СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2022 року м. Харків Справа № 917/987/20

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Білоусова Я.О., суддя Плахов О.В. , суддя Пуль О.А.

за участі секретаря судового засідання Діденко Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду в режимі відеоконференції за допомогою системи відеоконференцзв`язку "EasyCon" апеляційну скаргу Заступника керівника Полтавської обласної прокуратури (вх.№3143 П/2) на рішення Господарського суду Полтавської області від 06.09.2021 (прийняте у приміщенні Господарського суду Полтавської області суддею Кльоповим І.Г., повний текст рішення складено 14.09.2021) та на додаткове рішення Господарського суду Полтавської області від 17.09.2021 (прийняте у приміщенні Господарського суду Полтавської області суддею Кльоповим І.Г.) у справі №917/987/20

за позовом Першого заступника керівника Решетилівської окружної прокуратури Полтавської області в інтересах держави в особі Полтавської обласної державної адміністрації, м. Полтава,

до 1) Решетилівської районної державної адміністрації Полтавської області, м.Решетилівка, Полтавська область,

2) Товариства з обмеженою відповідальністю агрооб`єднання фермерських господарств "Еліта", с. Малий Бакай, Решетилівський район, Полтавська область,

за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів: 1) Решетилівська міська територіальна громада Полтавської області в особі Решетилівської міської ради Полтавської області, м.Решетилівка, Полтавська область,

2) Сектор з питань надання реєстраційних послуг Решетилівської районної державної адміністрації Полтавської області, м.Решетилівка, Полтавська область,

про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним, скасування державної реєстрації права оренди земельної ділянки, зобов`язання повернути земельну ділянку,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2020 року перший заступник керівника Кобеляцької місцевої прокуратури Полтавської області (наразі - Решетилівська окружна прокуратура Полтавської області) в інтересах держави в особі Полтавської обласної державної адміністрації звернувся до Господарського суду Полтавської області з позовом до Решетилівської районної державної адміністрації Полтавської області та Товариства з обмеженою відповідальністю агрооб`єднання фермерських господарств "Еліта", в якому просив суд:

- визнати недійсним договір оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення, площею 158,3 га, укладений між Решетилівською районною державною адміністрацією Полтавської області та Товариством з обмеженою відповідальністю агрооб`єднання фермерських господарств "Еліта", зареєстрований у відділі Держкомзему у Решетилівському районі 14.09.2012;

- скасувати державну реєстрацію права оренди земельної ділянки Товариства з обмеженою відповідальністю агрооб`єднання фермерських господарств "Еліта" за договором оренди земельної ділянки від 14.09.2012, внесеного до Державного реєстру земель за №003484, шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно;

- зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю агрооб`єднання фермерських господарств "Еліта" повернути орендовану земельну ділянку площею 158,30 га на території Малобакайської сільської ради Решетилівського району Полтавської області вартістю 4 млн. 810 тис.грн.

Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 08.07.2021 суд замінив Кобеляцьку місцеву прокуратуру Полтавської області на Решетилівську окружну прокуратуру Полтавської області, а також замінив третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Малобакайську сільську раду Решетилівського району Полтавської області на її правонаступника Решетилівську міську територіальну громаду Полтавської області в особі Решетилівської міської ради.

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 06.09.2021 відмовлено у задоволенні позову.

