РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

22.02.2022Справа № 910/20839/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Капцової Т.П. розглянув в порядку спрощеного позовного провадження

справу №910/20839/21

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Маркс.Капітал» (вул.Колективна, буд.10, м.Полтава, 36023; ідентифікаційний код 37686922)

до Моторного (транспортного) страхового бюро України (Русанівський бульвар, буд.8, м.Київ, 02154; ідентифікаційний код 21647131)

про стягнення 21 091,83 грн

без виклику представників сторін.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Маркс.Капітал» (далі - ТОВ «Маркс.Капітал», позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Моторного (транспортного) страхового бюро України (далі - МТСБУ, відповідач) про стягнення 21 091,83 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що внаслідок настання страхового випадку - дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП), у Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Україна» (далі - ПрАТ «СК «Україна»), на підставі договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 02.12.2014 №АІ/4455933 (далі - Договір №АІ/4455933), виник обов`язок виплатити страхове відшкодування потерпілому - ОСОБА_1 , який відступив своє право вимоги виплати страхового відшкодування Фізичній особі-підприємцю Шияну Денису Сергійовичу (договір відступлення права вимоги (цесія) виплати страхового відшкодування від 29.02.2016), а позивач за договором про надання фінансових послуг факторингу від 29.02.2016 №5/29- 02/2016 отримав від вказаної фізичної особи-підприємця усі права вимоги за наведеними грошовими зобов`язаннями. 02.03.2018 ухвалою Господарського суду міста Києва відкрито провадження у справі №910/842/18 про банкрутство ПрАТ «СК «Україна». В подальшому, в межах розгляду вказаної справи, грошові вимоги ТОВ «Маркс.Капітал» до ПрАТ «СК «Україна» було визнано судом в повному обсязі та внесено до реєстру вимог кредиторів. Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.07.2019 вирішено ліквідувати ПрАТ «СК «Україна» у зв`язку з банкрутством. З урахуванням зазначеного, позивач вказує, що відповідно до підпункту ґ п.41.1 ст.41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у нього виникло право на звернення до МТСБУ з вимогою про виконання зобов`язань за Договором № АІ/4455933. Оскільки відповідачем було частково сплачено позивачу заборгованість у сумі 30 634,52 грн, ТОВ «Маркс.Капітал» звернулося до суду з позовом про стягнення з МТСБУ 21 091,83 грн, з яких: 2 205,69 грн 3% річних, 11 227,51 грн інфляційних втрат та 7 658,63 грн пені.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.12.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/20839/21 в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

20.01.2022 до суду надійшло клопотання позивача про визнання поважними причин пропуску строку позовної давності щодо пені.

24.01.2022 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечує проти позовних вимог з таких підстав:

- відповідно до ухвали Господарського суду міста Києва від 17.07.2019 у справі №910/842/18 вимоги до ПрАТ «СК «Україна» в частині стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат в силу приписів ч.5 ст.45 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» є повністю погашеними;

- МТСБУ не є ані правонаступником ПрАТ «СК «Україна», ані стороною Договору №АІ/4455933, а тому відповідальність ПрАТ «СК «Україна» не може бути покладено на відповідача;

- після ліквідації ПрАТ «СК «Україна» та затвердження ліквідаційного балансу до МТСБУ перейшли зобов`язання лише щодо відшкодування шкоди за договорами обов`язкового страхування ПрАТ «СК «Україна», яка і була відшкодована позивачу, а тому жодних грошових зобов`язань відповідачем не порушено, у зв`язку з чим відсутні правові підставі для стягнення з МТСБУ інфляційних втрат, 3% річних та пені;

- позивачем не надано доказів звернення потерпілої особи до ПрАТ «СК «Україна» із заявою про виплату страхового відшкодування, у зв`язку з чим неможливо визначити строк порушення грошового зобов`язання за Договором №АІ/4455933 та перевірити розрахунок 3% річних, інфляційних втрат та пені;

- до позивача не перейшли права вимоги щодо стягнення 3% річних, інфляційних втрат та пені.

У зв`язку з наведеним відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог, у тому числі з підстав пропуску позивачем строку позовної давності за вказаними вимогами.

