УХВАЛА

16 лютого 2022 року

м. Київ

cправа № 914/3290/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Міщенка І.С. - головуючого, Берднік І.С., Зуєва В.А.

розглянувши матеріали касаційної скарги Громадської організації "Спортивний клуб "Максимус-Голд"

на постанову Західного апеляційного господарського суду від 10 листопада 2021 року (головуючий - Плотніцький Б. Д., судді: Кравчук Н. М., Марко Р. І.) і рішення Господарського суду Львівської області від 02 червня 2021 року (суддя Рим Т. Я.), у справі

за позовом Громадської організації "Спортивний клуб "Максимус-Голд"

до: 1) Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, 2) Львівської міської ради

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання прийняти рішення, визнати продовженим договір оренди нерухомого майна

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Верховного Суду від 21 грудня 2021 року відкрито провадження за касаційною скаргою Громадської організації "Спортивний клуб "Максимус-Голд" (далі - ГО "СК "Максимус-Голд", позивач, орендар) на постанову Західного апеляційного господарського суду від 10 листопада 2021 року і рішення Господарського суду Львівської області від 02 червня 2021 року з підстав, передбачених пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) .

Суд, ознайомившись з матеріалами справи та касаційної скарги, встановив наступне.

ГО "СК "Максимус-Голд" звернулося до суду з позовом до (1) Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради (далі - Управління, орендодавець), (2) Львівської міської ради (далі - Рада) про: (1) визнання протиправним та скасування рішення комісії з підготовки пропозицій для надання в оренду майна територіальної громади м. Львова, оформленого протоколом № 6 від 12.06.2020, про відмову у продовженні строку дії договору оренди нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) № Ф-9641-15 від 16.06.2015 (далі - договір оренди); (2) зобов`язання комісії прийняти рішення про продовження строку дії договору оренди; (3) визнання продовженим договору оренди на той самий строк і на тих самих умовах шляхом укладення між позивачем та Управлінням додатку до договору оренди.

Позивач стверджує про незаконність відмови орендодавця в продовженні договору оренди з посиланням на анонімні звернення мешканців будинку; позивач не отримував повідомлень орендодавця про припинення договору оренди, а після закінчення строку дії договору оренди продовжує користуватись орендованим приміщенням та належним чином сплачує орендну плату.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 02 червня 2021 року, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 10 листопада 2021 року, в позові відмовлено повністю.

Суди встановили, що укладений між сторонами договір оренди діяв до 16.06.2020 та підлягав продовженню в порядку, передбаченому Законом України "Про оренду державного та комунального майна" у редакції Закону України від 10.04.1992 № 2269-XII (далі - Закон). Протягом місяця після закінчення строку дії договору орендодавець повідомив орендаря про відсутність наміру продовження дії договору, що відповідно до умов договору оренди та в силу частини 2 статті 26 Закону свідчить про припинення договору у зв`язку із закінченням строку, на який його було укладено. При цьому причини відмови орендодавця від продовження договору не мають значення, адже частина 2 статті 17 Закону не встановлює обов`язку сторони договору повідомляти причини відмови продовжити строк дії договору. За наявності очевидного волевиявлення орендодавця на припинення орендних правовідносин обставина сплати позивачем орендних платежів після припинення договору не впливає на правову кваліфікацію спірних правовідносин. При цьому рішенням Господарського суду Львівської області від 12.01.2021 у справі №914/2312/20, яке набрало законної сили, вже вирішено спір між сторонами щодо продовження строку дії договору оренди та зобов`язано ГО "СК "Максимус-Голд" повернути об`єкт оренди шляхом виселення позивача з орендованого за укладеним між сторонами договором оренди приміщення.

Не погоджуючись із зазначеними судовими рішеннями, позивач звернувся з касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати з підстав, передбачених пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, прийняти нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування касаційної скарги позивач посилається на таке:

- апеляційний суд неправильно застосував частину 1 статті 764 Цивільного кодексу України, без урахування правових висновків Верховного Суду України у постанові від 02.09.2015 у справі №6-813цс15, Верховного Суду у постановах від 29.05.2018 у справі № 923/854/17, від 05.06.2018 у справі № 904/7825/17, від 12.06.2018 у справі №910/15387/17, від 03.04.2019 у справі №911/928/18, від 23.04.2019 у справі №904/2997/18, від 04.03.2018 у справі №274/3076/13-ц. Так, заяву Управління про припинення дії договору орендар не отримував та продовжив користуватись майном і сплачувати орендні платежі після закінчення дії договору, що свідчить про продовження дії договору оренди в силу закону;

- суди дійшли хибних висновків про те, що продовження договору оренди має відбуватися за правилами Закону України "Про оренду державного та комунального майна" у редакції Закону України від 10.04.1992 № 2269-XII, оскільки договір припинив дію 17.06.2021, а не 16.06.2021 як помилково встановили суди. Вказане свідчить про неправильне застосування судами пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про оренду державного та комунального майна" у редакції Закону України від 03.10.2019 № 157-IX, без урахування висновків Верховного Суду у постановах від 26.05.2021 у справі №918/977/20, від 06.07.2021 у справі №914/785/20.