Відмовляючи у задоволенні позову суд виходив з того, що прокуратурою не доведено, що спірна земельна ділянка, договір оренди щодо якої визнається недійсним за цим позовом, належить до земель лісогосподарського призначення, а тому на неї не поширюється правовий статус таких земель та відповідно не поширюються положення статті 57 Земельного кодексу України. Крім того, позивачем не надано доказів щодо неправомірного використання орендарем ТОВ АФГ Еліта земельної ділянки з кадастровим номером :00:005:0001 площею 158,30 га, порушення відповідачем 2 норм земельного, лісового чи природоохоронного законодавства. Тому позовна вимога про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення, площею 158,3 га, укладеного між Решетилівською районною державною адміністрацією Полтавської області та ТОВ АФГ Еліта, зареєстрованого у відділі Держкомзему в Решетилівському районі 14.09.2012 за № 03484, визнана судом необґрунтованою та не задоволена судом. Оскільки вимога про скасування державної реєстрації права оренди земельної ділянки є похідною від вимоги про визнання договору оренди землі недійсним, вона також не задоволена судом. Щодо вимоги про скасування державної реєстрації права оренди земельної ділянки ТОВ АФГ Еліта за договором оренди земельної ділянки, внесеного до Державного реєстру земель 14.09.2012 за № 003484, шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, суд зазначив, що право оренди ТОВ АФГ Еліта щодо користування спірною земельною ділянкою площею 158,3 га виникло з моменту державної реєстрації оскаржуваного договору оренди землі 14.09.2012 згідно діючих на час реєстрації норм законодавства. Однак відомості щодо зазначеного речового права оренди не внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно згідно вимог Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. А тому, суд дійшов висновку про неможливість скасувати державну реєстрацію речового права, яку не було проведено, що є окремою підставою для відмови в задоволенні відповідної позовної вимоги. Також, суд не задовольнив позовну вимогу про зобов`язання ТОВ АФГ Еліта повернути орендовану земельну ділянку площею 158,3 га на території Малобакайської сільської ради Решетилівського району Полтавської області до земель запасу Малобакайської сільської ради Решетилівського району Полтавської області вартістю 4 млн. 810 тис. грн., оскільки дана вимога є похідною від решти позовних вимог, які були визнані необґрунтованими судом при розгляді даної справи.

Додатковим рішенням Господарського суду Полтавської області від 17.09.2021 стягнуто з Полтавської обласної державної адміністрації на користь Товариства з обмеженою відповідальністю агрооб`єднання фермерських господарств "Еліта" 8600,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Додаткове рішення обґрунтовано тим, що факт понесення відповідачем витрат на професійну правничу допомогу та сума таких витрат підтверджується матеріалами справи, позивач будь-яких заперечень стосовно розміру понесених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу не заявляв, відповідних доказів суду не надав, в порядку визначеному п.5 ст.126 ГПК України не звертався до суду з клопотанням про їх зменшення, тому суд дійшов висновку про необхідність розподілу судових витрат виходячи з суми сплаченої відповідачем.

Заступник керівника Полтавської обласної прокуратури з рішенням та додатковим рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Полтавської області від 06.09.2021 у справі №917/987/20 та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, а також скасувати додаткове рішення Господарського суду Полтавської області від 17.09.2021 у справі №917/987/20 та відмовити у стягненні витрат на правничу допомогу.

Скарга обґрунтована тим, що прокуратурою надано достовірні докази віднесення спірної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення. У матеріалах справи наявна копія оспорюваного договору оренди земель лісогосподарського призначення, а тому посилання суду на прохальну частину позову (у якій допущено технічну описку і зазначено про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення) є безпідставним. Зазначає, що судом першої інстанції зроблено помилковий висновок про те, що відсутність належно проведеної нормативної грошової оцінки земельної ділянки не є підставою для визнання договору оренди недійсним.

11.11.2021 до суду від Полтавської обласної державної адміністрації надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№13100), в якому позивач підтримує апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Господарського суду Полтавської області від 06.09.2021 у справі №917/987/20 повністю та ухвалити нове рішення у цій справі; скасувати додаткове рішення Господарського суду Полтавської області від 17.09.2021 у справі №917/987/20 повністю, посилаючись на те, що судом не досліджено питання, на якій правовій підставі до Державного земельного кадастру були внесені відомості, що вказана земельна ділянка за своїм цільовим призначенням є земельною ділянкою саме сільськогосподарського призначення, а не лісогосподарського, як зазначено в документі із землеустрою. Судом не досліджено витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку в частині експлікації земельних угідь. Зокрема, судом не враховано, що земельна ділянка вкрита лісовою (деревною та чагарниковою) рослинністю. Просить поновити строк для подання листа Юридичного департаменту Полтавської обласної державної адміністрації від 23.09.2021 №02.1-04/4254; листа Полтавської районної державної адміністрації від 29.09.2021 №01-31/3197; листа Юридичного департаменту Полтавської обласної державної адміністрації від 27.09.2021 №02.1-02/4312; листа Головного управління Держгеокадастру в Полтавській області від 20.10.2021 №13-16-0.3-6580/2-21 та долучити їх до матеріалів справи, посилаючись на те, що після прийняття рішення позивачем було направлено відповідні запити та отримані на них відповіді.

