РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

08.02.2022Справа № 910/12477/21
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Трейдінг"

до Антимонопольного комітету України

про визнання частково недійсним рішення №235-р від 29.04.2021

Суддя Зеленіна Н.І.

Секретар судового засідання Дарменко В.В.

Представники сторін: відповідно до протоколу судового засідання.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Господарським судом міста Києва розглядається справа за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Трейдінг" до Антимонопольного комітету України про визнання недійсним рішення Антимонопольного комітету України №235-р від 29.04.2021, в частині що стосується товариства.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.08.2021 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 07.09.2021.

Протокольною ухвалою суду від 07.09.2021 відкладено підготовче засідання на 21.09.2021.

Протокольною ухвалою суду від 21.09.2021 відкладено підготовче засідання на 13.10.2021.

22.09.2021 через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач заперечує проти позовних вимог.

28.09.2021 через відділ діловодства суду від позивача надійшла відповідь на відзив, у якому позивач наводить аргументи на спростування доводів відповідача.

Протокольною ухвалою суду від 13.10.2021 продовжень строк підготовчого провадження на 30 днів та відкладено підготовче засідання на 17.11.2021.

Протокольною ухвалою суду від 17.11.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 14.12.2021.

У судовому засіданні 14.12.2021 суд заслухав вступне слово представника позивача, який підтримував позовні вимоги, та представника відповідача, який заперечував проти позовних вимог.

Протокольною ухвалою суду від 14.12.2021 відкладено судове засідання на 12.01.2022.

У судовому засіданні 12.01.2022 суд дослідив зібрані в матеріалах справи докази, заслухав пояснення представників сторін як щодо досліджених доказів, так і по суті заперечень проти позову.

Протокольною ухвалою суду від 12.01.2022 відкладено судове засідання на 08.02.2022.

У судовому засіданні 08.02.2022 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Антимонопольного комітету України від 29.04.2021 №235-р "Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції" визнано, що Міністерство енергетики та вугільної промисловості України, правонаступником якого є Міністерство енергетики України, своїми діями, які полягали у визначенні на нарадах з питань визначення граничної ціни на вугільну продукцію, які відбулись 25.07.2016, 27.12.2016, 31.03.2017, 30.08.2017, 26.10.2017, 30.03.2018, 30.11.2018, 23.05.2019, граничної ціни 1 тони вугілля для теплових електростанцій енергогенеруючих компаній та теплових електроцентралей, вчинило порушення, передбачене п. 7 ст. 50 та ст. 17 Закону України "Про захист економічної конкуренції", що полягало у створенні умов суб`єктам господарювання - учасникам ринку енергетичного вугілля для вчинення порушення законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді антиконкурентних узгоджених дій.

Позивач просить суд визнати його недійсним в частині що стосується його прав та інтересів, посилаючись на те, що це рішення є безпідставним та не відповідає вимогам закону.

Підставами даного позову є неповне з`ясування та недоведення обставин, які мають значення для справи і які визнано встановленими; порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач вказує, що він є споживачем енергетичного вугілля і не був на нарадах з питання визначення граничної ціни на вугільну продукцію; Міністерство енергетики та вугільної промисловості України не створило для позивача жодних умов для здійснення діяльності з купівлі енергетичного вугілля. Інформація про результати нарад Міненерговугілля була публічною і всі учасники ринку мали змогу ознайомитися з нею. Така інформація не надавала жодних переваг у конкурентній боротьбі суб`єктам господарювання, зокрема позивачу.

Додатково позивач зазначає, що відповідач не визначив учасників ринку енергетичного вугілля, яким були створені умови для вчинення порушення законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді антиконкурентних узгоджених дій.

Крім того, відповідачем прийнято рішення №236-р від 29.04.2021, яким встановлено, що позивач та інші суб`єкти господарювання вчинили порушення, передбачене п. 1 ст. 50 та частиною 3 ст. 6 Закону України "Про захист економічної конкуренції", у вигляді антиконкурентних узгоджених дій шляхом вчинення схожих дій, які полягали у встановленні базових цін енергетичного вугілля на рівні, визначеному Міненерговугіллям, які призвели до обмеження конкуренції на ринку генерації електричної енергії, при тому, що аналіз ситуації на ринку енергетичного вугілля спростовує наявність об`єктивних причин для вчинення таких дій.

Позивач вважає, що оскаржуване рішення відповідача стосується його прав та інтересів, оскільки позивач здійснює діяльність з купівлі енергетичного вугілля, але не був учасником нарад і не використовував інформацію Міненерговугілля при формуванні власних цін.

Відповідач, заперечуючи проти позову, зазначає, що при прийнятті оскаржуваного рішення, Комітет всебічно і повно з`ясував обставини, які мають значення для справи; обставини, які визнано встановленими, належним чином встановлені та підтверджені відповідними доказами.