03.02.2022 до суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач заперечив проти доводів МТСБУ, викладених у відзиві. ТОВ «Маркс.Капітал», зокрема, зазначає, що МТСБУ помилково стверджує, що позивачем пропущено строк позовної давності. Позивач також вказує, що розмір та обґрунтованість грошових вимог ТОВ «Маркс.Капітал» до ПрАТ «СК «Україна» встановлені у справі №910/842/18 та не потребують повторного доказування.

За приписами ч.4 ст.240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору, суд

ВСТАНОВИВ:

23.05.2015 о 12 год. 00 хв. у м.Ірпінь на вул.Г.Сковороди сталася дорожньо-транспортна пригода (надалі - ДТП) за участі автомобіля марки «Skoda Fabia», державний номерний знак НОМЕР_1 та автомобілем марки «Volkswagen Caddy», державний номерний знак НОМЕР_2 . Так, при зустрічному роз`їзді водій автомобіля марки «Skoda Fabia», державний номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_3 , не дотримався безпечного бокового інтервалу, внаслідок чого допустив бокове зіткнення з автомобілем марки «Volkswagen Caddy», державний номерний знак НОМЕР_2 , в результаті чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Власником автомобіля марки «Volkswagen Caddy», державний номерний знак НОМЕР_2 , відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_3 був ОСОБА_1 .

Постановою Ірпінського міського суду Київської області від 11.06.2015 у справі №367/3429/15-п водія автомобіля марки «Skoda Fabia», державний номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_3 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення та притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді стягнення штрафу.

Станом на дату дорожньо-транспортної пригоди, цивільно-правова відповідальність власника автомобіля марки «Skoda Fabia», державний номерний знак НОМЕР_1 , була застрахована ПрАТ «СК «Україна» на підставі Договору №АІ/4455933.

Відповідно до звіту про оцінку вартості збитку нанесеного власнику пошкодженого колісного транспортного засобу (КТЗ) від 27.05.2015 №96/05/15 вартість відновлювального ремонту автомобіля «Volkswagen Caddy», державний номерний знак НОМЕР_2 , з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу склала 37 361,42 грн.

29.02.2016 ОСОБА_1 (цедент) та Фізична особа-підприємець Шиян Денис Сергійович (цесіонарій) уклали договір відступлення права вимоги (цесія) виплати страхового відшкодування (далі - Договір цесії), за умовами та на підставі якого власник пошкодженого автомобіля марки «Volkswagen Caddy», державний номерний знак НОМЕР_2 , ОСОБА_1 відступив цесіонарію всі права вимоги, що виникли у цедента у зв`язку із фактом настання дорожньо-транспортної пригоди за участю автомобіля «Skoda Fabia», державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_3 , відповідальність якого застрахована згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 02.12.2014, номер полісу АІ/4455933, у страховій компанії ПрАТ «СК «Україна».

Пунктом 1.2 Договору цесії передбачено, що внаслідок укладення цього договору цесіонарій займає місце цедента (як кредитора) в зобов`язаннях, що виникли із вищезазначеної дорожньо-транспортної пригоди, у тому числі права одержання грошового відшкодування понесеної шкоди майну цедента від винної особи, страхової компанії або від МТСБУ, у передбачених законом випадках.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.512 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України).

29.02.2016 року Фізичною особою-підприємцем Шияном Денисом Сергійовичем (клієнт) та ТОВ «Маркс.Капітал» (фактор) було укладено договір про надання фінансових послуг факторингу №5/29- 02/2016 (далі - Договір факторингу), згідно з п.1.1 якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, клієнт передає фактору, а фактор приймає і зобов`язується оплатити клієнтові усі права вимоги за грошовими зобов`язаннями, що виникли у клієнта з договорів відступлення права вимоги (цесії) виплати страхового відшкодування відповідно до додатку № 1 до цього договору, зокрема, з договору відступлення права вимоги (цесії) виплати страхового відшкодування від 29.02.2016 року (позиція №33 в додатку №1).

В силу цього договору фактор займає місце клієнта (як кредитора) в зобов`язаннях, що виникли із вищезазначеного договору, відносно усіх прав клієнта, у тому числі права одержання від боржника сум основного боргу, відсотків, неустойок у повному обсязі (п.1.2 Договору факторингу).