24.11.2021 до суду від 2-го відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№13619), в якому ТОВ АФГ "Еліта" проти апеляційної скарги заперечує, просить рішення Господарського суду Полтавської області від 06.09.2021 та додаткове рішення Господарського суду Полтавської області від 17.09.2021 у справі №917/987/20 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на те, що документи, що містяться в наданій прокуратурою технічній документації із землеустрою, не можуть бути належними доказами в даній справі, а саме доказами віднесення спірної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення з цільовим призначенням 09.01. для ведення лісового господарства і пов`язаних з ним послуг, оскільки з такої технічної документації не можливо встановити, що вона розроблена саме щодо спірної земельної ділянки з кадастровим номером :00:005:0001, правомірність укладення договору оренди щодо якої є предметом розгляду в даній справі. Проти долучення додаткових документів, наданих позивачем, заперечує.

05.01.2022 до суду від 2-го відповідача надійшли додаткові пояснення (вх.№94), які ТОВ АФГ "Еліта" просить приєднати до матеріалів справи та взяти їх до уваги під час розгляду апеляційної скарги.

25.01.2022 до суду від позивача надійшли письмові пояснення (вх.№916), в яких позивач, зокрема вказує, що у довідці Головного управління Держкомзему у Полтавській області від 07.12.2010 №3418 помилково зазначено щодо земельної ділянки площею 153,8 га, яка знаходиться на території Малобакайської сільської ради, неправильний кадастровий номер :00:005:0006. Також помилка міститься на кадастровому плані земельної ділянки ТОВ агрооб`єднання фермерських господарств "Еліта" на території Малобакайської сільської ради Решетилівського району Полтавської області, але на цьому ж кадастровому плані земельної ділянки наявна позначка про визначення кадастрового номера земельної ділянки станом на 26.11.2011, відповідно до якої правильний кадастровий номер цієї земельної ділянки - :00:005:0001.

Прокурор у судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги та просив суд її задовольнити.

Представник позивача у судовому засіданні в режимі відеоконференції за допомогою системи відеоконференцзв`язку "EasyCon" підтримав апеляційну скаргу та просив суд її задовольнити.

Представник другого відповідача у судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Інші учасники провадження у справі у судове засідання не прибули, про час і місце слухання справи були повідомлені належним чином ухвалою суду від 10.01.2022.

Колегія суддів розглянувши клопотання позивача про долучення до матеріалів справи нових доказів, зазначає наступне.

За приписами ч.3 ст.269 ГПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом апеляційної інстанції лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Господарський процесуальний кодекс України допускає випадки подачі на стадії апеляційного розгляду нових доказів для підтвердження обставин, на які посилається сторона. Однак неприйнятною є ситуація, коли суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову, а учасник справи просить долучити новий доказ, який був отриманий після вирішення справи судом першої інстанції.

Виходячи з принципу змагальності сторін, сторони повинні подати всі докази на підтвердження своєї позиції саме в суді першої інстанції,

Така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 269 ГПК України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів.

Аналогічна правова позиція з цього питання викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі № 908/1908/19.

За таких обставин, колегія суддів не приймає до розгляду нові докази, надані позивачем до відзиву на апеляційну скаргу.

Дослідивши матеріали справи, викладені в апеляційній скарзі доводи та вимоги, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила.

Як вбачається з матеріалів справи, прокурор в позовній заяві посилається на те, що рішенням тринадцятої сесії четвертого скликання від 17 листопада 2004 року Малобакайської сільської ради погоджено передачу із земель запасу Малобакайської сільської ради СТОВ «Славутич» в довгострокову оренду терміном на 25 років земельні ділянки загальною площею 161,3 га на території Малобакайської сільської ради.

Розпорядженням голови Решетилівської районної державної адміністрації від 23 листопада 2004 року № 526 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право оренди земельних ділянок ТОВ «Славутич» на території Малобакайської сільської ради Решетилівського району та надано в довгострокову оренду терміном на 25 років земельну ділянку загальною площею 161,3 га на території Малобакайської сільської ради із земель запасу (ліси) для ведення лісового господарства.

Між ТОВ «Славутич» та Решетилівською районною державною адміністрацією 29 листопада 2004 року укладений договір оренди землі лісогосподарського призначення площею 158,3 га терміном на 25 років на території Малобакайської сільської ради Решетилівського району.

Вказаний договір оренди земельної ділянки лісогосподарського призначення зареєстрований у Решетилівському районному відділі Полтавської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 09 березня 2005 року за № 01.

