2, а.с. 2-6), в якій просив скасувати рішення Господарського суду Хмельницької області в часині відмовив в позові Прокурора до Відповідача та ухвали нове рішення, яким витребувати у Відповідача 1 та Відповідача 2 земельну ділянку з кадастровим номером :03:003:0077 та закрити провадження в частині вимог про поновлення у Державному земельному кадастрі запису про державну реєстрацію земельної ділянки. Та повернути Прокуратурі 50% судового збору, сплаченого за звернення до суду із даною вимогою. Прокурор вказав, що зміст поданої ним заяви до суду першої інстанції про зміну предмету позову слід розцінювати як зміст заяви про відмову від позову в частині позовної вимоги про поновлення записів в Державному земельному кадастрі, та відповідно слід закрити провадження в справі в цій частині на підставі статті 191 ГПК України. При цьому, Прокурор наголосив, що у резолютивній частині позовної заяви помилково не зазначено Відповідача 2 як відповідача, однак факт звернення з позовними вимога в тому числі й до Відповідача 2 вбачається зі змісту описової та вступної частини позовної заяви.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 16 лютого 2021 року відкрито апеляційне провадження у справі №924/373/20 за апеляційною скаргою Відповідача 1 та Прокурора. Запропоновано учасникам по справі подати відзив та письмові пояснення на апеляційні скарги. Об`єднати в одне апеляційне провадження апеляційну скаргу Першого заступника керівника Хмельницької обласної прокуратури та апеляційну скаргу Відповідача 1, які подані на рішення Господарського суду Хмельницької області від 11 січня 2021 року в справі №924/373/20 для спільного розгляду (том 2, а.с. 20).
10 березня 2021 року від Прокурора на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду надійшов відзив, в якому Прокурор просив задоволити апеляційну скаргу Прокурора, а апеляційну скаргу Відповідача 1 залишити без задоволення (том 2, а.с. 33-36). Листом від 12 лютого 2020 року № 05/1-986-18 заступник прокурора Хмельницької області повідомив Позивача про намір здійснення представництва інтересів держави в суді шляхом звернення до господарського суду з позовною заявою в інтересах держави в особі Позивача до Відповідача 1 та Відповідача 2 про витребування на користь держави земельної ділянки кадастровий номер :03:003:0077. В зв`язку з невжиттям Позивачем заходів, спрямованих на захист інтересів держави та нездійсненням відповідних повноважень як органом уповноваженим державою здійснювати функції у спірних правовідносинах, Прокурор на підставі статті 23 Закону України "Про прокуратуру" звернувся до суду із даним позовом.
15 березня 2021 року від Відповідача 2 на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу Прокурора, в якому Відповідач 2 просив задоволити апеляційну скаргу Відповідача 1, а апеляційну скаргу Прокурора залишити без задоволення. При цьому, вказав, що сама лише вимога про витребування земельної ділянки є неефективним способом захисту та не призведе до необхідних результатів, адже вказана вимога нерозривно пов`язана з правом власності на таку ділянку та іншими речовими правами. Тому без вимог щодо скасування записів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності земельна ділянка не може бути і витребувана. Також, Відповідач 2 зазначив, що враховуючи ухвали Хмельницького міськрайонного суду у кримінальному провадженні №0000195 від 13 вересня 2017 року, можна стверджувати, що оскаржувані земельні ділянки перебували на підставі державних актів на праві постійного користування у Державного підприємства «Староушицьке» та відповідне право постійного користування не припинялося, земельні ділянки із постійного користування не вилучалась, а тому Прокурором не підтверджено право звернення до суду з даним позовом саме в інтересах Позивача та право Позивача розпоряджатися спірними земельними ділянками на момент прийняття спірних наказів про передачу земельних ділянок у власність фізичним особам.
17 березня 2021 року від Позивача надійшли письмові пояснення, у яких зазначено, що передача земельної ділянки з кадастровим номером :03:003:0077 площею 2 га у власність Третьої особи 1 шляхом прийняття наказу Позивача від 17 жовтня 2017 року здійснена на підставі повноважень, визначених положеннями пункту 4 статті 122 Земельного кодексу України та в порядку статті 118 Земельного кодексу України.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 22 березня 2021 року розгляд апеляційної скарги призначено на 14 квітня 2021 року об 14:00 год. (том 2, а.с. 69).
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 22 березня 2021 року залучено до участі в справі №924/3737/20 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Державне підприємство «Староушицьке» (надалі Третя особа 3; том 2, а.с. 71).
На підставі службової записки головуючого судді по справі №924/373/20 (у зв`язку із перебуванням у відрядженні судді-члена колегії суддів) розпорядженням в.о. керівника апарату Північно-західного апеляційного господарського суду від 9 квітня 2021 року за №01-04/186 було призначено заміну судді-члена колегії у даній справі.
Відповідно до витягу із протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи було призначено склад колегії суддів для розгляду справи №924/373/20: Василишин А.Р. - головуючий суддя; суддя - Бучинська Г.Б., суддя Грязнов В.В..
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 9 квітня 2021 року було прийнято справу №924/373/20 до провадження колегією суддів у складі: головуючого судді - Василишина А.Р., суддів Бучинської Г.Б., Грязнов В.В..
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 9 квітня 2021 року розгляд справи було відкладено на 26 травня 2021 року об 15:30 год..
25 травня 2021 року від Відповідача 1 надійшло клопотання про зупинення провадження у справі №924/373/20 до завершення розгляду судовою палатою для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи №924/454/20 (з опублікуванням повного тексту постанови в означеній справі). Розгляд даного клопотання заявник просить здійснювати без його участі.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 26 травня 2021 року клопотання Відповідача 2 задоволено частково. Зупинено провадження у справі № 924/373/20 до закінчення розгляду судовою палатою для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи №924/454/20. Зобов`язано учасників справи повідомити Північно-західний апеляційний господарський суд про результати розгляду в касаційному порядку справи №924/454/20.
На адресу Північно-західного апеляційного господарського суду 27 січня 2022 року надійшло клопотання від Прокурора в порядку статті 230 Господарського процесуального кодексу України про поновлення провадження у даній справі (том 2, а.с. 126).
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 31 січня 2022 року поновлено провадження за апеляційною скаргою Відповідача 1 на рішення господарського суду Хмельницької області від 11 січня 2021 року у справі №924/373/20 та призначено розгляд апеляційної скарги на 16 лютого 2022 року (том 2, а.с. 128).
16 лютого 2022 року на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду від представника Відповідача 1 та Відповідача 2 надійшло клопотання про проведення судового засідання без участі представника Відповідачів та про підтримання апеляційної скарги.
В судове засідання від 16 лютого 2022 року представник Позивача, Відповідача 1, Відповідача 2, Третьої особи 1, Третьої особи 2, Третьої особи 3 не з`явилися, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги були повідомлений у встановленому законом порядку.
Поряд з тим, частиною 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
В силу дії частини 1 статті 273 Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції розглядається протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі.
Разом з тим, суд констатує, що ухвалою суду від 31 січня 2022 року, сторони повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи (в розумінні частини 2 статті 120 Господарського процесуального кодексу України) та не викликалися (в розумінні частини 1 статті 120 Господарського процесуального кодексу України). З огляду на все вищевказане, враховуючи клопотання представника Відповідачів, колегія апеляційного господарського суду вбачає за можливим розглядати дану апеляційну скаргу без участі представника Позивача, Відповідача 1, Відповідача 2, Третьої особи 1, Третьої особи 2, Третьої особи 3 за наявними в матеріалах справи доказами та зважаючи на те, що в матеріалах справи міститься апеляційна скарга Відповідача 1 в котрій і висвітлена його позиція з приводу позовної заяви та винесеного рішення.