Відповідно до положень частини 1 статті 300 ГПК України Верховний Суд розглядає доводи касаційної скарги тільки в частині, що стала підставою для відкриття касаційного провадження.

Розглянувши доводи та аргументи касаційної скарги в частині підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, які відповідають вимогам абзацу 2 пункту 5 частини 2 статті 290 ГПК України, разом з матеріалами справи, Верховний Суд приходить до висновку про необхідність закриття касаційного провадження за поданою касаційною скаргою на підставі пункту 5 частини 1 статті 296 ГПК України.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

Проте наведена скаржником підстава касаційного оскарження не отримала підтвердження під час касаційного провадження, оскільки висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у наведених скаржником постановах викладені не у подібних правовідносинах.

Частиною 2 статті 6 та частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України та зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з пунктом 8 частини 2 статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Питання права касаційного оскарження урегульовано статтею 287 ГПК України, частиною 2 якої встановлено підстави касаційного оскарження судових рішень виключно у випадках, визначених цією процесуальною нормою.

Такі процесуальні обмеження щодо касаційного оскарження судових рішень не суперечать положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка відповідно до частини 1 статті 9 Конституції України застосовується судами України як частина національного законодавства, і відповідають практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка згідно зі ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовується судами як джерело права.

Відповідно до практики ЄСПЛ право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення у справі "Пелевін проти України").

У постанові від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що тенденції нормативно-правового регулювання національної моделі касаційного оскарження свідчать про перехід на конституційному рівні до моделі обмеженої касації, що реалізується, зокрема, за допомогою введення переліку випадків, коли рішення підлягає касаційному оскарженню, а також низки процесуальних фільтрів. Встановлення в процесуальному кодексі виняткових підстав для касаційного оскарження у тих випадках, коли таке оскарження є дійсно необхідним, має слугувати формуванню дієвої судової системи, що гарантуватиме особі право на остаточне та обов`язкове судове рішення. Введення процесуальних "фільтрів" не порушує право на доступ до суду, оскільки таке право вже реалізоване при зверненні до суду першої та апеляційної інстанцій, можна стверджувати, що введення процесуальних "фільтрів" допуску до перегляду судових рішень касаційним судом не порушує право доступу до правосуддя (пункти 5.10, 5.16, 5.21).

Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду». При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).

Так, однією з підстав касаційного оскарження судових рішень відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК України є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Зі змісту зазначеної норми права вбачається, що оскарження судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, може мати місце за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, у якій подано касаційну скаргу, і у справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Колегія суддів враховує, що процесуальний кодекс та інші законодавчі акти не містять визначення поняття "подібні правовідносини", а також будь-яких критеріїв визначення подібності правовідносин з метою врахування відповідного висновку, тому для розуміння відповідних термінів звертається до правових висновків, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду та об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Так, у постанові від 19.03.2021 у справі № 922/698/20 об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, беручи до уваги свою попередню практику (див. ухвалу від 27.03.2020 у справі № 910/4450/19) зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет). Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 визначила наступні критерії подібності правовідносин у розумінні норм процесуального законодавства.

Для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 частини другої статті 389 (пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України; пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України) та пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України (пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України; пункту 5 частини першої статті 339 КАС України) таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями, з-поміж яких змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

Задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин (подібність відносин) Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 конкретизувала:

- висновок про те, що така подібність означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу правовідносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм;

- висновок про те, що під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, за змістом яких тотожними, аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

Здійснена Великою Палатою Верховного Суду конкретизація полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

При цьому, слід виходити також з того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

Відповідно, неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, як підстави для касаційного оскарження, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, де мали місце подібні правовідносини.

Не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду, як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.

Проаналізувавши висновки, що викладені у постановах Верховного Суду у справах, на які посилався скаржник у касаційній скарзі, суд касаційної інстанції вважає, що вони стосуються правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у справі, що переглядається, з огляду на таке.

Так, у справі № 923/854/17 розглядався спір між міською радою до комунальним підприємством щодо продовження дії договору оренди комунального майна. Судами у цій справі встановлено наявність своєчасно надісланого орендарю заперечення орендодавця проти продовження договору оренди, що має наслідком припинення договору оренди у зв`язку із закінченням строку, на який договір було укладено.

У справі, що переглядається, суди встановили, що укладений між сторонами договір оренди комунального майна діяв до 16.06.2020, а 20.06.2020 Управління надіслало позивачу повідомлення про припинення договору у зв`язку з закінченням строку його дії, а отже договір оренди припинився. При цьому за судовим рішенням у справі №914/2312/20 позивача було примусово виселено із орендованого приміщення у зв`язку із закінченням строку дії договору оренди.