Земельна ділянка лісового фонду площею 3,00 га в межах населеного пункту (село Мушти) на території Малобакайської сільської ради використовується на підставі договору оренди землі, укладеного між Малобакайською сільською радою та ТОВ «Славутич» від 19 листопада 2004 року та зареєстрованого у Решетилівському районному відділі Полтавської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах» від 09 березня 2005 року за №02.

Правонаступником всіх прав та обов`язків СТОВ «Славутич» є ТОВ АФГ «Еліта».

Розпорядженням голови Решетилівської районної державної адміністрації від 24 березня 2011 року № 217 «Про внесення змін до договору оренди земельної ділянки від 2007 року» внесено зміни до договору оренди земельної ділянки від 20 вересня 2007 року, укладеного на території Малобакайської сільської ради Решетилівського району Полтавської області між Решетилівською райдержадміністрацією та ТОВ АФГ «Еліта».

Натомість, як зазначає прокурор, відповідно до листа Решетилівської райдержадміністрації Полтавської області від 28 грудня 2017 року №01-36/2936 у райдержадміністрації відсутні відомості щодо укладення договору оренди спірної земельної ділянки у 2007 році між Решетилівською РДА та ТОВ АФГ «Еліта».

Згідно листа відділу Держгеокадастру в Решетилівському районі від 28 грудня 2017 року № 595/11.4-14 інформація щодо реєстрації договору оренди земельної ділянки лісогосподарського призначення, площею 158,3 га на території Малобакайської сільської ради Решетилівського району, укладеного 20 вересня 2007 року між Решетилівською райдержадміністрацією та ТОВ АФГ «Еліта» у відділі відсутня.

Розпорядженням голови Решетилівської районної державної адміністрації від 17 червня 2011 року № 443 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право оренди земельної ділянки, площею 158,3 га ТОВ АФГ «Еліта» на території Малобакайської сільської ради Решетилівського району.

На підставі розпорядження голови Решетилівської райдержадміністрації № 217 від 24 березня 2011 року «Про внесення змін до договору оренди земельної ділянки від 2007 року» між Решетилівською районною державною адміністрацією та ТОВ «АФГ «Еліта» 14 вересня 2012 підписано договір оренди земельної ділянки площею 158,3 га лісогосподарського призначення для ведення лісового господарства і пов`язаних з ним послуг терміном на 17 років, який зареєстрований у відділі Держкомзему у Решетилівському районі 14 вересня 2012 року за №03484 та підписано акт прийому - передачі земельної ділянки.

Проте, як зазначено в позові, договір оренди земельної ділянки лісогосподарського призначення між Решетилівською райдержадміністрацією та ТОВ АФГ «Еліта» від 14 березня 2012 року укладений з порушенням вимог земельного та лісового законодавства щодо неможливості передачі приватним підприємствам земель лісового фонду на умовах оренди, укладення договору оренди без прийняття розпорядження про передачу в оренду земельної ділянки, укладення договору оренди земельної ділянки без проведення нормативної грошової оцінки, а тому вказаний договір оренди на думку прокурора підлягає визнанню недійсним та скасуванню.

Також, як зазначає прокурор, із внесенням 08 лютого 2006 року змін до Земельного кодексу України, не передбачена передача в оренду земель лісогосподарського призначення. Решетилівська районна державна адміністрація, усупереч законодавству надала земельну ділянку лісогосподарського призначення площею 158,3 га в тимчасове користування (оренду) юридичній особі приватного права для лісогосподарської діяльності. Відповідно до п.5 спірного договору, нормативна грошова оцінка наданої в оренду для ТОВ АФГ «Еліта» земельної ділянки лісового фонду площею 158,3 га земельного запасу Малобакайської ради не проводилась. Оскільки, законодавець чітко визначив, що нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної та комунальної власності, то спірний договір оренди в цій частині суперечить приписам чинного законодавства.

Прокурор зазначає, що пред`явлення даного позову обумовлено порушенням державних та громадських інтересів, оскільки надання в оренду, всупереч законодавчих норм, земель лісогосподарського призначення, що є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах, суперечить основним засадам природоохоронного законодавства, метою якого є захист і відтворення лісових ресурсів. Отже, в даному випадку порушуються економічні інтереси держави у сфері земельних відносин при укладенні договору оренди з порушенням вимог земельного законодавства, наслідками яких є протиправна передача земель лісогосподарського призначення юридичній особі приватної форми власності на умовах оренди, без проведення нормативної грошової оцінки земельної ділянки, відповідних розпоряджень Полтавської обласної державної адміністрації про затвердження проектів землеустрою та надання земельної ділянки в оренду.