В судовому засіданні від 16 лютого 2022 року Прокурор заперечив проти доводів апеляційної скарги Відповідача 1 та просив відмовити в її задоволенні при цьому залишити рішення місцевого господарського суду без змін в частині, що оспорюється Відповідачем 1. Вказавши, що оскільки спірна земельна ділянка вибула з державної власності на підставі наказу Позивача від 17 жовтня 2017 року № 22-20711-СГ, який визнаного недійсним у судовому порядку згідно рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду від 18 листопада 2019 року в справі № 676/258/19, через його незаконність, волі держави на таке вибуття не було. Прокурор просив задоволити апеляційну скаргу Прокурора, та скасувати рішення Господарського суду Хмельницької області в часині відмови в позові Прокурора до Відповідача щодо витребування у Відповідача 1 та Відповідача 2 земельної ділянки з кадастровим номером :03:003:0077 та закрити провадження в частині вимог про поновлення у Державному земельному кадастрі запису про державну реєстрацію земельної ділянки. Також Прокурор просив повернути 50% судового збору, сплаченого за звернення до суду із даною вимогою.
Дослідивши матеріали справи, апеляційну скаргу, заслухавши пояснення Прокурора, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що в задоволенні апеляційної скарги Відповідача 1 слід відмовити, а апеляційну скаргу Прокурора задоволити. Скасувати рішення в частині відмови в задоволенні позовної вимоги до Відповідача 2 та про поновлення у Державному земельному кадастрі запису про державну реєстрацію земельної ділянки та змінити рішення в частині розподілу судових витрат, шляхом викладення резолютивної частини рішення в редакції резолютивної частини даної постанови.
При цьому суд апеляційної інстанції виходив з наступного.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що Третя особа 1 звернулася до Позивача із заявою про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2 га із зміною виду використання в межах категорії земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення фермерського господарства в землі для ведення особистого селянського господарства та передати у власність земельну ділянку, що розташована за межами населених пунктів Староушицької селищної ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області (том 1, а.с. 44).
Наказом Позивача від 17 жовтня 2017 року № 22-20711-СГ затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність зі зміною виду цільового призначення в межах категорії земель за основним цільовим призначенням землі сільськогосподарського призначення (кадастровий номер :03:003:0077). Змінено вид цільового призначення земельної ділянки з "для ведення фермерського господарства (01.02)" на "для ведення особистого селянського господарства (01.03)". Надано у власність Третьої особи 1 земельну ділянку загальною площею 2,0000 га (кадастровий номер :03:003:0077) для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності, яка розташована за межами населених пунктів Староушицької селищної ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області (том 1, а.с. 45).
Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (від 22 листопада 2018 року) за Третьою особою 1 на праві приватної власності зареєстровано земельну ділянку площею 2 га кадастровий номер :03:003:0077 за адресою: Староушицька селищна рада Кам`янець-Подільського району Хмельницької області (підстава виникнення права власності наказ Позивача 17 жовтня 2017 року №22-20711-СГ). На підставі договору купівлі-продажу № 149 від 25 жовтня 2017 року право власності на вказану земельну ділянку зареєстровано за Третьою особою 2. В зв`язку з об`єднанням земельних ділянок, 7 листопада 2017 року такий об`єкт нерухомого майна як земельна ділянка з кадастровим номером :03:003:0077 закрито.
Відповідно до інформаційної довідки №190129574 від 25 листопада 2019 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, 15 грудня 2017 року проведено державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :03:003:0156, площею 73,6956 га, власником визначено Третю особу 1. В подальшому на підставі договору купівлі - продажу №5021 від 15 грудня 2017 року право власності на вказану земельну ділянку зареєстровано за Відповідачем 1. В зв`язку з поділом земельної ділянки, 3 січня 2018 року закрито об`єкт нерухомого майна - земельну ділянку з кадастровим номером :03:003:0156.
В результаті поділу земельної ділянки :03:003:0156 проведено державну реєстрацію 3 січня 2018 року земельних ділянок з кадастровим номером :03:003:0169 площею 71 га та з кадастровим номером :03:003:0170 площею 2,6956 га. Власником даних земельних ділянок визначено Відповідача 1. На підставі договору оренди землі від 13 березня 2018 року, укладеному між Відповідачем 1 та Відповідачем 2. Зареєстровано право оренди вищевказаних земельних ділянок 14 березня 2018 року строком дії 7 років. Також 29 березня 2018 року проведено державну реєстрацію обтяження на дані земельні ділянки арешту нерухомого майна, накладеного на підставі ухвали Хмельницького міськрайонного суду по справі №686/4632/18 від 21 березня 2018 року (інформаційні довідки №190124844 від 25 листопада 2019 року та № 197334619 від 23 січня 2020 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна).
Рішенням Кам`янець-Подільського районного суду Хмельницької області від 18 листопада 2019 року у справі №676/258/19 позов Прокурора в інтересах держави до Позивача, Третьої особи 1 про визнання недійсним наказу, задоволено. Визнано недійсним наказ Позивача від 17 жовтня 2017 року №22-20711-СГ, яким затверджено документацію із землеустрою та передано у власність Третьої особи 1 земельну ділянку площею 2 га (кадастровий номер :03:003:0077) для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення, що знаходяться за межами населених пунктів Староушицької селищної ради Кам`янець - Подільського району.
Рішення містить відмітку про набрання ним законної сили 20 листопада 2019 року.
Заступник керівника Кам`янець-Подільської місцевої прокуратури у листі до Позивача (від 11 грудня 2019 року), посилаючись на визнання недійсними наказів Позивача, якими для ведення особистого селянського господарства неправомірно передано земельні ділянки громадянам, які раніше скористались правом на безоплатну приватизацію земель для аналогічних потреб, звернення до Позивача з листом від 16 вересня 2019 року з метою вжиття заходів до повернення земельних ділянок у власність держави, вказуючи на ризик відчуження земельних ділянок, зазначив, що незаконне вибуття з державної власності земельних ділянок призводить до їх поділу, об`єднання з присвоєнням їм кадастрових номерів, зміною інших характеристик, що в подальшому унеможливлює всю повноту захисту права власності. Просив повідомити про вжиті Позивачем заходи, в тому числі звернення до суду з позовними вимогами з метою повернення в державну власність, зокрема земельної ділянки з кадастровим номером :03:003:0077 (том 1, а.с. 35-38).
У відповідь на звернення прокуратури, Позивач листом від 23 грудня 2019 року зазначив, що з огляду на Положення про Позивача, статтю 19 Конституції України та судову практику, чітко не визначено категорію позовів, що пред`являються Позивачем. Крім того, значна частина коштів, виділених на сплату судового збору, витрачається на справи, де Позивач є відповідачем (том 1, а.с. 23).
Листом Позивача долучено лист Відділу Позивача у Кам`янець - Подільському районі від 15 січня 2020 року, який містить інформацію з приводу того, у складі яких земельних ділянок на даний час знаходиться спірна земельна ділянка та про вчинення відповідних реєстраційних дій державними кадастровими реєстраторами. Зокрема у пункті 8 зазначено, що земельна ділянка із кадастровим номером :03:003:0077 була об`єднана в земельну ділянку :03:003:0156 та внаслідок поділу знаходиться у складі земельної ділянки з кадастровим номером :03:003:0169 та з кадастровим номером :03:003:0170, власником якої є Відповідач 1.
Прокурор вважаючи, що земельна ділянка з кадастровим номером :03:003:0077, вибула з власності держави поза її волею, з грубим порушенням вимог чинного законодавства, що на його думку є порушенням права власності, яке підлягає захисту, шляхом звернення в суд з позовом до Відповідача 1 та Відповідача 2 про витребування земельної ділянки.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги Відповідача 1 щодо підставності звернення Прокурора в інтересах держави саме в особі Позивача з даним позовом, суд зазначає таке.