За умовами пункту 1.4 Договору факторингу зобов`язаною особою (боржником) є ОСОБА_3 (позиція №33 додатку №1 до Договору факторингу), ПрАТ «СК «Україна», МТСБУ у порядку, передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відповідно до ч.1 ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За умовами ч.1 ст.1084 ЦК України якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові.

Отже, починаючи з 29.02.2016 кредитором у договірному зобов`язанні за страховою подією (дорожньо-транспортною пригодою, що відбулася 23.05.2015) є ТОВ «Маркс.Капітал».

Позивач зазначає, що в порушення умов Договору №АІ/4455933, ПрАТ «СК «Україна» не здійснило виплату страхового відшкодування у передбачений законом строк (протягом 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування).

Судом встановлено, що ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.03.2018 було відкрито провадження у справі №910/842/18 про банкрутство ПрАТ «СК «Україна».

19.09.2018 ТОВ «Маркс.Капітал» звернулось до Господарського суду міста Києва із заявою про грошові вимоги до ПрАТ «СК «Україна», у тому числі за зобов`язанням, яке виникло на підставі страхової події від 23.05.2015 за Договором АІ/4455933.

Листом від 19.10.2018 вих.№01/19.10.2018 ТОВ «Маркс.Капітал» було подано уточнення (вих.№ 01/12.10.2018 від 12.10.2018) до заяви про грошові вимоги до ПрАТ «СК «Україна» у справі №910/842/18, у тому числі за зобов`язанням, яке виникло на підставі страхової події від 23.05.2015 за Договором АІ/4455933. Уточнення стосувалися детального розрахунку заборгованості ПрАТ «СК «Україна» перед ТОВ «Маркс.Капітал».

Судом встановлено, що ТОВ «Маркс.Капітал» у заяві про грошові вимоги до ПрАТ «СК «Україна» просило визнати відповідні грошові вимоги та включити їх до реєстру вимог кредиторів у загальному розмірі 4 941 518,06 грн, у тому числі за страховою подією від 23.05.2015 на суму 47 865,56 грн, з яких завданий збиток у розмірі 30 634,52 грн, 3% річних у розмірі 2 205,69 грн, інфляційні втрати у розмірі 11 227,51 грн та пеня у розмірі 3 797,84 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.11.2018 року у справі №910/842/18 позивача визнано кредитором ПрАТ «СК «Україна» першої черги на суму 3 524,00 грн, шостої черги на суму 4 937 944,06 грн, в тому числі, з урахуванням Ухвали Господарського суду від 29.06.2021 у справі №910/842/18 і за договором від 29.02.2016 №5/29-02/2016.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.07.2019 року в справі №910/842/18 затверджено звіт ліквідатора та ліквідаційний баланс, постановлено ліквідувати ПрАТ «СК «Україна», у зв`язку з неможливістю останнього виконати свої зобов`язання перед кредиторами, а також встановлено, що вимоги кредиторів, які визнані судом та включені до реєстру вимог кредиторів, не задоволені, у зв`язку з тим, що ліквідатором не виявлено достатньо майнових активів, які підлягають включенню до ліквідаційної маси для погашення кредиторських вимог.

Враховуючи ліквідацію ПрАТ «СК «Україна», листом від 10.09.2019 позивач звернувся до МТСБУ із заявою про виплату відшкодування в сумі, зокрема, 51 726,35 грн, з яких 30 634,52 грн сума відшкодування, 2 205,69 грн 3% річних, 11 227,51 грн інфляційні втрати та 7 658,63 грн пені.

Зважаючи на часткове задоволення відповідачем вимог позивача, викладених у заяві від 10.09.2019, та сплату останнім лише основної суми страхового відшкодування, що підтверджується випискою з банківського рахунку ТОВ «Маркс Капітал» від 01.10.2019, позивач звернувся до суду з цим позовом про стягнення з МТСБУ 21 091,83 грн, з яких: 2 205,69 грн 3% річних, 11 227,51 грн інфляційних втрат та 7 658,63 грн пені.

Оцінюючи наявні у матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Частиною 2 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Законодавчі вимоги щодо застосування преюдиції у господарському процесі передбачені ч.4 ст.75 ГПК України, згідно з якою обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Вказаний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 910/9823/17.