Відповідач зазначає, що рішенням Комітету встановлено порушення Міністерством енергетики та вугільної промисловості України законодавства про захист економічної конкуренції, а діяльність позивача не була предметом дослідження при прийнятті оскаржуваного рішення. Крім того, позиція позивача надана під час розгляду Комітетом справи не оцінювалася, оскільки дії третіх осіб не є складовою порушення, передбаченого п. 7 ст. 50 та ст. 17 Закону України "Про захист економічної конкуренції". Порушення, яке є предметом розгляду цієї справи, полягає у створенні Міністерством енергетики та вугільної промисловості України умов, яке обмежується забезпеченням можливості вчинення протиправних дій.

Комітет зазначає, що згідно із Методикою визначення монопольного (домінуючого) становища суб`єктів господарювання на ринку, затвердженою розпорядженням Антимонопольного комітету України від 05.03.2002 №49-р, вона призначена для дослідження ринків та суб`єктів господарювання, у випадку та порядку передбаченому законом.

Комітет не встановлював у оскаржуваному рішенні суб`єктів господарювання, яким були створенні умови для вчинення порушення законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді антиконкурентних узгоджених дій.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" Антимонопольний комітет України є державним органом із спеціальним статусом, метою діяльності якого є забезпечення державного захисту конкуренції у підприємницькій діяльності та у сфері державних закупівель.

Стаття 3 зазначеного Закону до основних завдань Антимонопольного комітету України відносить участь у формуванні та реалізації конкурентної політики в частині здійснення державного контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції на засадах рівності суб`єктів господарювання перед законом та пріоритету прав споживачів, запобігання, виявлення і припинення порушень законодавства про захист економічної конкуренції.

Відповідно до ст. 7 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" у сфері здійснення контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції Антимонопольний комітет України має такі повноваження: розглядати заяви і справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та проводити розслідування за цими заявами і справами; приймати передбачені законодавством про захист економічної конкуренції розпорядження та рішення за заявами і справами, перевіряти та переглядати рішення у справах, надавати висновки щодо кваліфікації дій відповідно до законодавства про захист економічної конкуренції; проводити дослідження ринку, визначати межі товарного ринку, а також становище, в тому числі монопольне (домінуюче), суб`єктів господарювання на цьому ринку та приймати відповідні рішення (розпорядження).

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 4 Закону України "Про захист економічної конкуренції", суб`єкти господарювання, органи влади, органи місцевого самоврядування, а також органи адміністративно-господарського управління та контролю зобов`язані сприяти розвитку конкуренції та не вчиняти будь-яких неправомірних дій, які можуть мати негативний вплив на конкуренцію; органи державної влади, до компетенції яких належить забезпечення державного регулювання та управління у відповідних галузях економіки, проводять моніторинг ринків цих галузей з метою аналізу та прогнозування їх розвитку.

Згідно ч. 1-3 ст. 6 зазначеного закону, антиконкурентними узгодженими діями є узгоджені дії, які призвели чи можуть призвести до недопущення, усунення чи обмеження конкуренції. Антиконкурентними узгодженими діями, зокрема, визнаються узгоджені дії, які стосуються: 1) встановлення цін чи інших умов придбання або реалізації товарів; 2) обмеження виробництва, ринків товарів, техніко-технологічного розвитку, інвестицій або встановлення контролю над ними; 3) розподілу ринків чи джерел постачання за територіальним принципом, асортиментом товарів, обсягом їх реалізації чи придбання, за колом продавців, покупців або споживачів чи за іншими ознаками; 4) спотворення результатів торгів, аукціонів, конкурсів, тендерів; 5) усунення з ринку або обмеження доступу на ринок (вихід з ринку) інших суб`єктів господарювання, покупців, продавців; 6) застосування різних умов до рівнозначних угод з іншими суб`єктами господарювання, що ставить останніх у невигідне становище в конкуренції; 7) укладення угод за умови прийняття іншими суб`єктами господарювання додаткових зобов`язань, які за своїм змістом або згідно з торговими та іншими чесними звичаями в підприємницькій діяльності не стосуються предмета цих угод; 8) суттєвого обмеження конкурентоспроможності інших суб`єктів господарювання на ринку без об`єктивно виправданих на те причин. Антиконкурентними узгодженими діями вважається також вчинення суб`єктами господарювання схожих дій (бездіяльності) на ринку товару, які призвели чи можуть призвести до недопущення, усунення чи обмеження конкуренції у разі, якщо аналіз ситуації на ринку товару спростовує наявність об`єктивних причин для вчинення таких дій (бездіяльності).

Частиною 1 ст. 8 Закону України "Про захист економічної конкуренції" встановлено, що положення ст. 6 цього Закону не застосовуються до узгоджених дій щодо постачання чи використання товарів, якщо учасник узгоджених дій стосовно іншого учасника узгоджених дій встановлює обмеження на: використання поставлених ним товарів чи товарів інших постачальників; придбання в інших суб`єктів господарювання або продаж іншим суб`єктам господарювання чи споживачам інших товарів; придбання товарів, які за своєю природою або згідно з торговими та іншими чесними звичаями у підприємницькій діяльності не належать до предмета угоди; формування цін або інших умов договору про продаж поставленого товару іншим суб`єктам господарювання чи споживачам.

