ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" лютого 2022 р. Справа № 918/981/21

Господарський суд Рівненської області у складі суду: суддя Романюк Р.В.,

за участю секретаря судового засідання Костюкович Ю.С.,

розглянувши за правилами загального позовного провадження справу

за позовом Фермерського господарства "Пролісок"

до Мізоцької селищної ради Рівненського району Рівненської області

про визнання права постійного користування земельною ділянкою,

у судове засідання учасники справи не з`явилися.

ВСТАНОВИВ:

Фермерське господарство "Пролісок" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду Рівненської області з позовною заявою до Мізоцької селищної ради Рівненського району Рівненської області (далі - відповідач), в якій просить визнати за ФГ "Пролісок" право постійного користування земельною ділянкою, сільськогосподарського призначення, для ведення фермерського господарства, розташованої на території Мізоцької селищної ради Рівненського району Рівненської області площею 18,90 га, кадастровий номер :03:002:1090, яка була надана на ім`я ОСОБА_1 на підставі державного акту на право постійного користування землею виданого на підставі рішення Мізоцької селищної ради Здолбунівського району Рівненської області, серія РВ № 06009 та який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 38 від 16 червня 1993 року.

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає наступне.

Рішенням Мізоцької селищної ради Здолбунівського району Рівненської області від 9 червня 1993 року надано ОСОБА_1 земельну ділянку площею 18,92 га ріллі та 0,08 га під будівлями в постійне користування із земель запасу на території Мізоцької селищної ради Здолбунівського району для ведення селянського (фермерського) господарства. На підставі вищезазначеного рішення, ОСОБА_1 16 червня 1993 року отримав державний акт на право постійного користування землею для ведення селянського (фермерського) господарства площею 18,98 га, яка розташована на території Мізоцької селищної ради, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 38. З моменту створення Фермерського господарства "Пролісок" права та обов`язки землекористувача зазначеної вище земельної ділянки, яка відповідно й надавалася для створення фермерського господарства, здійснює Фермерське господарство "Пролісок". Листом Мізоцької селищної ради від 23.09.2021 р. № 02-21/1362 повідомлено голову Фермерського господарства "Пролісок" ОСОБА_2 , що спірна земельна ділянка не є ділянкою господарства, а залишається земельною ділянкою наданою для постійного користування ОСОБА_1 . Наведені обставини стали підставою для звернення до суду.

Також Фермерським господарством "Пролісок" у позовній заяві наведено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, згідно якого позивач вказує, що судові витрати в зв`язку з розглядом справи складаються із суми сплаченого судового збору в розмірі 2 270 грн 00 коп.

13.12.2021 року від відповідача на адресу суду надійшли пояснення від 26.11.2021 р. № 02-21/1697, зі змісту яких вбачається, що відповідач не заперечує щодо позовних вимог.

Прийняті у справі судові рішення та інші процесуальні дії.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 08.11.2021 року позовну заяву Фермерського господарства "Пролісок" прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 24.11.2021 року.

23.11.2021 року від позивача через відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 24.11.2021 року у підготовчому засіданні оголошено перерву до 22.12.2021 року.

13.12.2021 року від відповідача на адресу суду надійшли пояснення від 26.11.2021 р. № 02-21/1697, в яких останній просить розглянути справу без участі відповідача та ухвалити судове рішення згідно чинного законодавства.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 22.12.2021 р. підготовче засідання відкладено на 11.01.2022 року.

10.01.2022 року від позивача через відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшло клопотання про проведення підготовчого засідання без участі представника, відповідно до якого останній просив суд підготовче засідання, призначене на 11.01.2022 року, провести без участі позивача. Також в клопотанні позивач зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, відзиву на позовну заяву не отримували.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 11.01.2022 року підготовче провадження у даній справі закрито та справу призначено до судового розгляду по суті на 02.02.2022 р.

Судове засідання 02.02.2022 року не відбулось з причин тимчасової втрати працездатності судді Романюка Р.В.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 04.02.2022 року розгляд справи по суті призначено на 16.02.2022 року.

Позивач в судове засідання 16.02.2022 року не з`явився, явку повноважного представника в судове засідання не забезпечив, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчить наявне в матеріалах справи рекомендоване повідомлення про вручення відповідного поштового відправлення № 330. В той час, 16.02.2022 року від позивача через відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. В клопотанні позивач просить відкласти розгляд справи на інший день у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю представника.

Відповідно до положень частини першої статті 202 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд зазначає, що у відповідних випадках неможливості явки в судове засідання представника учасника справи (з причин, пов`язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні тощо) такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно ст. ст. 56, 60, 61 ГПК України з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов`язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах

Отже, позивач не позбавлений можливості залучити іншого представника у судове засідання 16.02.2022 р., а доказів неможливості розгляду спору без участі представника позивача матеріали справи не містять.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 10.07.2018 року у справі № 927/1091/17.

