ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРCОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел./0552/26-47-84, 49-31-78, факс 49-31-78, веб сторінка: ks.arbitr.gov.ua/sud5024/
_____________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2022 року Справа № 923/1344/21

Господарський суд Херсонської області у складі судді Нікітенка С.В. за участю секретаря судових засідань Фінаровій О.Л., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Громадської організації любителів вітрильно-човнового відпочинку "Арго", м.Херсон, ,

до: Херсонської міської ради, м. Херсон, ,

про визнання права власності за набувальною давністю.

За участю представників сторін:

від позивача - голова правління Ільїн С.М., адвокат Орловцева М.О., ордер серії ВТ № 1019192;

від відповідача - адвокат Корнелюк В.В., ордер серії ВТ № 105969.

У відповідності до ч. 1 статті 222 Господарського процесуального кодексу України здійснюється повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Обставини справи.

11 жовтня 2021 року Громадська організація любителів вітрильно-човнового відпочинку "Арго" звернулась до Господарського суду Херсонської області з позовною заявою до Херсонської міської ради, в якій просить суд визнати за позивачем право власності на будівлі та споруди, розташовані за адресою: вул. Перекопська, 178-е, м. Херсон, Херсонська область, а саме: адміністративну будівлю літ. "А", загальною площею 29,3 кв. м, побутову будівлю літ. "Б", загальною площею, 34,3 кв.м, склад літ "В", загальною площею 25 кв.м, контрольно-пропускний пункт літ. "Г", загальною площею 2,8 кв.м, сарай літ "Д", загальною площею, 17,0 кв.м, навіс літ. "Е" та "З", туалет літ. "Ж", огорожу 1, 2, 3, мостіння № 1, пірси № ІІ, ІІІ.

Позовні вимоги обґрунтовано посиланням на приписи статей 328 та 344 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Господарського суду Херсонської області від 18 жовтня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи визначено здійснювати за правилами загального позовного провадження.

Цією ж ухвалою суд запропонував учасникам провадження у встановлені строки надіслати (надати) до суду: відповідачу - відзив на позовну заяву (одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду надіслати (надати) іншим учасникам справи копію відзиву та доданих до нього документів, а відповідні докази представити суду), належним чином завірені копії статутних та реєстраційних документів та позивачу відповідь на відзив.

Ухвала суду про відкриття провадження направлена сторонам рекомендованою поштою з повідомленням, у відповідності до вимог частини 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Матеріали справи містять докази вручення ухвали суду про відкриття провадження у справі позивачу та відповідачу.

У зв`язку з необхідністю забезпечення реалізації всіма учасниками процесу своїх процесуальних прав і обов`язків, з метою повного, об`єктивного, всебічного розгляду справи у підготовчому засіданні 16.11.2021 було оголошено перерву до 10:00 год. 07.12.2021. Представник позивача повідомлений пор дату та час проведення наступного підготовчого засідання під звукозапис, на адресу відповідача направлено ухвалу суду про повідомлення/виклик.

06 грудня 2021 року до суду від Херсонської міської ради надійшло клопотання про зупинення провадження у справі до моменту набрання законної сили судового рішення у справі № 923/438/19 за позовом Прокурора-заступника керівника Херсонської місцевої прокуратури в інтересах держави до відповідачів: Херсонської міської ради та Херсонської міської громадської організації любителів вітрильно-човнового відпочинку "АРГО", із вимогами про визнання недійсним рішення та договору оренди земельної ділянки, скасування державної реєстрації речового права на нерухоме майно.

Розглянувши у підготовчому засіданні 07.12.2021 клопотання відповідача про зупинення провадження у справі № 923/1344/21, суд дійшов висновку, що вказане клопотання не підлягає задоволенню, з урахуванням наступного.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 227 ГПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадку об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Під неможливістю розгляду справи слід розуміти неможливість для господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, - у зв`язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи даному господарському суду, одночасністю розгляду двох пов`язаних між собою справ різними судами або з інших причин.

