ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"21" лютого 2022 р.м. Одеса Справа № 916/2467/21

Господарський суд Одеської області у складі: суддя Волков Р.В.,

при секретарі судового засідання Чернюк С.В.,

розглянувши справу №916/2467/21

за позовом Департаменту комунальної власності Одеської міської ради (65039, Одеська обл., місто Одеса, вул. Артилерійська, будинок 1; )

до відповідача: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 )

про виселення;

представники сторін:

від позивача не з`явився,

від відповідача Ляхова Н.П.,

ВСТАНОВИВ:

Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , в якому просить виселити відповідача з окремого індивідуально визначеного майна, загальною площею 19,95 кв. м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що термін дії Договору оренди від 01.01.2014р. №11 (далі Договір), за умовами якого відповідачу було надано майно у строкове платне користування, припинив свою дію 01.11.2020р., у зв`язку із закінченням строку, на який його було укладено.

Зазначає, що 10.11.2020 зі сторони відповідача на адресу позивача надійшла заява про продовження Договору строком на 5 років. Звертає увагу, що така заява не була подана відповідачем у встановлені нормами чинного законодавства строки, а також останнім не було надано належно оформленого та складеного звіту про оцінку.

У зв`язку із припиненням Договору просить виселити відповідача з орендованого майна та зазначає, що виселення у даному випадку є ефективним способом захисту, так як забезпечує поновлення порушеного права позивача як особи, яка має речове право на майно право господарського відання, та відповідно право орендодавця на вільне розпорядження об`єктом оренди.

Ухвалою від 17.08.2021 відкрито провадження у справі №916/2467/21, яку постановлено розглядати за правилами загального позовного провадження, підготовче судове засідання призначено на 09.09.2021, запропоновано відповідачу реалізувати процесуальне право на подання відзиву.

09.09.2021 суд протокольною ухвалою відклав підготовче засідання на 29.09.2021.

Протокольною ухвалою від 29.09.2021 продовжено строк підготовчого на 30 днів, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 08.11.2021.

08.11.2021 оголошено перерву в засіданні та перенесено розгляд справи на 24.11.2021.

24.11.2021 у судовому засіданні, в яке з`явились представник позивача та відповідач, останній усно клопотав про відкладення розгляду справи.

Протокольною ухвалою від 24.11.2021 розгляд справи відкладено на 08.12.2021.

06.12.2021 відповідач надав до суду письмові пояснення (вх. №32774/21) щодо справи, де вказав що виселення з твердого покриття не є належним способом захисту прав позивача та не відповідає суті самого поняття «виселення». Вважає, що виселення можливе лише з приміщень. Просив відмовити у задоволенні позову.

06.12.2021 до суду надійшла заява позивача про залучення до участі у справі Комунальної установи «Одеський зоологічний парк загальнодержавного значення» у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача. У даній заяві відповідач звернув увагу, що рішення у даній справі може вплинути на права та обов`язки Комунальної установи «Одеський зоологічний парк загальнодержавного значення», так як остання є балансоутримувачем орендованого майна.

Також, клопотанням від 06.12.2021 за вх. №32777/21 відповідач просив продовжити розгляд справи на 30 днів з метою дотримання принципу змагальності сторін, а також повного та всебічного розгляду справи.

У судовому засіданні 08.12.2021 представник позивача клопотав про відкладення розгляду справи. Протокольною ухвалою від 08.12.2021 судове засідання відкладено на 21.12.2021.

16.12.2021 відповідач надав до суду письмові пояснення (вх. №34055/21), де вказав, що 10.11.2020 направив на адресу позивача заяву про продовження Договору строком на 5 років. Зазначив, що не отримував від позивача листів про наміри розірвання Договору.

Звернув увагу, що вже після 01.11.2020 між ним та позивачем продовжувались підписуватися акти наданих послуг на підставі Договору, а саме: 31.01.2021, 28.02.2021, 31.03.2021, 30.04.2021.

Повідомив, що після дати закінчення Договору [01.11.2020] регулярно сплачував позивачу орендну плату.

Вважає Договір пролонгованим на той самий строк і на тих самих умовах, які передбачені у Договорі.

21.12.2021 до суду надійшли письмові пояснення позивача (вх. №34533/21), де він в черговий раз звернув увагу на закінчення строку дії Договору та порушення відповідачем процедури пролонгації Договору, яка передбачена Законом України «Про оренду державного та комунального майна» від 03.10.2019 №157-ІХ та Порядком передачі в оренду державного та комунального майна, затвердженого Кабінетом Міністрів України від 03.06.2020 №483. Крім цього позивач зазначив, що листом від 12.03.2020 №01-13/913 повідомив відповідача про те, що на виконання рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради від 21.06.2012 №257 на території Одеського зоологічного парку заплановане проведення реконструкції, у зв`язку з чим відповідачу запропоновано прибути до Департаменту комунальної власності Одеської міської ради для підписання Додаткового договору про розірвання Договору оренди з подальшою передачею об`єкта оренди орендодавцю за актом приймання-передачі.