Крім того, судом також врахований висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду від 04.09.2018 року у справі № 915/593/17, згідно з яким, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні, а неявка у судове засідання однієї із сторін, належним чином повідомленої про час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи у судовому засіданні.

Судом також враховано, що ухвалою суду від 04.02.2022 року позивач не зобов`язувався судом на вчинення будь-яких процесуальних дій (подання доказів, вчинення процесуальних дій тощо).

Явка позивача в судове засідання 16.02.2022 року не визнавалась судом обов`язковою.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що станом на день розгляду справи позивач реалізував надані йому процесуальні права.

Зважаючи на те, що матеріали справи містять докази повідомлення позивача про дату, час та місце судового засідання, та те, що явка представника останнього у судове засідання обов`язковою не визнавалась, суд не вбачає підстав для задоволення клопотання позивача про відкладення розгляду справи.

Крім того, відповідач в судове засідання 16.02.2022 року також не з`явився, явку повноважного представника в судове засідання не забезпечив, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчить наявне в матеріалах справи рекомендоване повідомлення про вручення відповідного поштового відправлення № 338. В той час, в поясненнях від 26.11.2021 р. № 02-21/1697 відповідач просив розглянути справу без участі останнього та ухвалити судове рішення згідно чинного законодавства.

Враховуючи вищезазначене та з метою дотримання строків розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи.

Відповідно до ч. 4 ст. 240 ГПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч. 5 вказаної статті).

У судовому засіданні 16 лютого 2022 року судом було прийнято рішення.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

Рішенням Мізоцької селищної ради Здолбунівського району Рівненської області від 9 червня 1993 року надано ОСОБА_1 земельну ділянку площею 18,92 га ріллі та 0,08 га під будівлями в постійне користування із земель запасу на території Мізоцької селищної ради Здолбунівського району для ведення селянського (фермерського) господарства.

На підставі вищезазначеного рішення, ОСОБА_1 16 червня 1993 року отримав державний акт на право постійного користування землею для ведення селянського (фермерського) господарства площею 18,98 га, яка розташована на території Мізоцької селищної ради, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 38.

6 серпня 1993 року проведено державну реєстрацію Фермерського господарства "Пролісок", засновником якого виступив ОСОБА_1 .

В березні 2018 року зареєстровано статут Фермерського господарства "Пролісок", викладений в новій редакції, з якого вбачається, що засновником господарства є ОСОБА_2 .

З матеріалів справи, а саме з виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, вбачається, що керівником Фермерського господарства "Пролісок" є ОСОБА_2 .

Листом Мізоцької селищної ради від 23.09.2021 р. № 02-21/1362 на заяву № 1407/02-17 та 1488/02-17 від 08.09.2021 року повідомлено голову Фермерського господарства "Пролісок" ОСОБА_2 , що земельна ділянка з кадастровим номером :03:002:1090 площею 18,9 га була надана в постійне користування для ОСОБА_1 в 1993 року для ведення селянського (фермерського) господарства. Також в листі зазначено, що на даний час на вищезгадану земельну ділянку право постійного користування не припинено, а тому вилучати її у користувача немає підстав.

З підстав викладеного позивач вказує, що змушений звернутись з цим позовом з метою визнання права постійного користування спірною земельною ділянкою саме за Фермерським господарством "Пролісок", оскільки зазначена ділянка була отримана безпосередньо для здійснення фермерського господарства та увесь час використовувалася саме позивачем.

Норми права, що підлягають до застосування, та мотиви їх застосування, оцінка аргументів, наведених сторонами.

Частиною 1 ст. 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із пунктом 1 частини 2 ст. 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права.

Частиною 2 ст. 152 Земельного кодексу України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно з пунктом "а" частини 3 ст. 152 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, у тому числі, визнання прав.

Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку, зокрема у визначений спосіб, є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належним доказами факт порушення (невизнання або оспорювання) цього права на земельну ділянку.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постановах від 20.03.2018 р. у справі № 910/1016/17, від 17.04.2018 р. у справі № 914/1521/17, від 24.04.2018 р. у справі № 910/79/17.

У відповідності до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд при розгляді питання про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів (Рішення від 9 лютого 1999 року Справа N 1-7/99) окрім іншого зазначив про те, що - "За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце".