Статтею 6 Конституції України передбачено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За змістом частини 3 статті 4 Господарського процесуального кодексу України до господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
Статтею 53 Господарського процесуального кодексу України передбачено участь у судовому процесі органів та осіб, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. При цьому передумовою участі органів та осіб, зазначених у цій статті, в господарському процесі є набуття ними господарського процесуального статусу органів та осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, і наявність процесуальної правосуб`єктності, яка охоплює процесуальну правоздатність і процесуальну дієздатність.
Як зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суд від 26 травня 2020 року в справі №912/2385/18 (провадження №12-194гс19) прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.
Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.
Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.
Однак суд, вирішуючи питання щодо наявності підстав для представництва, не повинен установлювати саме протиправність бездіяльності компетентного органу чи його посадової особи. Частиною сьомою статті 23 Закону України "Про прокуратуру" передбачено, що в разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження. Таким чином, питання про те, чи була бездіяльність компетентного органу протиправною та які її причини, суд буде встановлювати за результатами притягнення відповідних осіб до відповідальності. Господарсько-правовий спір між компетентним органом, в особі якого позов подано прокурором в інтересах держави, та відповідачем не є спором між прокурором і відповідним органом, а також не є тим процесом, у якому розглядається обвинувачення прокурором посадових осіб відповідного органу у протиправній бездіяльності.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Частина 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 травня 2020 року в справі №912/2385/18 звернула увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави.
Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.
У даній справі Прокурор звернувся до суду в інтересах держави в особі Позивача із позовом до Відповідача 1 та Відповідача 2 про витребування земельної ділянки з кадастровим номером :03:003:0077 та поновлення у Державному земельному кадастрі запису про державну реєстрацію вказаної ділянки за державою в особі Позивача, оскільки Позивач не вживав заходів щодо усунення порушень чинного законодавства України.
Заступник прокурора Хмельницької області звернувся до Позивача з листом від 16 вересня 2019 року, в якому зазначив про визнання недійсними наказів Позивача, якими для ведення особистого селянського господарства неправомірно передано земельні ділянки громадянам, які раніше скористались правом на безоплатну приватизацію земель для аналогічних потреб, в тому числі і стосовно земельної ділянки з кадастровим номером :03:003:0077 (рішення суду від 18 листопада 2019 року в справі №676/258/19). Разом з тим, земельні ділянки відчужені громадянами на користь юридичних осіб. Просив повідомити про заходи, які вжито Управлінням для захисту державних інтересів у вказаних правовідносинах (том 1, а.с. 33-34).
У відповідь на звернення Прокурора, Позивач листом від 30 вересня 2019 року зазначив, що з огляду на Положення про Позивача, статтю 19 Конституції України та судову практику, чітко не визначено категорію позовів, що пред`являються Позивачем. Крім того, значна частина коштів, виділених на сплату судового збору, витрачається на справи, де Позивач є відповідачем. При цьому зауважило, що строк позовної давності для позовів про витребування земельних ділянок встановлено у три роки (том 1, а.с. 31).
Заступник керівника Кам`янець-Подільської місцевої прокуратури у листі до Позивача (від 11 грудня 2019 року), посилаючись на визнання недійсними наказів Позивача, якими для ведення особистого селянського господарства неправомірно передано земельні ділянки громадянам, які раніше скористались правом на безоплатну приватизацію земель для аналогічних потреб, звернення до Позивача з листом від 16 вересня 2019 року з метою вжиття заходів до повернення земельних ділянок у власність держави, вказуючи на ризик відчуження земельних ділянок, зазначив, що незаконне вибуття з державної власності земельних ділянок призводить до їх поділу, об`єднання з присвоєнням їм кадастрових номерів, зміною інших характеристик, що в подальшому унеможливлює всю повноту захисту права власності. Просив повідомити про вжиті Позивачем заходи, в тому числі звернення до суду з позовними вимогами з метою повернення в державну власність, зокрема земельної ділянки з кадастровим номером :03:003:0077 (том 1, а.с. 35-38).
У відповідь на звернення прокуратури, Позивач листом від 23 грудня 2019 року зазначив, що з огляду на Положення про Позивача, статтю 19 Конституції України та судову практику, чітко не визначено категорію позовів, що пред`являються Позивачем. Крім того, значна частина коштів, виділених на сплату судового збору, витрачається на справи, де Позивач є відповідачем (том 1, а.с. 23).
Листом Позивача долучено лист Відділу Позивача у Кам`янець - Подільському районі від 15 січня 2020 року, який містить інформацію з приводу того, у складі яких земельних ділянок на даний час знаходиться спірна земельна ділянка та про вчинення відповідних реєстраційних дій державними кадастровими реєстраторами. Зокрема у пункті 8 зазначено, що земельна ділянка із кадастровим номером :03:003:0077 була об`єднана в земельну ділянку :03:003:0156 та внаслідок поділу знаходиться у складі земельної ділянки з кадастровим номером :03:003:0169 та з кадастровим номером :03:003:0170.
З огляду на все вищевказане вбачається бездіяльність Позивача в питанні подання позову, про котрий йому в неодноразових листах вказував Прокурор, що в свою чергу вказує на підставність звернення Прокурора до суду з відповідним позовом.
З огляду на все вищевказане вбачається бездіяльність Позивача в питанні подання позову, про котрий йому в неодноразових листах вказував Прокурор, що в свою чергу вказує на підставність звернення Прокурора до суду з відповідним позовом.
Поряд з тим, суд апеляційної інстанції констатує, що у випадку, якщо компетентний орган (в даному випадку - Позивач) не був згідний з наявністю підстав для представництва прокурором, в тому числі і можливості самостійного звернення до суду, міг оскаржити такі дії Прокурора. Однак, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що Позивач заперечує звернення Прокурора з цим позовом до суду.
Крім того, в даній справі позовна заява підписана керівником Кам`янець-Подільської місцевої прокуратури.
Враховуючи усе вищеописане в даній справі та описане вище листування Прокурора і Позивача, колегія суддів приходить до висновку щодо дотримання Прокурором порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», для звернення до суду з відповідним позовом та наявності законних підстав для представництва Прокурором інтересів держави в особі Позивача.

Аналізуючи встановлені обставини справи та переглядаючи спірні правовідносини на предмет наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції приймає до уваги наступні положення діючого законодавства з урахуванням фактичних обставин справи.
Відповідно до статтей 12, 15, 16, 20 Цивільного кодексу України, особа здійснює свої цивільні права, в тому числі право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права, на власний розсуд. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.
Як наслідок цього, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
В силу дії статті 328 вказаного Кодексу, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно із статтями 319, 321, 658 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд; право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові.
За приписами статті 330 Цивільного кодексу України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо, відповідно до статті 388 цього Кодексу, майно не може бути витребуване у нього.
Статтею 387 Цивільного кодексу України визначено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Виходячи з аналізу статей 387, 388 Цивільного кодексу України, власник майна має право звернутися до суду з вимогою про захист права власності шляхом витребування свого майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Предмет доказування у справах за таким позовом становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, як-то факти, що підтверджують його право власності або інше суб`єктивне право титульного володільця на витребуване майно, факт вибуття майна з володіння позивача, наявність майна в натурі у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном. Власник вправі витребувати своє майно від особи, в якої воно фактично знаходиться у незаконному володінні. Тобто, в першу чергу, на підтвердження наявності в позивача суб`єктивного матеріального права на витребування майна з чужого незаконного володіння, він повинен надати суду відповідні належні докази, що підтверджують його право на зазначене майно.
Поза тим колегія суддів зазначає, що відповідно до положень статті 387 Цивільного кодексу України (яка, серед іншого, визначена підставою позову) власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Зі змісту наведених нормативних приписів убачається, що власник майна фактично позбавлений можливості володіти і користуватися цим майном внаслідок його незаконного вибуття із володіння, має право витребувати таке майно із чужого володіння.