21.12.2021 позивач надав письмові заперечення (вх. №34535/21) щодо залучення Комунальної установи «Одеський зоологічний парк загальнодержавного значення» у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача. Так, позивач звернув увагу, що він є уповноваженим органом щодо здійснення функцій орендодавця майна комунальної власності територіальної громади міста Одеси та вважає, що вирішення питання щодо виселення відповідача з орендованого майна ніяким чином не вплине на права та інтереси Комунальної установи «Одеський зоологічний парк загальнодержавного значення».

Розглянувши питання щодо доцільності залучення Комунальної установи «Одеський зоологічний парк загальнодержавного значення», оцінивши доводи відповідача щодо можливості впливу рішення у даній справі на права та обов`язки вказаної особи, суд не вбачав доцільним залучати її до участі у справі, так як Додатковим договором №3 від 03.12.2018 сторони внесли зміни до Договору, зокрема, замінивши орендодавця з КУ «Одеський зоологічний парк загальнодержавного значення» на Департамент комунальної власності Одеської міської ради.

21.12.2021 розгляд справи відкладено на 17.01.2022.

30.12.2021 за вх. №35471/21 до суду надійшли письмові пояснення відповідача, де він в черговий раз звернув увагу суду, що вважає Договір автоматично пролонгованим, а спосіб захисту шляхом виселення з твердого покриття неналежним.

Протокольною ухвалою від 17.01.2022 розгляд справи відкладено на 07.02.2022.

01.02.2022 відповідач надав до суду письмові пояснення (вх. №2813/22), де звернув увагу на те, що позов у даній справі є віндикаційним, тобто поданий з метою витребування майна з чужого незаконного володіння. Вказав, що звертаючись з віндикаційним позовом, позивач насамперед мав підтвердити своє право власності на витребувану річ або інше титульне право на річ, покладаючись на ті чи інші докази (свідоцтво про право власності, свідоцтво про право на спадщину, технічний паспорт, довіреність на розпорядження майном, договір тощо). Відзначив, що позивач не довів наявності всіх елементів для віндикації спірного майна.

04.02.2022 до суду надійшло клопотання відповідача (вх. №3248/22) про відкладення судового засідання, в якому було повідомлено про намір відповідача укласти мирову угоду, провівши перемовини з позивачем. До клопотання було додано копію листа-пропозиції відповідача про вирішення спору мирним шляхом, який було направлено позивачу.

Відповідно до ч. 5 ст. 196 ГПК України під час розгляду справи по суті суд сприяє примиренню сторін.

Протокольною ухвалою від 07.02.2022 суд, врахувавши клопотання відповідача про відкладення судового засідання, а також усне клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи для надання пояснень, відклав засідання на 15.02.2022.

11.02.2022 до суду надійшов супровідний лист позивача (вх. №4012/22), до якого було додано копію опису орендної справи, копії звітів про оцінку твердого покриття розміром 10,8 кв. м, 5,25 кв. м, 3,9 кв. м. Водночас позивач просив поновити строк для подання вказаних доказів.

Протокольною ухвалою від 15.02.2022 суд оголосив перерву на стадії дослідження доказів до 21.02.2022.

21.02.2022 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави (стаття 2 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з приписами статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.

Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід вважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.

При цьому Європейський суд з прав людини зазначає, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Савенкова проти України" від 02.05.2013, "Папазова та інші проти України" від 15.03.2012).

Європейський суд щодо тлумачення положення "розумний строк" в рішенні у справі "Броуган та інші проти Сполученого Королівства" роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

Враховуючи викладене, з метою повного та всебічного розгляду справи з забезпеченням принципу змагальності та надання учасникам справи необхідних умов для встановлення фактичних обставин справи, а також правильного застосування законодавства господарський суд дійшов висновку про можливість розгляду даної справи у розумний строк, що незначно перевищує строк розгляду, визначений процесуальним законом.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд встановив наступне.