Аналіз висновків, зроблених у судових рішеннях у справі, у якій подано касаційну скаргу, не свідчить про їх невідповідність висновкам, викладеним у наведеній постанові Верховного Суду, оскільки зазначені висновки не є різними за своїм змістом, а зроблені судами з урахуванням конкретних фактичних обставин, встановлених судами попередніх інстанцій у кожній справі, які формують зміст правовідносин і зумовили прийняття відповідного рішення, що не дає підстави вважати правовідносини у цих справах подібними.

При цьому Верховний Суд зазначає, що скаржник у цій частині доводів лише формально посилається на неврахування судами висновків Верховного Суду про застосування частини 1 статті 764 ЦК, зокрема у наведеній вище справі, проте свої доводи ґрунтує виключно на запереченні встановленої судами обставини своєчасного надсилання повідомлення орендодавця про припинення договору оренди. Отже, доводи касаційної скарги за своєю суттю не стосуються питань права та правозастосування, а містять вимоги про встановлення інших обставин справи та переоцінки встановлених судами фактичних обставин справи, що виходить за межі касаційного провадження, визначені у статті 300 ГПК України.

У справі №904/2997/18 розглядався позов про визнання договору оренди комунального майна продовженим на той самий строк. У вказаній справі апеляційний суд установив, що на дату закінчення строку дії договору оренди і протягом місяця після закінчення цього строку було відсутнє заперечення орендодавця щодо поновлення договору на новий строк, оскільки відповідна заява орендодавця не була вручена орендарю та повернута органом поштового зв`язку відправнику. Разом з тим, від вказаного висновку відступила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19.05.2020 у справі № 910/719/19 зазначивши, що негативні наслідки неодержання орендарем звернення до нього, якщо таке звернення здійснене добросовісно і розумно, покладаються на орендаря, а факт наявності відповідної заяви орендодавця та доказів її належного надсилання орендарю свідчить про добросовісне звернення орендодавця до орендаря, а відтак і про припинення договірних відносин між сторонами відповідно до приписів чинного законодавства.

Інший зацитований скаржником фрагмент тексту з постанови Верховного Суду від 23.04.2019 у справі №904/2997/18 про те, що виставлення орендодавцем рахунків на сплату орендної плати додатково підтверджує волевиявлення на продовження дії договору взагалі не є висновком про застосування норми права в розумінні пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК України.

У зв`язку з чим Верховний Суд не враховує посилання скаржника на вказану постанову Верховного Суду у справі №904/2997/18.

У справах № 904/7825/17, №910/15387/17, №914/785/20 Верховний Суд скасував рішення судів попередніх інстанцій, а справу направив на новий розгляд до відповідного суду, що не означає остаточного вирішення спору у таких справах, а, отже, й остаточного формування правового висновку Верховного Суду у справі, який може враховуватись при розгляді інших справ у подібних правовідносинах.

Верховний Суд також не може врахувати посилання скаржника на правові висновки, викладені у (1) постанові Верховного Суду України від 02.09.2015 у справі № 6-813цс15 за позовом про визнання недійсними прилюдних торгів, свідоцтва про право власності та скасування записів про його реєстрацію; (2) постанові Верховного Суду від 04.03.2018 у справі № 274/3076/13-ц за позовом про визнання політики банку щодо ненадання їй інформації за кредитним договором, надання такої інформації за плату протиправною; зобов`язання відповідача надати належне документальне підтвердження цільового використання коштів відрахованих на страхування автомобіля відповідно до кредитного договору, а у разі їх відсутності - зобов`язання відповідача повернути вказані кошти; визнання дії відповідача щодо зміни відсоткової ставки за кредитним договором в односторонньому порядку протиправним та залишення відсоткової ставки в межах встановлених при укладенні договору; зобов`язання відповідача зробити обґрунтований перерахунок за кредитним договором відповідно до умов, встановлених при укладенні кредитного договору; (3) постанові Верховного Суду від 26.05.2021 у справі № 918/977/20 за позовом про визнання надання згоди на проведення невід`ємних поліпшень, оскільки висновки Верховного Суду у наведених справах зроблені з урахуванням іншого предмета позову і підстав позовних вимог, іншого матеріально-правового регулювання, а відтак стосуються правовідносин, які очевидно не є подібними із правовідносинами у справі, що розглядається.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що доводи позивача про те, що суд в оскаржуваній постанові застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у перелічених у касаційній скарзі постановах Верховного Суду, не знайшли свого підтвердження.

Пунктом 5 частини 1 статті 296 ГПК України передбачено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

З урахуванням наведеного суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження з підстави, передбаченої пунктом 5 частини 1 статті 296 ГПК України.

Керуючись статтями 234, 287, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою Громадської організації "Спортивний клуб "Максимус-Голд" на постанову Західного апеляційного господарського суду від 10 листопада 2021 року і рішення Господарського суду Львівської області від 02 червня 2021 року у справі № 914/3290/20 закрити.

Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий Міщенко І.С.

Судді Берднік І.С.

Зуєв В.А.