Зазначений засіб захисту права власності - витребування майна із чужого незаконного володіння (віндикація) застосовується в тому випадку, коли власник фактично позбавлений можливості володіти і користуватися належною йому річчю, тобто коли річ незаконно вибуває із його володіння.
Згідно з наведеною нормою власник має право реалізувати своє право на захист шляхом звернення до суду з вимогою про витребування свого майна із чужого незаконного володіння із дотриманням вимог, передбачених Цивільним кодексом України.
При цьому, колегія суддів констатує, що із правового аналізу статті 387 Цивільного кодексу України вбачається, що у цій нормі йдеться про право власника на віндикаційний позов, тобто позов власника, який не володіє, до невласника, який незаконно володіє майном, про вилучення цього майна в натурі.
Віндикаційний позов захищає право власності в цілому, оскільки пред`являється у тих випадках, коли порушені права володіння, користування та розпорядження одночасно.
Сторонами у віндикаційному позові є власник речі, який не лише позбавлений можливості користуватися і розпоряджатися річчю, але вже й фактично нею не володіє, та незаконний фактичний володілець речі (як добросовісний, так і недобросовісний).
Важливою умовою звернення із віндикаційним позовом є відсутність між позивачем і відповідачем зобов`язально-правових відносин.
Під незаконним володінням розуміється фактичне володіння річчю, якщо воно не має правової підстави (володіння вкраденою річчю) або правова підстава якого відпала (минув термін дії договору найму), або правова підстава якого недійсна (володіння, установлене в результаті недійсного правочину).

Розглядаючи позовну вимогу про витребування земельної ділянки в межах доводів позовної заяви, апеляційної скарги Прокурора та заперечень апеляційної скарги Відповідача 1 (щодо неможливості витребувати дану земельну ділянку, оскільки земельної ділянки у зазначених розмірах та кадастровому номері не існує саме як об`єкта цивільних прав) колегія суддів зауважує наступне.
Згідно з наказом Позивача від 17 жовтня 2017 року № 22-20711-СГ Третій особі 1 надано у власність земельну ділянку загальною площею 2,0000 га (кадастровий номер :03:003:0077) для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності, яка розташована за межами населених пунктів Староушицької селищної ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області. На підставі вказаного наказу 21 жовтня 2017 року за Третьою особою 1 зареєстровано право власності на вказану земельну ділянку, що підтверджується інформаційною довідкою № 146420743 від 22 листопада 2018 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.
Як встановлено в рішенні Кам`янець-Подільського міськрайонного суду від 18 листопада 2019 року по справі № 676/258/19: всупереч положень статей 116,121 Земельного кодексу України Третя особа 1 двічі безоплатно отримала у власність земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства. Визнано недійсним наказ Позивача від 17 жовтня 2017 року №22-20711-СГ, яким затверджено документацію із землеустрою та передано у власність Третьої особи 1 земельну ділянку площею 2 га (кадастровий номер :03:003:0077) для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення, що знаходяться за межами населених пунктів Староушицької селищної ради Кам`янець - Подільського району.
У рішенні Кам`янець-Подільського районного суду Хмельницької області від 18 листопада 2019 року у справі №676/258/19 судом встановлено, що: наказом Позивача від 17 жовтня 2017 року за №22-20711-СГ затверджено документацію із землеустрою та надано у власність Третьої особи 1, земельну ділянку площею 2 га, кадастровий номер :03:003:0077 для ведення особистого селянського господарства. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №146420743 від 22 листопада 2018 року вбачається, що на підставі наказу Позивача №22-20711-СГ від 17 жовтня 2017 року державним реєстратором Комунального підприємства Подільський реєстраційний центр Сахновецької сільської ради Староконстянтинівського району Хмельницької області Ткачуком В.М. 21 жовтня 2017 року зареєстровано право власності Третьої особи 1 на вказану земельну ділянку. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №146420925 від 21 листопада 2018 року вбачається, що Третя особа 1. на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 18 вересня 2017 року №10-17239/15-17-сг отримала у приватну власність (право зареєстровано 19 вересня 2017 року) земельну ділянку площею 2 га (кадастровий номер :05:002:0015) для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Самгородоцької сільської ради Сквирського району Київської області, що свідчить про те, що Третя особа 1 на час отримання спірної земельної ділянки двічі використала своє право на безоплатне отримання земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в межах норм безоплатної передачі земельних ділянок для даного виду використання, а тому наказ прийнятий із порушенням вимог частини 4 статті 116 Земельного кодексу України (том 1, а.с. 19-20).
Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.
Відповідно до частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу.
Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії.
Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Лише згадувані, але такі, що не одержали оцінку суду, обставини не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають властивості преюдиціальності.
Відтак судове рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду від 18 листопада 2019 року по справі №676/258/19, яке набрало законної сили не може бути поставлене під сумнів, а прийняте рішення не може йому суперечити, обставини, встановлені у рішення №676/258/19, не потребують доказування.
Як вбачається із змісту долучених до матеріалів справи інформаційних довідок №146420743 від 22 листопада 2018 року, №190129574 від 25 листопада 2019 року, №190124844 від 25 листопада 2019 року та №197334619 від 23 січня 2020 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, Третя особа 1 реалізувала земельну ділянку площею 2 га, кадастровий номер :03:003:0077, на підставі договору купівлі-продажу № 149 від 25 жовтня 2017 року Третій особі 2, яка об`єднала вказану земельну ділянку з іншими земельними ділянками у земельну ділянку з кадастровим номером :03:003:0156, площею 73,6956 га, про що 7 листопада 2017 року проведена державна реєстрація. В подальшому на підставі договору купівлі - продажу №5021 від 15 грудня 2017 року Третя особа 2 реалізувала земельну ділянку з кадастровим номером :03:003:0156 Відповідачу 1, який здійснив поділ земельної ділянки на земельні ділянки з кадастровим номером :03:003:0169 площею 71 га та з кадастровим номером :03:003:0170 площею 2,6956га, про що 3 січня 2018 року проведена державна реєстрація (том 1, а.с. 21-28).
На даний час спірна земельна ділянка з кадастровим номером :03:003:0077 знаходиться у складі земельної ділянки з кадастровими номерами :03:003:0169, :03:003:0170 власником якої є Відповідач 1, що підтверджується також листом Відділу Позивача у Кам`янець - Подільському районі від 15 січня 2020 року (том 1, а.с. 40).
Крім того, на підставі договору оренди землі від 13 березня 2018 року, укладеному між Відповідачем 1 та Відповідачем 2, вищевказана земельна ділянка перебуває в оренді у Відповідача 2.
Отже, кінцевими володільцями спірної земельної ділянки є Відповідач 1, який вважає себе власником ділянки, та Відповідач 2, який використовує ділянку на умовах договору оренди.
Вказані обставини свідчать про те, що спірна земельна ділянка була передана у власність Третьої особи 1 на підставі наказу Позивача, який в подальшому визнано недійсним. Таким чином, Третя особа 1 не мала права подальшого продажу спірної земельної ділянки, оскільки, як встановлено судом, передача їй даної землі здійснена на підставі надання нею недостовірної інформації про те, що не використала право на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства. Отже земельна ділянка вибула із земель державної власності внаслідок незаконного використання Третьою особою 1 права на повторну безоплатну приватизацію земельних ділянок одного виду використання (рішення суду № 676/258/19)
У статті 330 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
У відповідності до статті 387 Цивільного кодексу України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 Цивільного кодексу України).
Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (пункт 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16).
В даній справі мова йде про правомірність витребування спірної землі від Відповідача 1 та Відповідача 2, як останніх набувачів майна (власність/оренда), незалежно від того, що первинний продаж відбувся на користь Третьої особи 1.
Оскільки спірна земельна ділянка вибула з державної власності на підставі наказу Позивача, визнаного недійсним у судовому порядку згідно рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду від 18 листопада 2019 року в справі № 676/258/19 (номер провадження 2/676/705), через його незаконність, колегія суду приходить до висновку, що волі держави (в особі Позивача) на таке вибуття не було.