Крім того, як зазначено в позові, укладенням вказаного договору оренди земельної ділянки лісогосподарського призначення порушені права Полтавської обласної державної адміністрації як законного розпорядника землями для вказаних цілей на території Полтавської області за межами населених пунктів. Адже відповідно до ч.4 ст. 122 Земельного кодексу України встановлено, що надання земельних ділянок із земель обласного значення та за межами населеного пунктів для всіх потреб віднесено до повноважень обласних державних адміністрацій. Отже, у даному випадку Полтавська обласна державна адміністрація є органом, уповноваженим здійснювати функції держави у спірних правовідносинах.

Кобеляцька місцева прокуратура 27.01.2020 звернулась до Полтавської обласної державної адміністрації з листом за №31/6-1241вих20 щодо правової позиції із вказаного питання.

У відповідь Полтавська обласна державна адміністрація листом від 17.02.2020 за №1251/1/01-52 повідомила, що облдержадміністрація не заперечує щодо подання прокуратурою позову в інтересах Держави в особі Полтавської облдержадміністрації про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним, скасування державної реєстрації договору оренди землі та повернення земельної ділянки лісогосподарського призначення площею 158,3 га, надану Решетилівською райдержадміністрацією ТОВ АФГ «Еліта».

Колегія суддів дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, правильність застосування місцевим господарським судом норм процесуального та матеріального права в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги виходячи з наступного.

Відповідно до ст.57 Земельного кодексу України земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства. Порядок використання земель лісогосподарського призначення визначається законом.

Згідно зі ст.5 Лісового кодексу України до земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, на яких розташовані полезахисні лісові смуги. Віднесення земельних ділянок до складу земель лісогосподарського призначення здійснюється відповідно до земельного законодавства.

Частиною 1 ст.19 Земельного кодексу України передбачено, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

За змістом ч.2 ст.22 Земельного кодексу України до земель сільськогосподарського призначення належать: а) сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); б) несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель інших категорій, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо).

Відповідно до ч.2 ст.55 Земельного кодексу України до земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті: а) зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; в) окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках; г) полезахисними лісовими смугами на землях сільськогосподарського призначення.

Види цільового призначення земель визначено Класифікацією видів цільового призначення земель, затвердженою Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 23.07.2010 №546 та зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 01.11.2010 за № 1011/18306 (надалі - Класифікація). Код та цільове призначення земель згідно Класифікації застосовуються для забезпечення обліку земельних ділянок за видами цільового призначення у державному земельному кадастрі. Дана Класифікація визначає поділ земель на окремі види цільового призначення земель, які характеризуються власним правовим режимом, екосистемними функціями, типами забудови, типами особливо цінних об`єктів.

Таким чином, згідно Земельного кодексу України та Наказу Державного комітету України із земельних ресурсів, яким затверджено Класифікації видів цільового призначення земель, землі сільськогосподарського призначення та лісогосподарського призначення, це землі, що належать до різної категорії земель та мають різний правовий статус.

Відповідно до ст. 1 Закону України Про Державний земельний кадастр Державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами.

Склад відомостей Державного земельного кадастру передбачається розділом III даного Закону.

Згідно зі ст. 20 Закону України Про Державний земельний кадастр відомості Державного земельного кадастру є офіційними. Внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про об`єкти Державного земельного кадастру є обов`язковим.

В обґрунтування апеляційної скарги прокуратура посилається на те, що нею було надано достовірні докази віднесення спірної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення. У матеріалах справи наявна копія оспорюваного договору оренди земель лісогосподарського призначення, а тому посилання суду на прохальну частину позову (у якій допущено технічну описку і зазначено про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення), є безпідставним.

Як вбачається з матеріалів справи, прокуратурою до позовної заяви було надано не засвідчені копії документів, якими остання обґрунтовувала позовні вимоги.

За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 91 ГПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, які подаються в оригіналі або належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Частиною 4 ст.91 ГПК України передбачено, що копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.