Отже, для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарський суд у кожному випадку повинен з`ясовувати, яким чином пов`язана справа, яка розглядається іншим судом, а також, чим саме обумовлюється неможливість розгляду цієї справи. Саме по собі твердження про неможливість розгляду даної справи до розгляду іншої справи не може бути підставою для застосування пункту 5 частини першої статті 227 ГПК України.

Метою зупинення провадження у справі до розгляду пов`язаної з нею справи є виявлення обставин, підстав, фактів тощо, що не можуть бути з`ясовані та встановлені у даному процесі, проте які мають значення для справи, провадження у якій зупинено.

Отже, розглядаючи клопотання відповідача про зупинення провадження у справі № 923/1344/21, суд має вирішити питання щодо пов`язаності цієї справи зі справою № 923/438/19 та неможливості розгляду даної справи до розгляду останньої.

По суті, зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення судом вчинення процесуальних дій під час судового розгляду із визначених у законі об`єктивних підстав, які перешкоджають подальшому розгляду справи і щодо яких неможливо передбачити їх усунення.

Судом встановлено, що рішенням Господарського суду Херсонської області від 03 листопада 2021 року у справі № 923/438/19 позовні вимоги прокурора задоволено в повному обсязі:

- визнано недійсними пункти 2, 2.1 рішення Херсонської міської ради № 1751 від 30.11.2018;

- визнано недійсним договір оренди земельної ділянки площею 0,7997 га, із земель, які перебувають в оренді у Товариства з обмеженою відповідальністю «Херсонський причал № 10», по вул. Перекопській, 178-е, у м. Херсоні, надану під човново-яхтовий причал та дитячу спортивну секцію вітрильного спорту, кадастровий номер земельної ділянки: :30:005:0026, укладений між Херсонською міською радою та Херсонською міською громадською організацією любителів вітрильно-човнового відпочинку «АРГО», внесений до Книги записів обліку договорів оренди земельних ділянок управління земельних відносин департаменту містобудування та землекористування Херсонської міської ради 26.12.2018 за №01180106;

- скасовано державну реєстрацію речового права Херсонської міської громадської організації любителів вітрильно-човнового відпочинку «АРГО».

15 листопада 2021 року до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Херсонської міської громадської організації любителів вітрильно-човнового відпочинку "АРГО" на рішення Господарського суду Херсонської області від 03.11.2021 у справі № 923/438/19.

Станом на день розгляду клопотання відповідача про зупинення провадження у справі № 923/1344/21 ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 22.11.2021 витребувано у Господарського суду Херсонської області матеріали справи № 923/438/19 та відкладено вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження за вказаною апеляційною скаргою.

Необхідно також зазначити, що сама по собі взаємопов`язаність двох справ ще не свідчить про неможливість розгляду цієї справи до прийняття рішення у іншій справі, оскільки, незалежно від результату розгляду справи № 923/438/19, господарський суд має достатньо правових підстав для розгляду та вирішення по суті справи № 923/1344/21.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що відсутня об`єктивна неможливість розгляду справи № 923/1344/21 до вирішення справи № 923/438/19, а також результати розгляду судом справи № 923/438/19 не є перешкодою для встановлення суттєвих обставин у справі № 923/1344/21 під час її розгляду.

При цьому, необґрунтоване зупинення провадження у справі призводить до затягування строків її розгляду і перебування в стані невизначеності учасників процесу, що свідчить про порушення положень частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997, що покладає на національні суди обов`язок здійснити швидкий та ефективний розгляд справ упродовж розумного строку.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 05.03.2019 у справі № 910/5425/18.

Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність достатніх підстав для зупинення провадження у справі № 923/1344/21, у зв`язку з чим клопотання відповідача про зупинення провадження у справі задоволенню не підлягає.

У підготовчому засіданні 07 грудня 2021 року оголошено перерву до 12:00 год. 30 грудня 2021 року, також протокольною ухвалою суду продовжено строк розгляду справи № 923/1344/21 по суті на підставі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, визначено здійснити розгляд справи по суті впродовж розумного строку.

30 грудня 2021 року до суду від відповідача у справі надійшло клопотання проведення підготовчого засідання без його участі його.