Таким чином, розмір грошової вимоги в сумі 47 865,56 грн (у тому числі: 30 634,52 грн - розмір завданого збитку, 2 205,69 грн - 3% річних, 11 227,51 грн - інфляційні втрати та 3 797,84 грн - пеня) та обґрунтованість вимог ТОВ «Маркс.Капітал» (як нового кредитора) до ПрАТ «СК «Україна» в цій частині встановлені судовим рішенням у справі №910/842/18, мають преюдиційне значення і не підлягають повторному доказуванню.

Водночас, як встановлено судом, позивач безпідставно посилається на те, що розмір заборгованості ПрАТ «СК «Україна» перед ТОВ «Маркс.Капітал» у зобов`язанні, яке виникло на підставі Договору №АІ/4455933, становив 51 726,35 грн, з яких: 30 634,52 грн - завданий збиток, 2 205,69 грн - 3% річних, 11 227,51 грн - інфляційні втрати та 7 658,63 грн - пеня.

Як вбачається з детального розрахунку розміру грошових вимог від 12.10.2018 (додаток до уточнень вих.№ 01/12.10.2018 від 12.10.2018 до заяви про грошові вимоги), на підставі якого Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.11.2018 року у справі №910/842/18 визнано кредиторські вимоги позивача зокрема, в частині зобов`язань за Договором №АІ/4455933, розмір пені становить 3 797,84 грн. і нарахований він за 181 день, як того вимагають приписи ч.6 ст.232 Господарського кодексу України.

Таким чином, позивачем безпідставно заявлено вимоги про стягнення пені у розмірі 7658, 63 грн, в той час як доведеними в межах розгляду справи №910/842/18, в частині зобов`язань за Договором №АІ/4455933, є вимоги про стягнення пені у розмірі 3797,84 грн.

Разом з тим, ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.07.2019 в справі №910/842/18 затверджено звіт ліквідатора та ліквідаційний баланс, ліквідовано банкрута - ПрАТ «СК «Україна» та закрито провадження у справі.

Вказаною ухвалою встановлено, що вимоги кредиторів, які визнані судом та включені до реєстру вимог кредиторів, не задоволені, у зв`язку з тим, що ліквідатором не виявлено достатньо майнових активів, що підлягають включенню до ліквідаційної маси для погашення кредиторських вимог.

Отже, факт недостатності коштів та майна страховика ПрАТ «СК «Україна» - учасника МТСБУ для задоволення вимог його кредиторів є встановленим.

Таким чином, станом на момент звернення позивача із цим позовом до суду його визнано кредитором ПрАТ «СК «Україна» із грошовими вимогами, в тому числі у розмірі 47 865,56 грн, з яких: 30 634,52 грн - завданий збиток, 2 205,69 грн - 3% річних, 11 227,51 грн - інфляційні втрати та 3 797,84 грн - пеня. Проте, під час провадження у справі про банкрутство у ПрАТ «СК «Україна» не виявлено майна або інших активів, за рахунок яких могли бути задоволені вказані вимоги позивача.

Підпунктом ґ пункту 41.1 статті 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що Моторне (транспортне) страхове бюро України за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим законом у разі недостатності коштів та майна страховика - учасника МТСБУ, що визнаний банкрутом та/або ліквідований, для виконання його зобов`язань за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

На підставі вказаної правової норми ТОВ «Маркс.Капітал» звернулося до МТСБУ із заявою від 10.09.2019 про здійснення регламентних виплат, у тому числі за Договором №АІ/4455933, у сумі 51 726,35 грн, з яких: 30 634,52 грн - сума страхового відшкодування, 2 205,69 грн - 3% річних, 11 227,51 грн - інфляційні втрати та 7 658,63 грн - пеня.

Згідно з наявними у матеріалах справи документами, 26.09.2019 відповідач частково виплатив позивачу лише суму страхового відшкодування у розмірі 30 634,52 грн, що підтверджується банківською випискою з рахунку позивача.