Отже, Господарським процесуальним кодексом України, як процесуальним законом, не встановлено порядку засвідчення копій документів, як письмових доказів, а норма ч.4 ст.91 ГПК України є відсильною та зумовлює необхідність урахування учасниками процесу стандартів оформлення документів, визначених національним стандартом як нормативним документом відповідно до статей 1, 23 Закону України "Про стандартизацію".

Порядок засвідчення копій документів визначений пунктами 5.26, 5.27 Національного стандарту України Державна уніфікована система документації, Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації "Вимоги до оформлювання документів" ДСТУ 4163-2003, затвердженого наказом Держспоживстандарту України від 07.04.2003 №55.

Пунктами 5.26, 5.27 Національного стандарту "Вимоги до оформлювання документів" (ДСТУ 4163-2003) визначено, що відмітка про засвідчення копії документа складається зі слів "згідно з оригіналом", назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії, яка проставляється нижче підпису. Підпис відповідальної особи засвідчують на документі відбитком печатки організації, який ставлять так, щоб він охоплював останні кілька літер назви посади особи, яка підписала документ.

Зазначеним способом повинна засвідчуватись кожна сторінка документа, поданого у копії.

У разі подання учасником справи до суду пакету документів у копіях, які прошиті із проставленням на останній його сторінці посвідчувального напису, із зазначенням кількості сторінок та проставленням підпису уповноваженої особи заявника та його печатки, такі процесуальні дії учасника справи свідчать про подання ним копій документів з дотриманням вимог щодо їх засвідчення відповідно до вимог національного стандарту щодо оформлення документів.

Така правова позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 01.10.2020 у справі № 910/8794/17.

Статтею 80 ГПК України врегульовано порядок та строки подання доказів учасниками справи.

Так, за ч.2 ст.80 ГПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Згідно частини 4 цієї статті, якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Частина 5 цієї статті визначає, що у випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.

Відповідно до ч.8 ст.80 ГПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Системний аналіз ст.80 ГПК України свідчить про те, що докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, повинні бути подані разом з відповідним позовом. При цьому докази, подані з порушенням строку, суд приймає, з урахуванням положень ст.ст. 80, 119 ГПК України, та обставин, які унеможливили вчинення відповідної процесуальної дії, тобто, лише у разі наявності об`єктивних обставин, які стали причиною порушення процесуального строку подання таких доказів (наприклад, якщо стороні не було відомо про існування доказів), тягар доведення яких також покладений на учасника справи.

Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 26.01.2021 суд закрив підготовче провадження у даній справі та призначив справу до судового розгляду.

01.09.2021 до суду від Решетилівської окружної прокуратури Полтавської області надійшло клопотання (вх.№9796) про приєднання до матеріалів справи належним чином засвідчених копій письмових доказів. В обґрунтування клопотання прокурором вказано те, що в ході судового розгляду справи виникла необхідність у приєднанні до матеріалів справи належним чином засвідчених копій письмових доказів, які не є новими та, відповідно до ч.2 ст.80 ГПК України, подані до суду разом із поданням позовної заяви.

Тобто, прокурором подані докази з порушення строку на їх подання і останім не обґрунтувано неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від нього.

З протоколу судового засідання від 06.09.2021 та зі змісту оскаржуваного рішення суду першої інстанції, не вбачається, що судом було поновлено пропущений строк подання доказів у справі та прийнято до розгляду зазначені документи.

Таким чином, до суду першої інстанції не було подано, відповідно до ст.91 ГПК України, належним чином засвідчені копії документів, якими прокуратура обґрунтовувала свої вимоги.

Відповідно ч.1 ст.14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 6 ст. 91 ГПК України передбачено, якщо оригінал письмового доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Отже, прокуратурою не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог.

З Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-020 від 24.09.2020 вбачається, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером :00:005:0001 площею 158,30 га відноситься до категорії земель сільськогосподарського призначення.

В матеріалах справи відсутні будь-які акти перевірки уповноважених органів, що здійснюють контроль за дотриманням земельного та/чи лісового законодавства, щодо неправомірності користування ТОВ АФГ Еліта земельною ділянкою з кадастровим номером :00:005:0001 площею 158,30 га.

Враховуючи відсутність в матеріалах справи належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, що є самостійною та достатньою підставою для відмови у позові, суд апеляційної інстанції не вважає за необхідне надавати оцінку іншим обставинам, на які посилаються прокурор та позивач обґрунтовуючи позовні вимоги.