Згідно з ч. 1 ст. 51 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) (у редакції чинній на момент створення Фермерського господарства "Пролісок") громадяни, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство (включаючи й тих, хто переїздить з іншої місцевості), для одержання земельної ділянки у власність або користування подають до сільської, селищної, міської, районної Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки заяву, яку підписує голова створюваного селянського (фермерського) господарства.

Відповідно до положень ст. 7 ЗК України користування землею може бути постійним або тимчасовим. Постійним визнається землекористування без заздалегідь установленого строку. У постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності, громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства.

Згідно з ч. 1 ст. 23 ЗК України право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 9 Закону України від 20.12.1991 р. № 2009-XII "Про селянське (фермерське) господарство" після одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування землею або укладення договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, селянське (фермерське) господарство підлягає у 30-денний термін державній реєстрації у Раді народних депутатів, що передала у власність чи надала у користування земельну ділянку. Після відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування або укладення договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, та державної реєстрації селянське (фермерське) господарство набуває статусу юридичної особи.

Таким чином, законодавством, чинним на момент створення Фермерського господарства "Пролісок", було передбачено одержання земельної ділянки як обов`язкової умови для набуття правосуб`єктності фермерського господарства як юридичної особи. Водночас одержання громадянином державного акта, яким посвідчувалося право на земельну ділянку для ведення селянського (фермерського) господарство, зобов`язувало таку фізичну особу в подальшому подати необхідні документи до відповідної місцевої ради для державної реєстрації селянського (фермерського) господарство. Тобто закон не передбачав права громадянина використовувати земельну ділянку, надану йому в користування для ведення селянського (фермерського) господарство, без створення такого селянського (фермерського) господарства.

19.06.2003 р. прийнято Закон України № 937-IV "Про фермерське господарство" (далі - Закон № 937-IV), яким Закон України "Про селянське (фермерське) господарство" № 2009-XII визнано таким, що втратив чинність.

У статті 1 Закону № 937-IV вказано, що фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства, відповідно до закону.

Згідно із частиною 1 ст. 5, частиною 1 ст. 7 Закону № 937-IV право на створення фермерського господарства має кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку та виявив бажання створити фермерське господарство. Надання земельних ділянок державної та комунальної власності у власність або користування для ведення фермерського господарства здійснюється в порядку, передбаченому ЗК України.

Фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, за умови набуття громадянином України або кількома громадянами України, які виявили бажання створити фермерське господарство, права власності або користування земельною ділянкою (стаття 8 Закону № 937-IV).

Отже, й на сьогодні можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) такій фізичній особі земельних ділянок для ведення фермерського господарства, що є обов`язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства.

Враховуючи законодавчі обмеження у використанні земельної ділянки іншим чином, ніж це передбачено її цільовим призначенням, а також правові наслідки використання чи невикористання земельної ділянки не за її цільовим призначенням, надана громадянину у встановленому порядку для ведення фермерського господарства земельна ділянка в силу свого правового режиму є такою, що використовується виключно для здійснення підприємницької діяльності, а не для задоволення особистих потреб. Суб`єктом такого використання може бути особа - суб`єкт господарювання за статтею 55 Господарського кодексу України.

Відповідні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 р. у справі № 922/989/18.

Відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З аналізу приписів статей 1, 5, 7, 8 Закону України "Про фермерське господарство" можна зробити висновок, що після отримання земельної ділянки фермерське господарство має бути зареєстроване у встановленому законом порядку і з дати реєстрації набуває статусу юридичної особи. З цього часу обов`язки землекористувача здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому надавалася відповідна земельна ділянка для ведення фермерського господарства.

Пунктом 6 розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу України, який діяв з 01.01.2002 р. до 22.09.2005 р. було передбачено, що громадяни та юридичні особи, які набули земельні ділянки на праві постійного користування до 01.01.2002 р., але згідно з Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01.01.2008 р. переоформити право постійного користування на право власності або право оренди.

Проте Конституційний Суд України Рішенням N 5-рп/2005 від 22.09.2005 р. визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення пункту 6 розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу України щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення.

Звідси громадяни та юридичні особи, які до 01.01.2002 р. отримали у постійне користування земельні ділянки, правомочні використовувати отримані раніше земельні ділянки на підставі цього правового титулу без обов`язкового переоформлення права постійного користування на право власності на землю чи на право оренди землі.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.06.2020 р. у справі № 922/989/18 зазначила, що з моменту державної реєстрації селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) та набуття ним прав юридичної особи, таке господарство на основі норм права набуває як правомочності володіння і користування, так і юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що у відносинах, а також спорах з іншими суб`єктами, голова фермерського господарства, якому була передана у власність, постійне користування чи оренду земельна ділянка, виступає не як самостійна фізична особа, власник, користувач чи орендар земельної ділянки, а як представник (голова, керівник) фермерського господарства. У таких правовідносинах їх суб`єктом є не фізична особа - голова чи керівник фермерського господарства, а фермерське господарство як юридична особа (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі №615/2197/15-ц (провадження № 14-533цс18).

