ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

про відмову у видачі судового наказу

"18" лютого 2022 р. Справа № 911/485/22

Господарський суд Київської області у складі судді Щоткіна О.В., розглянувши заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Діавін»

до Фізичної особи ОСОБА_1

про видачу судового наказу за вимогою про стягнення 1 211,98 грн.

встановив:

До Господарського суду Київської області надійшла заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Діавін» (далі заявник, ТОВ «Діавін») від 09.02.2022 про видачу судового наказу за вимогою про стягнення з Фізичної особи ОСОБА_1 (далі - боржник) 1211,98 грн заборгованості, яка складається: 960, 90 грн основного боргу, 169,02 грн інфляційних втрат та 82,06 грн 3% річних.

В обґрунтування своїх вимог заявник посилається на неналежне виконання боржником своїх зобов`язань за договором поставки №28/09/1819 від 28.09.2018 в частині своєчасного розрахунку за договором.

Розглянувши заяву вказану ТОВ «Діавін», суд дійшов висновку про відмову у видачі судового наказу з огляду на таке.

У заяві про видачу судового наказу заявником зазначено, що на момент подачі заяви ОСОБА_1 припинила господарську діяльність у статусі ФОП, однак правовідносини між сторонами виникли на підставі Договору поставки № 28/09/1819 від 28.09.2018, укладеним із ФОП Фесенко Оленою Анатоліївною, тому Товариство з обмеженою відповідальністю «Діавін» звернулося із заявою про видачу судового наказу до Господарського суду Київської області.

За приписами ст. 147 Господарського процесуального кодексу України, судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 148 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги. Заявником та боржником в наказному провадженні можуть бути юридичні особи та фізичні особи - підприємці. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими законом для виконання судових рішень.

Згідно з п. 16 ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи за заявами про видачу судового наказу, якщо заявником та боржником є юридична особа або фізична особа - підприємець.

Норми ч. 1, 2 ст. 154 Господарського процесуального кодексу України передбачають, що суд розглядає заяву про видачу судового наказу протягом п`яти днів з дня її надходження. Розгляд проводиться без судового засідання і повідомлення заявника і боржника. За результатами розгляду заяви про видачу судового наказу суд видає судовий наказ або постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 152 Господарського процесуального кодексу України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо наявні обставини, зазначені у ч. 1 ст. 175 цього Кодексу.

Пунктом 6 ч. 1 ст. 175 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено суб`єкта господарювання, які звернулися із позовною заявою або до яких пред`явлено позов, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

Процесуальний строк для постановлення ухвали про відмову у видачі судового наказу визначений у ч. 6 ст. 152 Господарського процесуального кодексу України та не може перевищувати десяти днів з дня надходження до суду відповідної заяви.

Як підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, сформованим на запит суду від 17.02.2022 за номером 25, Фесенко Олена Анатоліївна на час звернення із заявою про видачу судового наказу не перебувала у статусі фізичної особи-підприємця (припинила підприємницьку діяльність фізичної особи-підприємця за власним рішенням, про що в ЄДРЮОФОП міститься запис №2020851 від 22.04.2019).

У поданій заяві Товариство з обмеженою відповідальністю «Діавін», посилаючись на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.10.2019 у справі №127/23144/18, зазначає, що до юрисдикції господарських судів за п.1 ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України віднесено спори, стороною в яких є фізична особа, котра на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов`язані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалася зазначеною фізичною особою, зареєстрованою підприємцем.

У той же час, суд зауважує, що у даному випадку заявник звернувся з заявою, яка розглядається в наказному проваджені, а не в порядку позовного провадження.

За приписами ч. 2 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Під час розгляду вимог в порядку наказного провадження та видачі судового наказу суд не розглядає обґрунтованість заявлених вимог по суті, а процесуальний механізм наказного провадження не передбачає встановлення обставин щодо правонаступництва та обсягу відповідальності фізичної особи, що виникає у зв`язку із втратою нею статусу підприємця.

Як вказувалося вище, у п. 16 ч. 1 ст. 20 та у ч. 3 ст. 147 Господарського процесуального кодексу України визначено суб`єктний склад учасників наказного провадження та унормовано, що боржником в наказному провадженні можуть бути юридичні особи та фізичні особи - підприємці.

Ці приписи законодавства є спеціальними, які підлягають безумовному врахуванню як учасниками справи, так і судом, для цілей визначення порядку правового регулювання при здійсненні стягнення на підставі судового наказу.

Отже, звертаючись із заявою про видачу судового наказу в порядку наказного провадження, визначаючи в якості боржника саме фізичну особу, яка втратила статус фізичної особи-підприємця, заявником не прийнято до уваги, що процедура наказного провадження застосовується виключно щодо суб`єктів господарювання, а припинення статусу підприємця унеможливлює застосування до розглядуваних правовідносин процедури наказного провадження.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову у видачі судового наказу на підставі п. 4 ч. 1 ст. 152 Господарського процесуального кодексу України.

Окрім того, суд звертає увагу заявника, що відповідно до ч. 2 ст. 153 ГПК України відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3-6 частини першої статті 152 цього Кодексу, унеможливлює повторне звернення з такою самою заявою. Заявник у цьому випадку має право звернутися з тими самими вимогами у позовному порядку.

У разі відмови у видачі судового наказу внесена сума судового збору стягувачу не повертається. У разі пред`явлення стягувачем позову до боржника у порядку позовного провадження сума судового збору, сплаченого за подання заяви про видачу судового наказу, зараховується до суми судового збору, встановленої за подання позовної заяви (ч. 2 ст. 151 ГПК України).

Керуючись п. 4 ч. 1 ст. 152, ст.ст. 147, 148, 150, 152-155, 234, 235 ГПК України, суд -

ухвалив:

Відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю «Діавін» у видачі судового наказу за вимогою про стягнення з Фізичної особи ОСОБА_1 1 211,98 грн заборгованості.

Дана ухвала набирає законної сили у порядку, встановленому ст. 235 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржена в порядку та строки, передбачені ст. ст. 254-256 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя О.В. Щоткін