Щодо іншої частини вимог, то відповідач вважає, що у нього відсутній обов`язок із сплати замість ліквідованого страховика 3% річних, інфляційних втрат та пені, оскільки ним не порушувались права потерпілої особи (не прострочувалась страхова виплата), а також у зв`язку з тим, що у МТСБУ відсутній обов`язок відшкодовувати інші вимоги, крім суми страхового відшкодування, яке не було виплачене ліквідованим страховиком, однак суд не погоджується із такими доводами відповідача з огляду на таке.

Відповідно до п.9.1 ст.9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування.

Згідно з п.22.1 ст.22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Статтею 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

У контексті статей 524, 533-535, 625 Цивільного кодексу України можна зробити висновок, що грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку.

Аналогічної правової позиції дотримується Велика Палата Верховного Суду, зокрема, у постановах від 16.01.2019 у справі №373/2054/16-ц та від 19.06.2019 у справі №703/2718/16-ц, а також такі висновки містяться у постановах Верховного Суду від 18.10.2018 у справі №910/11965/16, від 20.11.2018 у справі №910/23457/17, від 31.01.2018 у справі №910/8399/17, від 03.09.2018 у справі №910/5811/16, від 15.03.2018 у справі №910/9978/15, від 31.07.2019 у справі №910/3692/18 та постанові Верховного Суду України від 06.06.2012 №6-49цс12.

Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання зі сплати коштів.

У частині третій статті 510 Цивільного кодексу України визначено, що якщо кожна зі сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Саме до таких грошових зобов`язань належить укладений договір про надання послуг, оскільки він установлює ціну договору - страхову суму.

Відтак, правовідносини з виплати страхового відшкодування, які склалися між сторонами у справі на підставі договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, є грошовим зобов`язанням.

Стаття 625 ЦК України встановлює відповідальність за порушення грошового зобов`язання.

Зокрема, відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом викладених норм правовідношення, в якому страховик, у разі настання страхового випадку, зобов`язаний здійснити страхову виплату, є грошовим зобов`язанням, на суму якого у разі прострочення його виконання страховиком нараховуються суми, передбачені законом і договором страхування (зокрема, пеня, 3 % річних, інфляційні втрати).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30.01.2018 у справі № 910/17993/15, а також у постановах Верховного суду від 07.09.2021 та 20.07.2020 у справі №910/14293/19.

Щодо нарахування пені за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, суд відзначає, що наслідки прострочення страховиком відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну, визначені нормами статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», згідно з пунктом 36.5 якої за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

З огляду на викладене, існує стала судова практика Верховного Суду, що в разі прострочення боржником (страховою компанією) виконання грошового зобов`язання, передбаченого договором страхування, зокрема виплати суми страхового відшкодування, страхова компанія зобов`язана сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, а також пеню.

В свою чергу, правовідносини за договором страхування в процедурі ліквідації страховика і після її завершення врегульовані Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (відповідно до приписів якого здійснювалось провадження у справі №910/842/18 про банкрутство ПрАТ «СК «Україна»).

За загальним правилом, викладеним в п.3 ч.1 ст.20 Закону України «Про страхування», при настанні страхового випадку страховик зобов`язаний здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення страхової виплати (страхового відшкодування) шляхом сплати страхувальнику неустойки (штрафу, пені), розмір якої визначається умовами договору страхування або законом.

Норми статті 87 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» не регулюють наслідки незадоволення вимог кредиторів у процедурі банкрутства страховика через недостатність у нього майна, а норма ч.5 ст.45 зазначеного Закону встановлює, що вимоги, не задоволені за недостатністю майна, вважаються погашеними.

Натомість, спеціальні норми Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлюють виняток з цього правила щодо страховиків та визначають порядок задоволення вимог кредиторів страховика, що не були задоволені у процедурі банкрутства страховика, через недостатність майна страховика.

Так, відповідно до п.20.3 ст.20 цього закону у разі ліквідації страховика за рішенням визначених законом органів обов`язки за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності виконує ліквідаційна комісія. Обов`язки страховика за такими договорами, для виконання яких у страховика, що ліквідується, недостатньо коштів та/або майна, приймає на себе МТСБУ. Виконання обов`язків у повному обсязі гарантується коштами відповідного централізованого страхового резервного фонду МТСБУ на умовах, визначених цим законом.