Таким чином, одержання громадянином - засновником правовстановлюючого документа на право власності чи користування земельною ділянкою для ведення селянського (фермерського) господарство є необхідною передумовою державної реєстрації та набуття селянським (фермерським) господарством правосуб`єктності як юридичної особи. Підставою припинення права користування земельною ділянкою, яка була отримана громадянином для ведення селянського (фермерського) господарство і подальшої державної реєстрації селянського (фермерського) господарство як юридичної особи, виступає припинення діяльності відповідного фермерського господарства.

У пункті 7.27 постанови від 5 листопада 2019 року у справі № 906/392/18 (провадження № 12-57гс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з підстав, передбачених у статті 141 Земельного кодексу України, перелік яких є вичерпним.

Виходячи з положень ст. 15 Цивільного кодексу України, визначено три окремі підстави для захисту цивільного права особи: порушення, невизнання, оспорювання цивільного права.

Відповідно до висновків, викладених у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.06.2019 р. у справі № 910/6642/18, за змістом статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України правовою підставою для звернення до господарського суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. За результатами розгляду такого спору має бути визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Отже, встановивши наявність у особи, яка звернулась з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення права і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши, зокрема, відсутність порушення права.

Оцінивши наведені позивачем доводи щодо підстав звернення до суду з позовом у даній справі, суд дійшов висновку про не доведення на момент звернення наявності порушення, невизнання або оспорення права постійного користування земельною ділянкою, яке належить Фермерському господарству "Пролісок" та за захистом якого позивач звернувся до суду з позовом у даній справі, зі сторони Мізоцької селищної ради.

Так, за змістом поданого позову позивачем не вказано про невизнання, оспорення чи порушення Мізоцькою селищною радою права постійного користування земельною ділянкою Фермерського господарства "Пролісок" та не надано будь-яких доказів на підтвердження зазначеного.

Згідно обґрунтувань позову зазначено, що позивач змушений звернутись з цим позовом з метою визнання права постійного користування спірною земельною ділянкою саме за Фермерським господарством "Пролісок", оскільки зазначена ділянка була отримана безпосередньо для здійснення фермерського господарства та увесь час використовувалася саме позивачем.

Тобто, позивач в заяві по суті справи (позові) не повідомляє, що його право не визнається (оспорюється, порушується) активною поведінкою чи пасивними запереченнями відповідача та не надає жодних доказів на підтвердження вказаного.

Позивач не доводить наявність обставин, що створюють перешкоди в реалізації права постійного користування земельною ділянкою або породжують невпевненість позивача у правовому статусі носія суб`єктивного права на час подання позову.

Згідно частини 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Висновки суду за результатами вирішення спору.

За результатами з`ясування обставин та мотивів заявлення позову, з урахуванням суб`єктного складу учасників справи, суд дійшов висновку, що заявлена позовна вимога про визнання права постійного користування земельною ділянкою по своїй суті є вимогою про встановлення факту, який має юридичне значення, що не належить до повноважень господарського суду. Крім того, законом не передбачений такий спосіб захисту цивільних прав або інтересів, як визнання факту наявності права у суб`єкта цивільних правовідносин, адже задоволення відповідної вимоги не здатне призвести до захисту права, а лише може бути використане для захисту інших прав або інтересів. Тому, встановлення певних обставин не є належним способом захисту прав та охоронюваних законом інтересів, оскільки розглядаючи таку вимогу, суд не здійснює захисту прав та охоронюваних законом інтересів учасників господарських відносин.

З огляду на зазначене, у задоволенні позову Фермерського господарства "Пролісок" до Мізоцької селищної ради Рівненського району Рівненської області про визнання права постійного користування земельною ділянкою суд відмовляє.

Розподіл судових витрат.

Згідно з ч. 1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

В позовній заяві позивачем наведено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, згідно якого судові витрати в зв`язку з розглядом справи складаються із суми сплаченого судового збору в розмірі 2 270 грн 00 коп.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин, відповідно до статті 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача - Фермерське господарство "Пролісок".

Керуючись ст. ст. 129, 236 - 241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Північно-західного апеляційного господарського суду в порядку та строки, встановлені статтями 256 - 257 Господарського процесуального кодексу України. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до частини 5 статті 240 ГПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне рішення складено та підписано 17 лютого 2022 року.

Суддя Р.В. Романюк