Що ж до доводів апеляційної скарги Відповідача 1 про те, що позовними вимогами про витребування у Відповідачів земельної ділянки, порушуються права особи на мирне володіння майном, то судом враховується таке.
Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).
Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.
Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, останнє - характеризуватися доступністю для заінтересованих осіб, чіткістю, а наслідки його застосування мають бути передбачуваними.
Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.
Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).
Порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ є випадок, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки - встановлюється відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.
Суспільний інтерес у поверненні спірної земельної ділянки до державної власності спрямований на задоволення соціальної потреби у відновленні законності становища, яке існувало до порушення права власності народу на землю.
Зважаючи на особливості принципів диспозитивності та змагальності у господарському процесі України, у цій справі неможливо вирішити питання щодо належної компенсації кінцевому набувачу землі з огляду на те, як останній розпорядився своїми процесуальними правами, а саме - не заявив відповідного зустрічного позову. Суд же, не має можливості розглянути не ініційовані сторонами питання та самостійно збирати докази для встановлення розміру означеної компенсації.
Крім того, колегія суддів констатує, що Цивільний кодекс України визначає механізм повного відшкодування заподіяних кінцевим набувачам збитків. Так, з урахуванням приписів частин третьої і четвертої статті 390 Цивільного кодексу України кінцевий набувач, який не заявив зустрічного позову у справі, може заявити до власника земельної ділянки позов про відшкодування здійснених з часу, з якого власникові належить право на їх повернення, необхідних витрат на утримання та збереження витребуваної земельної ділянки, а у разі здійснення поліпшень цієї ділянки, які не можна відокремити від неї без завдання їй шкоди, - позов про відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася вартість земельної ділянки.
Поміж тим, кінцевий набувач, із власності якого витребовується земельна ділянка, також не позбавлений можливості відновити свої права на підставі частини першої статті 661 Цивільного кодексу України, пред`явивши вимогу до осіб, в яких він придбав цю ділянку, про відшкодування збитків.
Аналогічна правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у справі №367/2022/15-ц від 29 травня 2019 року.
В той же час, у даній справі не має жодних об`єктивних відомостей, які б могли дозволити оцінити розмір шкоди, заподіяної Відповідачам, оскільки майновий тягар, і тягар розчарування у результаті задоволення позовних вимог і повернення спірної земельної ділянки власникові, може бути належно компенсований Відповідачам в іншому судовому процесі.
Що ж стосується доводів апеляційної скарги (про накладення арешту на спірну земельну ділянку, і що ухвалення рішення у справі № 924/137/20 вищевказаного арешту не скасовує), то колегія суддів вважає такі доводи безпідставними, оскільки, наявність/відсутність арешту не впливає на вирішення питання про витребування майна на користь власника і не скасовує пов`язаних з арештом обмежень щодо даної земельної ділянки.
Судова колегія констатує, що за наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права у загальному порядку. Після підтвердження цього права зазначена особа, як і титульний власник майна, у тому числі й особа, яка не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов`язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому статтями 174, 539 Кримінально процесуального кодексу України, до суду, що наклав арешт чи виніс рішення у кримінальній справі.
Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року в справі № 569/4374/16-ц.
При цьому матеріали справи не містять доказів про накладення арешту на спірну земельну ділянку, кадастровий номер :03:003:0077.
В даному випадку, такий арешт не є перешкодою в задоволенні позовних вимог про витребування земельної ділянки, оскільки, як і накладений в межах кримінального провадження арешт, так і позов в цій господарській справі, направлені на захист інтересів держави, порушенні внаслідок вибуття з її власності земельної ділянки, поза її волею.
Колегією суддів не беруться до уваги посилання апелянта на висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі №335/12096/15-ц з огляду на їх нерелевантність обставинам даної справи.
Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 21 березня 2018 року у справі № 686/4632/18, серед іншого, клопотання слідчого відділу розслідування злочинів у сфері господарської та службової діяльності СУ ГУ НП в Хмельницькій області, погодженого з прокурором прокуратури Хмельницької області, про накладення арешту на земельні ділянки задоволено. Накладено арешт з метою забезпечення збереження речових доказів, зокрема на земельні ділянки за межами населених пунктів Камянець-Подільського району Хмельницької області, які зареєстровані за Відповідачем 1, Відповідачем 2.
Колегія суддів зазначає, що такий арешт був накладений за клопотанням слідчого, яке погоджено з прокурором, з метою захистити інтереси держави, запобігти подальшому відчуженню таких земельних ділянок.
У справі №914/1671/17 Верховний Суд виходив з того, що чинним Господарським процесуальним кодексом України не передбачено можливості скасування арештів на майно, накладених в порядку, передбаченому Кримінальним процесуальним кодексом України, оскільки скасування арешту майна, яке застосовано в межах кримінального провадження, здійснюється лише в порядку, визначеному Кримінальним процесуальним кодексом України.
Так, за наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права власності у загальному порядку. Після підтвердження цього права зазначена особа як і титульний власник майна, у тому числі й особа, яка не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов`язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому статтями 174, 539 Кримінального процесуального кодексу України, до суду, що наклав арешт чи ухвалив вирок. При цьому згідно з пунктом 9 розділу XI "Перехідні положення" Кримінального процесуального кодексу України питання про зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим судом, спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за Кримінально-процесуальним кодексом України та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому Кримінальним процесуальним кодексом України 1960 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року в справі № 372/2904/17-ц) або Кримінальним процесуальним кодексом України 2012 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2019 у справі № 2-3392/11). Залежно від суб`єктного складу учасників цього спору його слід розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства.
Крім того, Відповідач 1, оскаржуючи судове рішення у справі, також посилається на неврахування місцевим господарським судом під час винесення оскаржуваного рішення, висновку, викладеного у постановах Верховного Суду від 18 грудня 2019 року в справі №522/1029/18 та від 04 липня 2018 року в справі №653/1096/16-ц, оскільки на час звернення прокурора до суду з вимогами про витребування земельної ділянки (віндикація) земельна ділянка, щодо повернення якої заявлено вимогу, не існує як об`єкт цивільного права через поділ та/або об`єднання.
Відтак, на переконання апелянта, земельна ділянка, щодо повернення якої заявлено вимогу, не існує як об`єкт цивільного права через поділ та/або об`єднання, станом на дату подання позову земельна ділянка, кадастровий номер :03:003:0077, загальною площею 2,0 га як об`єкт цивільного права припинена, відповідний кадастровий номер скасовано на підставі статті 27 Закону України "Про Державний земельний кадастр", реєстраційний розділ закрито, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.
Зважаючи на такі доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.
У справі №522/1029/18, на яку посилається Відповідач 2, предметом позову була вимога про визнання недійсними договорів купівлі-продажу майнових прав, визнання за позивачем права власності на квартири, витребування із чужого незаконного володіння на користь позивача квартири, зобов`язання відповідачів не чинити позивачеві перешкоди у користуванні квартирами та виселення відповідачів з квартир.
Верховний Суд (постанова від 18 грудня 2019 року №522/1029/18) з посиланням на положення статті 387 Цивільного кодексу України, зокрема зазначив, що об`єктом позову про витребування майна із чужого незаконного володіння може бути річ, яка існує в натурі на момент подання позову. Якщо річ, перебуваючи в чужому володінні, видозмінилась, була перероблена чи знищена, застосовуються зобов`язально-правові способи захисту права власності відповідно до положень Цивільного кодексу України. Такі ж способи захисту застосовуються і до речей, визначених родовими ознаками, оскільки із чужого незаконного володіння може бути витребувана лише індивідуально визначена річ. Відповідно до положень частини 1 статті 184 Цивільного кодексу України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними.