Підпунктом «ґ» пункту 41.1 статті 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим законом, у разі її заподіяння, у разі недостатності коштів та майна страховика - учасника МТСБУ, що визнаний банкрутом та/або ліквідований, для виконання його зобов`язань за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

За змістом викладених норм, що регулюють правила переходу від ліквідованого страховика до МТСБУ обов`язків за договором страхування, МТСБУ виконує обов`язки цього страховика відповідно до умов договору страхування в повному обсязі.

При цьому, преамбула ст.41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» щодо відшкодування МТСБУ шкоди на умовах, визначених цим законом не може тлумачитись без взаємозв`язку із положеннями підпункту «ґ» пункту 41.1 цієї статті та із положеннями пункту 20.3 статті 20 цього закону, пункту 3 статті 20 Закону України «Про страхування».

Зазначені нормативні акти в цілому та наведені норми зокрема не передбачають винятків із загального правила про майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення страхової виплати (страхового відшкодування) шляхом сплати страхувальнику неустойки (штрафу, пені) та відповідно до статті 625 ЦК України - сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми.

На підставі норм п.20.3 ст.20 та ст.41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» має місце перехід обов`язків до МТСБУ за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності ліквідованого страховика.

При цьому, МТСБУ не звільняється від обов`язку сплачувати за страховика, що допустив прострочення виплати суми страхового відшкодування, передбачені законом суми пені, 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих за прострочення ліквідованим страховиком виплати суми страхового відшкодування, оскільки ці нарахування в силу закону (ч.2 ст.625 ЦК України та п.36.5 ст.36 України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів») є невід`ємною складовою частиною боргу зі сплати страхового відшкодування за договором страхування.

Враховуючи наведене, для вирішення спору про покладення на МТСБУ (відповідно до п.20.3 ст.20 та підпункту «ґ» п.41.1 ст.41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів») обов`язку сплачувати за ліквідованого страховика окрім суми страхового відшкодування також пеню, 3% річних та інфляційні втрати за прострочення виплати страхового відшкодування, допущене страховиком, обставини прострочення МТСБУ виплати страхувальнику цього страхового відшкодування не входять до предмету доказування та не підлягають оцінці.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.07.2020 у справі №910/14293/19.

З огляду на викладене суд відхиляє доводи відповідача щодо відсутності у нього жодних боргових зобов`язань перед позивачем.

Разом із цим, суд зауважує, що обставини правильності розрахунків спірних сум пені, 3% річних та інфляційних втрат, які були визнані як кредиторські вимоги у справі №910/842/18 про банкрутство ПрАТ «СК «Україна», встановлені ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.11.2018 у справі №910/842/18 і в силу приписів статті 75 ГПК України не потребують повторного доведення.

З огляду на встановлений судом факт переходу до позивача права вимоги до відповідача зі сплати спірного страхового відшкодування та оплату МТСБУ лише частини тіла цього відшкодування, суд дійшов висновку про доведеність позивачем (як новим кредитором) позовних вимог в частині стягнення з відповідача 2 205,69 грн 3% річних, 11 227,51 грн інфляційних втрат та 3 797,84 грн пені. Однак позивачем не надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження позовних вимог в частині стягнення пені у сумі 3 860,79 грн (7 658,63 грн - 3 797,84 грн).

В той же час, у відзиві на позовну заяву відповідач просив суд застосувати наслідки спливу позовної давності до пред`явлених позивачем вимог та відмовити у задоволенні позову на цій підставі.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже, початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно з ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за грошовим зобов`язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання зобов`язання.

Як зазначалось вище, правовідносини з виплати страхового відшкодування, які склалися між сторонами у справі на підставі договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, є грошовим зобов`язанням.

Тож у контексті спірних правовідносин таке право на позов має бути пов`язане, зокрема, з початком виникнення відповідного обов`язку у МТСБУ щодо виконання зобов`язань ліквідованого страховика.

Аналіз положень пунктів 2, 3 статті 20 та пункту 41.1 статті 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» свідчить, що обов`язок із виконання договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності покладено на страхову компанію до завершення процедури її ліквідації в особі ліквідаційної комісії, а у разі недостатності коштів (майна) на МТСБУ.