Відповідно до Свідоцтва про право власності на нежитлові будівлі та споруди «Одеського зоологічного парку загальнодержавного значення» (Т. 1, а.с. 32) об`єкт, який розташований за адресою: м. Одеса, вул. Новощіпний ряд, 25, в цілому, дійсно належить територіальній громаді міста Одеси, в особі Одеської міської ради, на праві комунальної власності. Об`єкт в цілому складається з будівель та споруд літ. «А», «Б», «В», «Г», «Д», «Е», « 2Е», «Ж», «З», «И», «К», « 1Л», «Л», «Н», «О», «Р», «С», «Т», «У», «Ф», «Х», «Ц», « 1Ц», « 2Ц», « 3Ц», « 4Ц», «Ч», «Ш», « 1Ш», «Э», « 1Э», «Ю», «Я», « 1Н», «F», «V», «S», загальною площею 3141,8 кв. м, основною площею 2621,1 кв. м, відображених у технічному паспорті від 11.03.2009р.

Копія вказаного технічного паспорту додана до позовної заяви та знаходиться у матеріалах справи (Т. 1, а.с. 13-31).

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (Т. 1, а.с. 33) право комунальної власності територіальної громади міста Одеси в Особі Одеської міської ради на нежитлові будівлі і споруди «Одеського зоологічного парку загальнодержавного значення» за адресою: м. Одеса, вул. Новощіпний ряд, 25, загальною площею 3141,8 кв. м, зареєстроване державним реєстратором Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Одеської області Голоцван Є.О. в Реєстрі за номером 1. Дата реєстрації: 12.06.2013 р.

01.01.2014 між КУ «Одеський зоологічний парк загальнодержавного значення» та відповідачем було укладено Договір оренди окремого індивідуально визначеного майна №11, згідно з п. 1.1. якого орендодавець (позивач) передає, а орендар (відповідач) приймає в строкове платне користування комунальне майно, площею 19,95 кв. м, розміщене за адресою: м. Одеса, вул. Новощіпний ряд, 25.

Згідно з п. 10.1. Договору він діє з 01.01.2014 до 31.12.2014 р. включно.

У разі припинення або розірвання цього Договору майно протягом 15 робочих днів повертається орендарем орендодавцю (п. 10.8. Договору).

01.01.2014 сторони підписали Акт приймання-передавання орендованого майна (Т. 1, а.с. 37), який відповідно до п. 2.1. є невід`ємною частиною Договору.

Додатковим договором №1 від 05.01.2015 до Договору строк дії останнього продовжено до 01.12.2017 р.

Додатковим договором №2 від 01.12.2017 до Договору термін його дії продовжено до 01.11.2020 р.

Додатковим договором №3 від 03.12.2018 сторони внесли зміни до Договору, зокрема, замінивши орендодавця з КУ «Одеський зоологічний парк загальнодержавного значення» на Департамент комунальної власності Одеської міської ради.

Згідно частини 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до частини 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" від 10.04.1992 № 2269-XII (тут і надалі Закон, який був дійсний на час виникнення орендних правовідносин) орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Згідно зі ст. 5 Закону орендодавцями є, зокрема, органи, уповноважені Верховною Радою Автономної Республіки Крим та органами місцевого самоврядування управляти майном, - щодо цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, яке відповідно належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності.

У відповідності з ч. 1 ст. 10 Закону істотними умовами договору оренди є: об`єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); термін, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань, якщо їх нарахування передбачено законодавством; відновлення орендованого майна та умови його повернення; виконання зобов`язань; забезпечення виконання зобов`язань - неустойка (штраф, пеня), порука, завдаток, гарантія тощо; порядок здійснення орендодавцем контролю за станом об`єкта оренди; відповідальність сторін; страхування орендарем взятого ним в оренду майна; обов`язки сторін щодо забезпечення пожежної безпеки орендованого майна.

Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною другою ст. 180 Господарського кодексу України передбачено, що господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбаченому законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Статтею 760 ЦК України визначено, що предметом договору найму (оренди) може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ).

При цьому, річ, визначена індивідуальними ознаками - це така річ, яка наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її.

Відповідно до ст. 4 Закону об`єктами оренди за цим Законом є:

цілісні майнові комплекси підприємств, їх структурних підрозділів (філій, цехів, дільниць). Цілісним майновим комплексом є господарський об`єкт з завершеним циклом виробництва продукції (робіт, послуг) з наданою йому земельною ділянкою, на якій він розміщений, автономними інженерними комунікаціями, системою енергопостачання. У разі виділення цілісного майнового комплексу структурного підрозділу підприємства складається розподільчий баланс … ;

нерухоме майно (будівлі, споруди, нежитлові приміщення) та інше окреме індивідуально визначене майно підприємств;

майно, що не увійшло до статутного (складеного) капіталу господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації);

захисні споруди цивільного захисту із збереженням їх цільового призначення, крім зазначених у частині другій цієї статті.