Верховний Суд, змінюючи мотивувальну частину рішення суду першої інстанції про відмову у позові, зокрема в частині вимог про витребування з чужого незаконного володіння майна, виходив з того, що індивідуальні ознаки (загальна розрахункова площа, поверхи, планування), якими наділена квартира із будівельним номером №176, яка зазначена в оспорюваному договорі купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майно, не відповідають індивідуальним ознакам, притаманним квартирам із будівельним номером 176/1 (нині квартира 237/1 ) та будівельним номером 175/1 (нині квартира 237).
У справі №653/1096/16-ц предметом позову була вимога Генічеської міської ради Херсонської області до фізичних осіб про визнання відповідачів такими, що втратили право на проживання у службовій квартирі, виселення їх без надання іншого житлового приміщення, зобов`язання відповідачів знятися з реєстраційного обліку.
Верховний Суд (постанова від 04 липня 2018 року №653/1096/16-ц), зокрема зазначив, що, враховуючи специфіку речей в обороті, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку. Відповідно до частини 4 статті 334 Цивільного кодексу України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Тобто особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього повноваження власника, зокрема набуває і право володіння.
Водночас спосіб, в який земельна ділянка, кадастровий номер :03:003:0077, вибула із власності держави, та наявність інших проваджень, у тому числі в господарських судах, свідчать про низку послідовних дій щодо отримання в приватну власність з державної власності земельних ділянок з одночасним вчиненням дій щодо унеможливлення подальшого повернення таких земельних ділянок (об`єднання та поділ земельних ділянок з метою присвоєння нових кадастрових номерів, зміна їх конфігурації).
Відтак, колегія суддів констатує, що формування земельних ділянок їх володільцем, зокрема, внаслідок поділу та/або об`єднання, з присвоєнням їм кадастрових номерів, зміною інших характеристик не впливає на можливість захисту права власності чи інших майнових прав у визначений цивільним законодавством спосіб.
У пункті 56 постанови від 29 травня 2019 року у справі №367/2022/15-ц Велика Палата Верховного Суду зауважила, що з огляду на приписи статей 387 і 388 Цивільного кодексу України, помилковими є висновки суду першої інстанції щодо неможливості витребування власником земельних ділянок, які були поділені та/або об`єднані. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно.
Функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Гарантування державою об`єктивності, достовірності, повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження й обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав є загальними засадами цієї реєстрації (пункт 1 частини першої статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").
Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").
Цей припис слід розуміти так, що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.
На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем.
Відтак, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права".
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі №488/5027/14-ц.
Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16).
Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 Цивільного кодексу України.
Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 Цивільного кодексу України, є неефективними.
Таким чином, власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.
Для витребування майна оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, визнання права власності на спірне майно не є ефективним способом захисту прав; при цьому позивач у межах розгляду справи про витребування майна з чужого володіння вправі посилатися, зокрема, на незаконність рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування, без заявлення вимоги про визнання його недійсним; таке рішення за умови його невідповідності закону не тягне правових наслідків, на які воно спрямоване.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі №19/028-10/13.
Враховуючи усе вищеописане в даній постанові, діючи в правовому полі статей 387 та 388 Цивільного кодексу України, колегія суддів прийшла до висновку щодо можливості витребування власником (державою) земельних ділянок, які були поділені та/або об`єднані, а формування земельних ділянок їх володільцем, зокрема, внаслідок поділу та/або об`єднання, з присвоєнням їм кадастрових номерів, зміною інших характеристик не впливає на можливість захисту права власності чи інших майнових прав у визначений цивільним законодавством спосіб.
При встановленні зазначених обставин, колегією суддів враховано правові позиції викладені Верховним Судом у складі колегії суддів судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у постанові від 10 грудня 2021 року у справі №924/454/20.
Що ж стосується пояснень директора Відповідача 2, які надійшли на адресу суду 15 березня 2021 року, то колегія суддів зазначає, що вони за своєю суттю є доповненням апеляційної скарги Відповідача 1, оскільки містять нові доводи в обґрунтування вимог апеляційної скарги, оскільки представник Відповідача 2 посилається на те, що враховуючи ухвали Хмельницького міськрайонного суду у кримінальному провадженні №0000195 від 13 вересня 2017 року, можна стверджувати, що оскаржувані земельні ділянки перебували на підставі державних актів на праві постійного користування у Третьої особи 3 та відповідне право постійного користування не припинялося, земельні ділянки із постійного користування не вилучалась, а тому Прокурором не підтверджено право звернення до суду з даним позовом саме в інтересах Позивача та право Позивача розпоряджатися спірними земельними ділянками на момент прийняття спірних наказів про передачу земельних ділянок у власність фізичним особам.
Разом з тим, в силу положень частин 1, 2 статті 266 Господарського процесуального кодексу України особа, яка подала апеляційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на апеляційне оскарження. У разі доповнення чи зміни апеляційної скарги особа, яка подала апеляційну скаргу, повинна подати докази надіслання копій відповідних доповнень чи змін до апеляційної скарги іншим учасникам справи; в іншому випадку суд не враховує такі доповнення чи зміни.
Як вбачається з матеріалів справи, вищевказані пояснення з доповненнями до апеляційної скарги надійшли до суду апеляційної інстанції 15 березня 2021 року, тобто після закінчення строку на апеляційне оскарження.
Статтею 118 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до частини 1 статті 119 Господарського процесуального кодексу України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
З огляду на те, що директор Відповідача 2 подав вищевказані пояснення, що за своєю суттю є доповненням апеляційної скарги, поза межами строку на апеляційне оскарження, без заяви про поновлення пропущеного процесуального строку та доказів надіслання копій відповідних доповнень до апеляційної скарги іншим учасникам справи, суд апеляційної інстанції не враховує такі доповнення до апеляційної скарги.
Додаткові пояснення директора Відповідача 2 в яких останній зазначає, що Прокурор у даній справі мав звернутись із позовом в інтересах саме Третьої особи 3, колегія суддів вважає безпідставними, враховуючи наступне.
Відповідно до частини 4 статті 53 Господарського процесуального кодексу України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає в цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема, цивільних правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах.
Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (пункт 35 постанови від 27 лютого 2019 року у справі №761/3884/18). Тобто під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (пункт 27 постанови від 26 червня 2019 року у справі №587/430/16-ц).
За висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в пункті 69 постанови від 26 червня 2019 року у справі №587/430/16-ц, оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia (суд знає закони) під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
Відповідно до частини четвертої статті 236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №755/10947/17, суди під час вирішення спору у подібних правовідносинах мають враховувати саме останню правову позицію.
Колегія суддів також звертається до правової позиції, викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 липня 2021 року у справі №911/2169/20, на розгляд якої було винесено питання щодо можливості подачі прокурором позову в інтересах держави в особі державного підприємства, відповідно до якої абзац третій частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" передбачає заборону здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов`язаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю засобів масової інформації, а також політичних партій, релігійних організацій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських об`єднань.
Заборона на здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, передбачена абзацом третім частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру", має застосовуватись з урахуванням положень абзацу першого частини третьої цієї статті, який передбачає, що суб`єкт, в особі якого прокурор може звертатись із позовом в інтересах держави, має бути суб`єктом владних повноважень, незалежно від наявності статусу юридичної особи.
Наявність державно-владних повноважень відокремлює органи державної влади від інших державних установ, які також утворюються державою для здійснення завдань і функцій держави, але, на відміну від органів державної влади не наділяються владними повноваженнями. Органи державної влади є складовою частиною державного апарату системи органів та осіб, які наділяються певними правами та обов`язками щодо реалізації державної влади. Водночас державні організації (установи, заклади), на відміну від державного органу, не мають державно-владних повноважень, не виступають від імені держави та є частиною механізму, а не апарату держави. Державна організація це створений державою колектив працівників чи службовців, що характеризується організаційною єдністю, а також наявністю нормативно визначених повноважень в одній зі сфер суспільних відносин. При цьому така організація має власний кошторис. Такий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 25 листопада 2020 року у справі №204/6292/18 (провадження №61-17873св19) та від 17 червня 2020 року у справі №204/7119/18 (провадження N 61-20542св19).