Отже, з урахуванням положень підпункту «ґ» пункту 41.1 статті 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», обов`язок МТСБУ щодо відшкодування шкоди замість ліквідованого страховика виникає з моменту встановлення судом факту недостатності коштів та майна такого страховика, чим, у цьому випадку, є дата постановлення ухвали господарського суду про затвердження звіту ліквідатора та ліквідаційного балансу, закриття провадження у справі про банкрутство страховика - банкрута. Важливим при цьому є врахування судами обставин того, що вимоги кредиторів не були задоволені, у зв`язку з відсутністю достатніх майнових активів, що підлягають включенню до ліквідаційної маси.

Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права викладено у постанові Верховного Суду від 07.09.2021 у справі №910/14293/19.

Відтак право вимоги позивача до МТСБУ за невиконаними зобов`язаннями ліквідованого страховика виникає саме з моменту ліквідації такого страховика ухвалою господарського суду у справі про банкрутство, а не від дати настання страхової події, як зазначає відповідач.

Ліквідація ПрАТ «СК «Україна» відбулась за постановленою ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.07.2019 у справі №910/842/18.

Відтак початком перебігу строку позовної давності у даній справі є дата постановлення господарським судом ухвали про ліквідацію ПрАТ «СК «Україна».

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся з цим позовом до суду 13.12.2021 (здано позов до відділення поштового зв`язку для його пересилання на адресу суду).

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що звернення позивача до суду щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат здійснено в межах строку загальної позовної давності у три роки.

Крім того, судом враховано, що до вимоги про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується спеціальний скорочений строк позовної давності в один рік (п.1 ч.2 ст.258 ЦК України).

Скорочений строк позовної давності в один рік на пред`явлення вимоги про стягнення пені в даному випадку мав би закінчитись 17.07.2020, в той час як позивачем було подано даний позов до Господарського суду міста Києва лише 13.12.2021.

Однак, 02.04.2020 набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», згідно з яким Розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 12, яким передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Тобто, строк позовної давності за вимогою про стягнення з відповідача пені в силу п.12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України продовжено на строк дії карантину.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» установлено на всій території України карантин з 12.03.2020.

Таким чином, строк позовної давності за вимогою про стягнення з МТСБУ пені, перебіг якого почався з 17.07.2019, станом на дату подання позову був продовжений в силу пункту 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України та відповідно не пропущений позивачем.

Отже, ТОВ «Маркс.Капітал» не було пропущено строку позовної давності за вимогами про стягнення з МТСБУ пені, 3% річних та інфляційних втрат.

Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.

З огляду на викладене та встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у цій справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і в процесуальному сенсах.

За таких обставин, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення позовних вимог ТОВ «Маркс.Капітал» в частині стягнення з відповідача 2 205,69 грн 3% річних, 11 227,51 грн інфляційних втрат та 3 797,84 грн пені. Водночас, у задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені на суму 3 860,79 грн слід відмовити.

Крім того, у позовній заяві позивачем заявлено клопотання про покладення на відповідача витрат на професійну правничу допомогу у сумі 5 000,00 грн.

Згідно з ч.3 ст.126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч.8 ст.129 ГПК України, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

На підтвердження понесених судових витрат позивач долучив до матеріалів справи:

- копію ордеру серія ВІ № 1033616 від 23.02.2021, виданого адвокату Терзі О.С. на підставі договору про надання правової допомоги від 26.10.2020 № 11/2020 на представлення інтересів в Господарському суді міста Києва;

- копію договору про надання професійної правничої допомоги від 26.10.2020 №11/2020, укладеного між ТОВ «Маркс.Капітал» та адвокатом Терзі О.С.;

- копію додаткової угоди від 26.10.2020 № 1 до договору № 11/2020, за умовами якої клієнт доручив, а адвокат прийняв на себе зобов`язання надавати клієнту професійну правничу допомогу;

- копію акта надання послуг від 30.09.2021 до договору № 11/2020 із детальним описом робіт (наданих послуг) до цього акта у справі за полісом №АІ/4455933 на загальну суму 5000,00 грн.

Відповідач у поданому суду відзиві просив зменшити заявлені позивачем витрати на правову допомогу, посилаючись на їх не співмірність з ціною позову та однотипність поданих позовів, які знаходяться у провадженні Господарського суду міста Києва.