Статтею 17 Закону України "Про захист економічної конкуренції" передбачено, що забороняються дії чи бездіяльність органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю (колегіального органу чи посадової особи), що полягають у схиленні суб`єктів господарювання, органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю до порушень законодавства про захист економічної конкуренції, створенні умов для вчинення таких порушень чи їх легітимації.

Дослідивши наявні в справі матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Позивач вказує, що у власній діяльності на ринку енергетичного вугілля керувався власними інтересами та не враховував результати нарад Міністерства енергетики та вугільної промисловості України. В цей же час, Комітет зазначеного не спростовує і зазначає, що діяльність Позивача була предметом дослідження по іншій справі.

В оскаржуваному рішенні не зазначено, що позивач є учасником ринку енергетичного вугілля, а також не зазначено та не встановлено, що позивач був учасником нарад і керувався у власній діяльності рекомендованими цінами Міністерства енергетики та вугільної промисловості України. Таким чином, оскаржуване рішення не містить висновків щодо діяльності позивача на ринку енергетичного вугілля і не поширюється на позивача.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 4 ГПК України, право на звернення до господарського суду в установленому цим кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Таким чином, об`єктом судового захисту є порушення, невизнане або оспорюване право.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином у розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 у справі №912/1856/16 та від 14.05.2016 у справі №910/11511/18.

Лише у разі встановлення наявності порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу позивача та відповідності обраного останнім способу захисту такому порушенню або оспоренню суд може прийняти рішення про задоволення позову.

Разом з тим, судом встановлено, що оскаржуване рішення не містить доказів про дослідження діяльності позивача на ринку енергетичного вугілля, про те, що учасником нарад та ринку енергетичного вугілля є позивач; крім того в оскаржуваному рішенні не міститься доказів, що Міністерство енергетики та вугільної промисловості України створило умови для позивача для вчинення порушення законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, а тому порушення прав та інтересів позивача оскаржуваним рішенням не підтверджується допустимими доказами.

Рішення Комітету №236-р від 29.04.2021, на яке посилається позивач на підтвердження порушених прав, може бути окремо оскаржено позивачем.

Чинне законодавство не містить норм, які надавали б преюдиціальний характер рішенням та рекомендаціям Комітету з інших справ і звільняли б органи Комітету від обов`язку доказування обставин порушення та власних висновків у кожній справі. Рішення Комітету з інших справ безпосередньо не містять фактичних даних щодо певних та конкретних обставин справи і мають похідний характер від первісних доказів, а тому й не можуть замінити їх. Не є допустимим покладення в основу рішення АМКУ висновків, викладених у інших справах, в яких сторона спору не брала участі, які ґрунтуються на певних доказах, без наведення та дослідження цих доказів безпосередньо у справах, що розглядаються.

Рішення Комітету №236-р від 29.04.2021 не містить посилань на оскаржуване рішення, а також матеріали справи не містять доказів взаємозв`язку фактів і обставин, які встановлені в таких рішеннях Комітету.

Окрім того, Комітет у спірному рішення щодо доводів позивача зазначив, що твердження щодо конкуренції, якої зазнавали генеруючі компанії групи "ДТЕК" з бору інших учасників ринку, та адміністративного і регуляторного впливу з бору державних органів на ринок електричної енергії; твердження щодо відсутності представника позивача на нарадах, які були поведені Міненерговугіллям; твердження щодо впливу Міненерговугілля на ціноутворення вугільної продукції - не оцінюються в межах розгляду справи, оскільки дії третіх осіб не є складовою порушення, передбаченого п. 7 ст. 50 та ст. 17 Закону. Порушення, яке є предметом розгляду цієї справи, полягає у створенні Міністерством енергетики та вугільної промисловості України умов, яке обмежується забезпеченням можливості вчинення протиправних дій (п. 118-129 рішення АМКУ).

Враховуючи викладене, та зважаючи, що оскаржуване рішення не містить доказів, що позивач є учасником ринку енергетичного вугілля дії якого були предметом дослідження у справі за наслідком якої відповідачем прийняте оскаржуване рішення, і дії позивача були кваліфіковані як порушення законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, суд приходить до висновку про відсутність порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів позивача, а тому позовні вимоги у даній справі задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст. 2, 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Трейдінг" до Антимонопольного комітету України про визнання частково недійсним рішення №235-р від 29.04.2021 - відмовити повністю.

На рішення може бути подано апеляційну скаргу протягом 20 днів з дня підписання повного тексту.

Рішення суду набирає законної сили у порядку і строки, передбачені ст. 241 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 21.02.2022.

Суддя Н.І. Зеленіна