З урахуванням наведеного, оскільки Третя особа 3 не є органом державної влади чи місцевого самоврядування, як відповідно і не є вона суб`єктом владних повноважень, тому колегія суддів прийшла до висновку, що твердження Відповідача 2 про необхідність звернення Прокурора до суду у даній справі в інтересах держави в особі Третьої особи 3 є безпідставним.
Колегія суддів оцінивши кожний доказ окрема а також в їх сукупності, подані зі сторони Прокурора та Відповідача 1, Відповідача 2, з метою дотримання основних принципів судочинства та балансу інтересів сторін, враховуючи встановлені судами обставини незаконного вибуття спірної земельної ділянки із власності держави, відсутність волі держави на вибуття з її володіння спірної земельної ділянки, прийшла до висновку, що вимоги Прокурора про витребування спірної земельної ділянки від Відповідача1 та Відповідача 2 є обгрунтованими та правомірними.

В той же час, зважаючи на доводи апеляційної скарги Прокурора щодо безпідставної відмови в задоволенні позовних вимог, заявлених саме до Відповідача 2, колегія суддів зауважує наступне.
Як вбачається з резолютивної частини оскаржуваного рішення, місцевим господарським судом відмовлено в позові Прокурора в інтересах держави в особі Позивача до Відповідача 2.
При цьому, в рішенні місцевого господарського суду зазначено про те, що кінцевими володільцями спірної земельної ділянки є Відповідач 1, який вважає себе власником ділянки, та Відповідач 2, який використовує ділянку на умовах договору оренди.
В той же час, місцевий господарський суд зазначив, що оскільки Відповідач 2 не є останнім набувачем спірної земельної ділянки та її володільцем та з огляду на не звернення вказаної вимоги до Відповідача 2, судом відмовлено у задоволенні позовних вимог до Відповідача 2.
Однак, колегія суддів дослідивши зміст позовної заяви зазначає, що зі змісту та обгрунтування позовної заяви, поданої Прокурором вбачається, що позовні вимоги, зважаючи на докази, долучені до матеріалів справи, заявлені до Відповідача 1 та Відповідача 2. Крім того, у вступній частині позовонї заяви чітко зазначено відповідачів до яких пред`являються дані позовні вимоги (том 1, а.с. 1).
Відмовивши в задоволенні позовної вимоги до Відповідача 2, суд першої інстанції не дотримався розумного ступеня пропорційності та фактично вдався до надмірного формалізму щодо читання тексту позовної заяви та резолютивної частини такої заяви, що обмежило реалізацію права Прокурора на захист із даною позовною вимогою до Відповідача 2.
Між тим, з доказів долучених до матеріалів справи слідує, що кінцевими володільцями спірної земельної ділянки є Відповідач 1, який вважає себе власником ділянки, та Відповідач 2, який використовує ділянку на умовах договору оренди.
Відтак, реалізувавши вимоги тільки до Відповідач 1, який вважає себе власником ділянки, залишиться зареєстроване речове право оренди за Відповідачем 2, який вважає саме законним та правомірним орендарем витребуваної земельної ділянки суд не вніс рішення, яке повністю вирішує спір, а постановлено рішення, що в подальшому може призвести до нових судових спорів в межах правовідносин між сторонами по дані справі, що в свою чергу є неприпустимим.
При цьому апеляційний господарський суд наголошує на тому, що Прокурор при поданні заяви про зміну предмета позову від 2 вересня 2020 року (том 1, а.с. 68-69), в резолютивній частині такої заяви зазначав про витребування земельної ділянки саме у Відповідача 1 та Відповідача 2, проте дане залишено поза увагою суду першої інстанції.
Враховуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний господарський суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог та приймає рішення, явим витребовує у Відповідача 1 та Відповідача 2 на користь держави в особі Позивача земельну ділянку з кадастровим номером :02:003:0133, загальною площею 2 га.,
Відтак, зважаючи на все вищевстановлене в даній постанові, в площинні того, що кінцевими володільцями спірної земельної ділянки є Відповідач 1 та Відповідач 2 колегія суддів скасовує рішення Господарського суду Хмельницької області від 11 січня 2021 року в справі №924/373/20 в частині відмови в задоволенні позовної вимоги до Відповідача 2 про витребування земельної ділянки та приймає в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог до Відповідача 1 та Відповідача 2.

Разом з тим, аналізуючи встановлені обставини справи та переглядаючи спірні правовідносини на предмет наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції діючи в площинні вищеописаних норм діючого законодавства, з урахуванням доводів апеляційної скарги Прокурора щодо закриття провадження в справі в частині позовних вимог про поновлення у Державному земельному кадастрі запису про державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :03:003:0077, зазначає наступне.
З матеріалів справи вбачається, що 25 вересня 2020 року до Господарського суду Хмельницької області від Прокурора надійшла заява, котра містила назву «Про зміну предмету позову» (том 1, а.с. 68-69).
Ухвалою Господарського суду Хмельницької області відмовлено в задоволенні заяви Прокурора про зміну предмету позову (том 1, а.с. 97-98), оскільки як вбачається із заяви Прокурора, вона містить прохання змінити предмет позову шляхом виключення однієї позовної вимоги з якими Прокурор звернувся до суду, а не про зміну такої вимоги.
Дослідивши зміст позовної заяви вбачається, що Прокурор обгрунтовує необхідність подання такої заяви тим, що у кадастрових реєстраторів відсутня технічна можливість поновити у Державному земельному кадастрі запис про державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :03:003:0077, оскільки система автоматично визначає черговий (наступний) кадастровий номер, тому Прокурор вважав за необхідне відмовитися від вимоги про поновлення записів в Державному земельному кадастрі.
При цьому, Прокурор висвітлив резолютивну частину своєї заяви в наступній редакції: витребувати у Відповідача 1 та Відповідача 2 на користь держави в особі Позивача земельної ділянки з кадастровим номером :03:003:0077, загальною площею 2 га, що розташована за межами населених пунктів Староушицької селищної ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області, в координатах, межах та конфігурації, що була передана відповідно до наказу Головного управління Держгеокадастру в Хмельницькій області від 17 жовтня 2017 року № 22-20711-СГ Третій особі 1.
Відтак, дослідивши зміст поданої Прокурором заяви, враховуючи чітке висвітлення резолютивної частини такої заяви щодо позовних вимог Прокурора, колегія суддів приходить до висновку, що така заява фактично спрямована на заявлення позовних вимог до Відповідача 1 та Відповідача 2 про витребування земельних ділянок та відмови від вимоги про поновлення записів в Державному земельному кадастрі.
Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 46 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) - на будь-якій стадії судового процесу.
Частиною 5 статті 191 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд не приймає відмову від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.
За приписами статті 191 Господарського процесуального кодексу України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.
До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення.
У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.
Перелік підстав закриття провадження у справі визначений у статтею 231 Господарського процесуального кодексу України, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.
Відповідно до частини 3 статті 231 Господарського процесуального кодексу України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду із спору між тими самим сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Наявність ухвали про закриття провадження у зв`язку з прийняттям відмови позивача від позову не позбавляє відповідача в цій справі права на звернення до суду за вирішенням цього спору.
В силу дії пункту 4 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмову прийнято судом.
Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.
Зазначений правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року в справі № 13/51-04.
Поняття "юридичного спору" має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття "спір про право" (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття "спору про право" має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.
Звертаючись до суду, позивач у позовній заяві викладає предмет і підставу позову.
Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. Предмет позову повинен мати правовий характер і випливати з певних матеріально-правових відносин.
Підставою позову є обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги і докази, що стверджують позов, зокрема, факти матеріально-правового характеру, що визначаються нормами матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, їх виникнення, зміну, припинення.