Судом встановлено, що Терзі Олександр Сергійович є адвокатом в розумінні Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», що підтверджується інформацією, розміщеною на офіційному вебсайті Національної асоціації адвокатів України.

За змістом статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Разом з тим, відповідно до ст.15 ГПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (стаття 16 ГПК України). Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п.12 ч.3 ст.2 ГПК України).

Водночас, за змістом ч.4 ст.126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5 ст.126 ГПК України).

Частиною 6 статті 126 ГПК України встановлено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами

У розумінні положень ч.5 ст.126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони.

В той же час, Об`єднана палата Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду у постанові від 03.10.2019 у справі №922/445/19 зазначила, що загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч.4 ст.129 ГПК України. Разом з тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема, відповідно до ч.5 ст.129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого ч.4 ст.129 ГПК України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 цього Кодексу. Під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

Окрім того, при визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України»).

Отже, для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача відповідно до положень ст.ст. 126, 129 ГПК України має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір цих витрат є розумним та виправданим. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи та витрачений адвокатом час.

Судом враховано, що адвокат Терзі О.С. перебуває у договірних відносинах з позивачем, предметом яких є надання професійної правничої допомоги, з жовтня 2020 року (тобто, станом на дату подання даного позову - понад 13 місяців), при цьому згідно з інформацією з Єдиного державного реєстру судових рішень адвокатом Терзі О.С. було здійснено представництво позивача в більш ніж в 30-ти тотожних з даною справ про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат з МТСБУ за зобов`язаннями ліквідованого ПАТ "СК Україна", у зв`язку з чим у суду виникли обґрунтовані підстави вважати, що представником позивача вже здійснювався аналіз нормативно-правової бази, що регулюють спірні правовідносини, аналіз судової практики Верховного Суду щодо застосування норм права у спірних правовідносинах, визначалася тактика захисту прав та інтересів клієнта, здійснювалася підготовка та узгоджувалася з клієнтом правова позиція щодо подачі позовної заяви до МТСБУ, тому відсутні підстави вважати, що при підготовці позовної заяви у даній справі (після подання тотожних позовів, наприклад, у справах №910/12986/21, №910/10682/21, №910/11116/21, №910/11458/21, №910/12026/21, №910/10602/21, №910/11635/21, №910/11902/21, №910/10821/21, №910/11906/21, №910/11907/21, №910/11114/21, №910/10810/21, №910/15150/21, №910/15158/21, №910/15159/21, № 910/15160/21, №910/15161/21, № 910/15290/21, №910/15291/21, №910/15293/21, №910/15295/21, №910/15298/21, №910/16194/21, №910/16196/21) адвокат виконував вказані роботи, які потребують затрат часу - 3 години.

Враховуючи обставини справи, її складність, предмет та підстави позовних вимог, часткове задоволення позову та той факт, що справа розглядається судом в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, суд дійшов висновку про необхідність покладення на відповідача витрат позивача на правову допомогу у розмірі 2 500 грн, що є пропорційним предмету спору, складності даної справи та обсягом робіт (наданих послуг), виконаних за договором про надання професійної правничої допомоги №11/2020 від 26.10.2020.

З огляду на часткове задоволення позовних вимог, за приписами статті 129 ГПК України судові витрати зі сплати судового збору слід покласти на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст.13, 73, 74, 76 - 79, 86, 129, 236 - 238, 240, 241, 247- 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Моторного (транспортного) страхового бюро України (Русанівський бульвар, буд.8, м.Київ, 02154; ідентифікаційний код 21647131) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Маркс.Капітал» (вул.Колективна, буд.10, м.Полтава, 36023; ідентифікаційний код 37686922) 2 205 (дві тисячі двісті п`ять) грн 69 коп. 3% річних, 11 227 (одинадцять тисяч двісті двадцять сім) грн 51 коп. інфляційних втрат, 3 797 (три тисячі сімсот дев`яносто сім) грн 84 коп. пені, 2 500 (дві тисячі п`ятсот) грн витрат на професійну правничу допомогу та 1 854 (одну тисячу вісімсот п`ятдесят чотири) грн 48 коп. судового збору.

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22.02.2022.

Суддя Тетяна КАПЦОВА