Також від відповідача у справі надійшов відзив на позовну заяву з клопотанням надати додатковий строк для подання відзиву.

Ухвалою від 30.12.2021 суд відмовив відповідачу у задоволенні клопотання про надання додаткового строку на подання відзиву на позовну заяву та залишив без розгляду відзив відповідача на позовну заяву.

Ухвалою від 30.12.2021 суд закрив підготовче провадження у справі, продовжив строк розгляду справи № 923/1344/21 по суті на підставі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та призначив справу до судового розгляду по суті на 26 січня 2022 року.

У судовому засіданні 26.01.2022 суд оголосив перерву до 10:00 год. 11.02.2022, про дату та час розгляду справі представники сторін повідомленні під звукозапис та під розписку, яка долучена до матеріалів справи.

Представник позивача у судовому засіданні 11.02.2022 позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив задовольнити, з підстав викладених у позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні 11.02.2022 позовні вимоги не визнав та у задоволенні позову просив відмовити.

У судовому засіданні 11.02.2022 оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення і повідомлено представників сторін про орієнтовний час складення повного рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд,

в с т а н о в и в :

Матеріали справи свідчать, що 01 квітня 2002 року була створена Херсонська міська громадська організація Любителів вітрильно-човнового відпочинку "АРГО", з метою сприяння та допомоги аматорам відпочинку на воді, розвитку туризму та спорту у місті Херсоні, виховання підростаючого покоління, участі в екологічних програмах та ін.

Надалі, протоколом загальних зборів членів громадської організації № 3 від 06 вересня 2019 років було змінено повне та скорочене найменування Організації та затверджено статут в новій редакції. Змінено назву громадської організації на громадська організація "Любителів витрильно-човнового відпочинку "АРГО".

Позивач вказує, що у відповідності до технічного паспорту, складеного Приватним підприємством "СОБРІ" від 29.08.2014, човново-яхтовий причал, розташований за адресою: м. Херсон, вул. Перекопська, 178-е, складається з наступних будівель та споруд: адміністративна будівля літ. «Л», загальною площею 29,3 кв.м., побутова будівля літ. «Б», загальною площею 34,3 кв.м., склад літ. «В», загальною площею 25 кв.м., контрольно-пропускний пункт літ. «Г», загальною площею 2,8 кв.м., сарай літ. «Д», загальною площею 17,0 м.кв., навіс літ. «Е» та «З», туалет літ. «Ж», огорожа 1, 2, 3, мостіння № І пірси № II, III.

За твердженням позивача, до складу Херсонської міської громадської організації Любителів вітрильно-човнового відпочинку «АРГО» увійшли члени Спілки мисливців та рибалок профсоюзного комітету Херсонського заводу скловиробів в кількості 240 осіб, що підтверджується протоколом № 6 загальних зборів даної Спілки від 03 квітня 2002 року.

Позивач зазначає, що 10 квітня 2002 року Спілкою мисливців та рибалок профсоюзного комітету заводу «Скловиробників» (Херсонський завод скловиробів) на загальних зборах було прийнято рішення про намір підготовки причалу № 10 до літньої навігації, про отримання звіту о наявності інвентаризаційного майна та про передачу даного майна створеній Херсонській міській громадській організації ЛВЧВ «Арго».

Надалі, на підставі акту приймання-передачі від 25 квітня 2002 року, складеного головою Спілки рибалок і мисливців причалу № 10 при профсоюзному комітеті заводу «Скловиробів» /Херсонський завод скловиробів/, профсоюзний комітет заводу «Скловиробів» передав, а Херсонська міська громадська організація Любителів вітрильно-човнового відпочинку «АРГО» прийняла наступне майно: адміністративну будівлю, кам`яний будинок 1957 року побудови, побутову будівлю 1937 року побудови, склад 1960 року побудови, сарай 1968 року побудови, туалет 1973 року побудови, навіс 1975 року побудови, пірс металевий, пантон, пірс бетонний, КПП, огорожу та ін.