Нерухоме майно органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, правоохоронних органів і органів доходів і зборів, що не використовується зазначеними органами для здійснення своїх функцій, може бути передано в оренду без права викупу орендарем та передачі в суборенду.

За приписами ч. 1 ст. 761 ЦК України право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права.

З наявних у справі матеріалів вбачається та самими сторонами не заперечується, що предметом Договору є окреме індивідуально визначене майно, загальною площею 19,95 кв. м, що розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Новощіпний ряд, 25.

Водночас матеріали справи не містять доказів того, що майно, яке є предметом Договору - окреме індивідуально визначене майно, загальною площею 19,95 кв. м, що розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Новощіпний ряд, 25, належить на праві власності територіальній громаді міста Одеси в особі Одеської міської ради.

Частиною 1 ст. 134 Господарського кодексу України передбачено, що суб`єкт господарювання, який здійснює господарську діяльність на основі права власності, на свій розсуд, одноосібно або спільно з іншими суб`єктами має право надати майно іншим суб`єктам для використання його на праві власності, праві господарського відання чи праві оперативного управління, або на основі інших форм правового режиму майна, передбачених цим Кодексом.

Таким чином, Господарський кодекс України передбачає закріплення майна його власником за іншими суб`єктами для використання такого майна на праві господарського відання чи праві оперативного управління.

Разом з тим у матеріалах справи відсутні докази того, що як станом на дату укладення Договору, так і на даний час, за визначеним у Договорі орендодавцем було закріплене на праві господарського відання чи оперативного управління окреме індивідуально визначене майно, загальною площею 19,95 кв. м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 .

Свідоцтвом про право власності (Т. 1, а.с. 32) та технічним паспортом (Т. 1, а.с. 13-31) також не передбачено визначення саме такого окремого майна, яке було передано відповідачу за Договором.

У позовній заяві позивач вказав, що виселення у даному випадку є ефективним способом захисту, так як забезпечує поновлення порушеного права позивача як особи, яка має речове право на майно право господарського відання, та відповідно право орендодавця на вільне розпорядження об`єктом оренди.

Водночас доказів закріплення за орендодавцем права господарського відання майном, яке є предметом Договору, матеріали справи не містять.

Отже, у матеріалах справи відсутні належні докази щодо права власності або інших речових прав на майно, яке є предметом укладеного між сторонами Договору.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (стаття 391 ЦК України).

Вказані способи захисту можуть бути реалізовані шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду.

Цивільне законодавство розрізняє право володіння як складову повноважень власника (частина перша статті 317 ЦК України), як різновид речових прав на чуже майно (пункт 1 частини першої статті 395 ЦК України) та як право, що виникає на договірних засадах, тобто договірне володіння.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України).

Враховуючи специфіку речей в обороті, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку.

Відповідно до частини четвертої статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Тобто, особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього повноваження власника, зокрема набуває і право володіння.

Власник нерухомого майна не втрачає права володіння ним, навіть тоді, коли таке майно протиправно використовує інша особа. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення.

Отже, позивачем як негаторного, так і віндикаційного позову може бути лише власник майна, або особа, яка володіє майном на підставі інших прав на майно.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Наявність права на пред`явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а лише однією з необхідних умов реалізації встановленого вищевказаними нормами права. Тому, вирішуючи переданий на розгляд господарського суду спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, порушення суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов.

Відсутність права на позов у матеріальному розумінні тягне за собою ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Тобто, встановивши наявність у позивача суб`єктивного матеріального права, на захист яких подано позов, суд повинен був з`ясувати наявність чи відсутність факту його порушення.

Враховуючи те, що за матеріалами справи неможливо встановити правовий статус орендованого за Договором майна й у справі відсутні докази того, що як станом на дату укладення Договору, так і на даний час за визначеним у Договорі орендодавцем було закріплене на праві господарського відання чи оперативного управління окреме індивідуально визначене майно, загальною площею 19,95 кв. м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , у задоволенні позову Департаменту комунальної власності Одеської міської ради слід відмовити.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України» №4241/03 від 28.10.2010 року Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

Згідно з ч.1 ст.73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до п.1 ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч.1 ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У відповідності зі ст. 129 ГПК України, враховуючи відмову у задоволенні позову, витрати зі сплати судового збору суд покладає на позивача.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 76, 77, 78, 80, 86, 129, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову Департаменту комунальної власності Одеської міської ради (65039, Одеська обл., місто Одеса, вул. Артилерійська, будинок 1; ) до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) про виселення відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом двадцяти днів з моменту складення повного тексту.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Вступну та резолютивну частини рішення оголошено у судовому засіданні 21 лютого 2022 р. Повний текст рішення складено та підписано 02 березня 2022 р.

Суддя Р.В. Волков