Суд апеляційної інстанції бере до уваги, що предмет спору в даній справі (матеріально-правова вимога) є вимога Прокурора до Відповідача 1 та Відповідача 2 про витребування земельної ділянки.
Відтак, апеляційний господарський суд приймає відмову Прокурора від позовної вимоги про поновлення в Державному земельному кадастрі записів, оскільки це є правом сторони згідно зі статтею 46, 191 Господарського процесуального кодексу України та не суперечить чинному законодавству.
Оскільки Прокурор відмовився від позову і відмова прийнята судом, провадження у справі №924/373/20 в частині позовної вимоги про поновлення у Державному земельному кадастрі запису про державну реєстрацію земельної ділянки підлягає закриттю.
Відповідно приймаючи таке рішення Північно-західний апеляційний господарський суд скасовує рішення місцевого господарського суду і в частині відмови в задоволенні позовних вимог про поновлення у Державному земельному кадастрі запису про державну реєстрацію земельної ділянки та приймає в цій частині нове рішення про закриття провадження у справі № 924/373/20 на підставі пункту 4 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України.
Водночас, Прокурор в своїй апеляційній скарзі просив суд повернути з державного бюджету 50% судового збору з урахуванням закриття провадження по справі, з огляду на відмову Прокурора від позовної вимоги.
При розгляду даної заяви, колегія суддів враховує подану Прокурором заяву від 2 вересня 2020 року про зміну предмету позову, за змістом якої, Прокурор фактично відмовився від позовної вимоги щодо поновлення записів в ДЗК.
Згідно з приписами частини 4 статті 231 Господарського процесуального кодексу України про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету.
Статтею 130 Господарського процесуального кодексу України встановлені спеціальні правила, які стосуються окремих випадків розподілу судових витрат.
Відповідно до частини 1 статті 130 Господарського процесуального кодексу України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.
Оскільки Прокурор відмовився від однієї немайнової вимоги, після подання позовної заяви до суду, то закриваючи провадження у справі у зв`язку з відмовою Прокурора від позову і прийняття її судом, при вирішенні питання про розподіл між сторонами судових витрат, колегія суддів, керуючись частиною 1 статті 130 Господарського процесуального кодексу України, повертає Прокурору з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, за зазначену вимогу немайнового характеру (том 1, а.с. 18; при цьому в матеріалах справи залишається оригінал платіжного доручення).

Відповідно до пункту 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Пунктами 1 та 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Зазначені норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.
Отже, відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, господарський суд повинен у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом.
З огляду на усе вищевказане у даній постанові, Північно-західний апеляційний господарський суд, вважає подану Прокурором апеляційну скаргу підставною та обгрунтованою в частині доведення обставин щодо закриття провадження у справі № 924/373/20 на підставі пункту 4 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України та в частині заявлення та задоволення позовних вимог до Відповідача 2.
В той же час, апеляційна скарга Відповідача 1 є необгрунтованою та безпідставною, яка спростовується усім вищеописаним в даній судовій постанові.
Разом з тим, суд скасовує рішення Господарського суду Хмельницької області від 11 січня 2021 року в справі №924/373/20 в частині відмови в задоволенні позовної вимоги до Відповідача 2 та про поновлення у Державному земельному кадастрі запису про державну реєстрацію земельної ділянки та змінює рішення в частині розподілу судових витрат, шляхом викладеня резолютивної частини рішення в редакції резолютивної частини даної постанови.
Згідно частини 1 статті 269 ГПК України: суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Водночас, Північно-західний апеляційний господарський суд приходить до висновку про неповне з`ясування місцевим господарським судом обставини, що мають значення для справи та порушено норми процесуального права, що в силу дії пунктів 1, 4 частини 1 статті 277 ГПК України є підставою для скасування оспорюваного рішення на підставі пункту 2, 4 частини 1 статті 275 ГПК України.
Судові витрати щодо однією немайнової вимоги в розмірі 50%, в силу дії приписів частини 1 статті 130 та частини 4 статті 231 ГПК України та статті 7 Закону України «Про судовий збір», суд повертає Прокурору з державного бюджету.
В решті апеляційний господарський суд залишає судові витрати за подачу позову та апеляційної скарги за сторонами пропорційно розміру задоволених позовних вимог та розміру задоволення апеляційної скарги, відповідно до статті 129 ГПК України.
Керуючись статтями 129, 269-276, 280, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Зарус-Інвест" на рішення Господарського суду Хмельницької області від 11 січня 2021 року в справі №924/373/20 - залишити без задоволення.
2. Апеляційну скаргу Першого заступника керівника Хмельницької обласної прокуратури на рішення Господарського суду Хмельницької області від 11 січня 2021 року в справі №924/373/20 - задоволити.
3. Рішення Господарського суду Хмельницької області від 11 січня 2021 року в справі №924/373/20 - скасувати в частині відмови в задоволенні позовної вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-Еко-Граунд" про поновлення у Державному земельному кадастрі запису про державну реєстрацію земельної ділянки та змінити в частині розподілу судових витрат, виклавши резолютивну частину рішення в наступній редакції:
"1. Позов задовольнити частково.
2. Витребувати у Товариства з обмеженою відповідальністю "Зарус-Інвест" (01001, м. Київ, вул. Мала Житомирська, 9-Б, ) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-Еко-Граунд" (32398, с. Колодіївка, Кам`янець-Подільський район, Хмельницька область, вул. Центральна, 7, ) на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області (29016, м. Хмельницький, вул. Інститутська. 4/1, ) земельну ділянку з кадастровим номером :03:003:0077, загальною площею 2га, що розташована за межами населених пунктів Староушицької селищної ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області, в координатах, межах та конфігурації, що була передана ОСОБА_2 відповідно до наказу Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області від 17 жовтня 2017 року №22-20711-СГ.
3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Зарус-Інвест" (01001, м. Київ, вул. Мала Житомирська, 9-Б, ) на користь Хмельницької обласної прокуратури (м. Хмельницький, провулок Військоматський, 3, ) 1051 грн витрат по оплаті судового збору.
4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-Еко-Граунд" (32398, с. Колодіївка, Кам`янець-Подільський район, Хмельницька область, вул. Центральна, 7, код. ) на користь Хмельницької обласної прокуратури (м. Хмельницький, провулок Військоматський, 3, ) 1051 грн витрат по оплаті судового збору.
5. Прийняти відмову керівника Кам`янець - Подільської місцевої прокуратури від позовної вимоги про поновлення у Державному земельному кадастрі запису про державну реєстрацію земельної ділянки.
6. Закрити провадження в справі №924/373/20 в частині позовної вимоги про поновлення у Державному земельному кадастрі запису про державну реєстрацію земельної ділянки.
7. Повернути Хмельницькій обласній прокуратурі (м. Хмельницький, провулок Військоматський, 3, ) з Державного бюджету України, судовий збір у розмірі 1051 грн, сплачений згідно платіжного доручення № 514 від 17 березня 2020 року."
4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Зарус-Інвест" (01001, м. Київ, вул. Мала Житомирська, 9-Б, ) на користь Хмельницької обласної прокуратури (м. Хмельницький, провулок Військоматський, 3, ) 1576 грн 50 коп. витрат по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги.
5. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-Еко-Граунд" (32398, с. Колодіївка, Кам`янець-Подільський район, Хмельницька область, вул. Центральна, 7, код. ) на користь Хмельницької обласної прокуратури (м. Хмельницький, провулок Військоматський, 3, ) 1576 грн 50 коп. витрат по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги.
6. Господарському суду Хмельницької області видати відповідні накази.
7. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
8. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.
9. Справу №924/373/20 повернути Господарському суду Хмельницької області.
Повний текст постанови виготовлено 21 лютого 2022 року.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Грязнов В.В.

Суддя Бучинська Г.Б.