Позивач вказує, що 27 квітня 2002 року протоколом № 3 Херсонської міської громадської організації Любителів вітрильно-човнового відпочинку «АРГО» було підтверджено прийняття до складу громадської організації членів спілки рибалок та мисливців при профсоюзному комітеті заводу «Скловиробів» в кількості 240 осіб та інвентаризаційних основних засобів на підставі акту приймання - передачі від 25.04.2002 року.

29 квітня 2002 року протоколом № 4 Херсонської міської громадської організації Любителів вітрильно-човнового відпочинку «АРІ О» було ухвалено рішення про прийняття до складу майна громадської організації нерухоме та рухоме майно від Спілки рибалок і мисливців причалу № 10 при профсоюзному комітеті заводу «Скловиробів» на підставі акту приймання передачі від 25.04.2002 року.

За твердженням позивача, зазначені письмові докази підтверджують час початку користування нерухомими майном, а саме з 2002 року, добросовісність його заволодіння та безтитульність володіння.

Також зазначені письмові докази не свідчать про правонаступництво ХМГО ЛВЧВ «Арго» прав та обов`язків товариства рибалок любителів при профкомі Херсонського заводу скловиробів, що підтверджується рішенням Господарського суду Херсонської області по справі № 923/496/19 від 08.10.2019 року та Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 23.04.2012 у справі № 5024/2045/2011.

Позивач також вказує, що нерухоме майно не перебуває в комунальній власності, оскільки про це свідчить ухвала Херсонського міського суду Херсонської області від 10 червня 2019 року по справі № 766/1836/18 про залишення без розгляду заяви Херсонської міської ради, заінтересовані особи: Комунальне підприємство «Херсонське бюро технічної інвентаризації» Херсонської обласної ради, відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень Херсонської міської ради, ХМГО ЛВЧВ «АРГО» про передачу безхазяйної нерухомої речі у комунальну власність, а саме будівлі та споруди причалу № 10, розташовані по вул. Перекопській, 178-е.

Отже, за твердженням позивача, відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України, Громадська організація любителів вітрильно-човнового відпочинку "Арго", як особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно (набувальна давність).

Дані обставини стали підставою для звернення позивача з позовною заявою до суду.

Таким чином, виник спір, який підлягає вирішенню у судовому порядку.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги Громадська організація любителів вітрильно-човнового відпочинку "Арго" не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставина, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

У постанові від 14.05.2019 по справі № 910/17274/17 Велика Палата Верховного Суду надала правові висновки стосовно застосування положень статті 344 ЦК України та вказала, що:

- правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація) (пункт 43);

- набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права (пункт 44);

- не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності; право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним (пункт 45);

- при аналізі поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього (пункт 46);

- звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник (пункт 47);

- якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном (пункт 48);

- відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію (пункт 49);

- відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник (пункт 50);

- давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі (пункт 51);

- давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років (пункт 52);

- для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду (пункт 53);

- набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності (пункт 54).

Отже, з наведених правових норм та зроблених Великою Палатою Верховного Суду висновків щодо їх застосування слідує, що нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має відповідний правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію (пункт 49),

За частиною 2 статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно виникає:

- з моменту завершення будівництва;

- якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації;

- якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

За наданою балансовою довідкою (т. 1, а.с. 88) позивач користується майном більше 19 років, тобто з 25.04.2002 року, а тому, з огляду на положення статті 331 ЦК України, підлягають аналізу правові норми, якими регулювалися правовідносини з прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів нерухомого майна.

Так, у 2002 році порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів регулювався "Положенням про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення", затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 05.08.1992 № 449, яким передбачалось прийняття державними приймальними комісіями закінчених будівництвом об`єктів в експлуатацію шляхом підписання Акта про прийняття об`єктів в експлуатацію.

Отже, документом, який підтверджує введення збудованого об`єкту в експлуатацію є затверджений та зареєстрований у встановленому порядку акт державної приймальної комісії.

Поряд з цим, частина 2 статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлює, що у разі якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію нерухомого майна, державна реєстрація прав на таке майно проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку, крім випадків, передбачених статтею 31 цього Закону.

Проте, з наданих позивачем доказів не вбачається, що спірне майно взагалі введено в експлуатацію особою, яка його збудувала, та зареєстроване у встановленому законом порядку.

У відповідності до статті 74 Господарського кодексу України тягар доказування позовних вимог лежить на позивачеві, а тому саме позивач зобов`язаний довести відповідними доказами як факт будівництва майна та введення його в експлуатацію іншою особою, так і здійснену державну реєстрацію такого майна.

У даному випадку позивач не довів відповідних обставин, а тому суд приходить до загального висновку, що спірне майно не має правового статусу нерухомого майна, а тому у позивача не виникло право на набуття права власності на нього за набувальною давністю.

Викладені вище обставини позбавляються можливості визнання за позивачем права власності на спірне майно в порядку набувальної давності, а саме вимог ч. 1 ст. 344 ЦК України.

Суд також зазначає, що відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або особа, яка вважає себе власником майна. При цьому така особа має не визнавати або оспорювати це право позивача, і між сторонами має існувати спір про право, який суд вирішує у порядку позовного провадження. Позов про право власності за давністю володіння не може пред`являти законний володілець, тобто особа, яка володіє майном з волі власника, крім випадків, визначених частиною 3 статті 344 ЦК України. Отже, встановлення власника майна і його волі щодо передачі майна у володіння є обставинами, які мають юридичне значення для правильного вирішення спору у справі про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, і підлягає доведенню під час ухвалення судового рішення (наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №924/925/17 та від 22.05.2018 у справі №922/1574/17).

Суд звертає увагу, що позивачем не надано доказів, які б підтверджували наявність існування між Громадською організацією любителів вітрильно-човнового відпочинку "Арго" і Херсонською міською радою спору про право власності на спірне майно. Також відсутні докази, які б підтверджували, що відповідач є попереднім власником спірного майна або особою, яка вважає себе власником спірного майна.

З огляду на викладене позивач не довів, що відповідач є належним відповідачем в цій справі.

Суд зазначає, що у господарському процесі сторонами у справі є особи, правовий спір яких вирішується в суді, які мають юридичну заінтересованість в результаті справи, мають комплекс процесуальних прав і обов`язків, необхідних для захисту прав, свобод та інтересів. Відповідачем є особа, яка, на думку позивача, порушила, не визнає чи оспорює його суб`єктивне право, свободи чи інтерес, який охороняється законом.

Правовими наслідками задоволення судом позову є зобов`язання відповідача як особи, до якої позивачем пред`являється матеріально - правова вимога, вжити заходів до вчинення дій, утримання від вчинення дій та усунення обставин, що призвели до порушення, невизнання чи оспорювання права або охоронюваного законом інтересу шляхом, зазначеним у резолютивній частині судового рішення.

Відповідно до ст. 47 ГПК України позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо іншої сторони діє в судовому процесі самостійно.

Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; права або обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; предметом спору є однорідні права і обов`язки.

Згідно ч. 2 ст. 48 ГПК України якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Таким чином, оскільки суд позбавлений можливості замінити первісного відповідача належним відповідачем, що само по собі унеможливлює правильне вирішення спору по суті, у задоволенні такого позову слід відмовити з цих підстав, що не позбавляє права позивача повторно звернутись до суду за захистом своїх прав та законних інтересів, з іншим позовом, вказавши всіх належних учасників справи.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Щодо інших доводів учасників справи, викладених в обґрунтування власних правових позицій по наявному спору, то суд не вбачає підстав для надання таким оцінки у межах розглядуваного спору, оскільки вищенаведені аргументи суду у даному рішенні, на думку суду, є самостійною та достатньою підставою для висновку про відмову у задоволені позовних вимог.

Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Враховуючи наведені вище обставини, оскільки позивачем належними доказами не доведено, що спірне майно має правовий статус нерухомого майна, а також ті обставини, що Херсонська міська рада не є належним відповідачем в цій справі, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

У відповідності до приписів статі 129 ГПК України, судові витрати пов`язані з розглядом справи покладуться на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 123, 129, 232, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд,

в и р і ш и в:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 21.02.2022.

Суддя С.В. Нікітенко