Згідно з частинами першою - четвертою статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Отже, у силу принципів диспозитивності та змагальності господарського судочинства, сутність яких викладено в статтях 13, 14 ГПК України, а також приписах статті 74 цього Кодексу, збирання доказів у справі не є обов`язком суду. Навпаки, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування у господарському процесі покладений виключно на сторони спору, кожна з яких несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

В свою чергу, пункт 5 частини третьої статті 162 ГПК України покладає саме на позивача обов`язок у позовній заяві викласти обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги, зазначити докази, що підтверджують вказані обставини, а також вказати правові підстави позову. Крім того, згідно з пунктом 8 цієї норми, позовна заява повинна містити перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності), зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви.

Отже, саме на позивача, в даному випадку прокурора, покладено обов`язок у позовній заяві викласти обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги, зазначити докази, що підтверджують вказані обставини, а також вказати правові підстави позову, а суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, при розгляді справи повинен надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, і вирішити спір відповідно до норм матеріального і процесуального права, що підлягають застосуванню у конкретному випадку з урахуванням принципів господарського судочинства, закріплених у статті 2 ГПК України, зокрема, диспозитивності, змагальності, рівності усіх учасників судового процесу перед законом та судом.

Суд першої інстанції, врахувавши вищезазначені положення процесуального законодавства, не оцінював докази, подані прокуратурою разом з клопотанням, які було подано з порушенням строку, оскільки докази подані з порушенням строку, можуть бути прийняті судом тільки з урахуванням положень ст.ст. 80, 119 ГПК України, чого не було дотримано прокурором.

Також колегія суддів вважає необрунтованими посилання апелянта на те, що суд безпідставно послався на прохальну частину позову, у якій допущено технічну описку і зазначено про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення, з огляду на те, що, як вже зазначалось саме на позивача, в даному випадку прокурора, покладено обов`язок у позовній заяві викласти обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги, зазначити вимоги, які він просить задовольнити, вказати та надати докази, що підтверджують вказані обставини.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що прокуратурою не доведено, що спірна земельна ділянка, договір оренди щодо якої визнається недійсним за цим позовом, належить до земель лісогосподарського призначення, а тому на неї не поширюється правовий статус таких земель та відповідно не поширюються положення ст.57 Земельного кодексу України.

Враховуючи відсутність в матеріалах справи належним чином засвідчених копій документів, доданих до позовної заяви, в тому числі договору оренди землі, прокурором у встановленому законом порядку не доведено обставин, на які він посилається в позовній заяві, тому судом першої інстанції правомірно відмовлено у задоволенні позову в частині визнання недійсним договору оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення, площею 158,3 га, укладеного між Решетилівською районною державною адміністрацією Полтавської області та ТОВ АФГ Еліта, зареєстрованого у відділі Держкомзему в Решетилівському районі 14.09.2012 за № 03484.

Оскільки вимога про скасування державної реєстрації права оренди земельної ділянки є похідною від вимоги про визнання договору оренди землі недійсним, вона також правомірно не задоволена судом першорї інстанції.

Щодо вимоги про скасування державної реєстрації права оренди земельної ділянки ТОВ АФГ Еліта за договором оренди земельної ділянки, внесеного до Державного реєстру земель 14.09.2012 за № 003484, шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст.18, 20 Закону України Про оренду землі (в редакції чинній станом на час державної реєстрації спірного договору оренди землі) договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Державна реєстрація договорів оренди землі проводиться у порядку, встановленому законом.

Згідно з Законом України Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" та інших законодавчих актів України № 1878-VI від 11.02.2010, з 01.01.2013 статті 18 та 20 Закону України Про оренду землі виключено; статтю 6 доповнено частиною 5, згідно якої право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Закон України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Відповідно до п. 1 ст. 2 цього закону державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державний реєстр речових прав на нерухоме майно - єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження.

Як вбачається з Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку з кадастровим номером :00:005:0001 площею 158,30 га № НВ-020 від 24.09.2020, у витягу містяться відомості про орендаря зазначеної земельної ділянки, а саме -СТОВ «Славутич», дата державної реєстрації речового права 12.12.2012, строк дії речового права 25 років.

З Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо СТОВ «Славутич» вбачається, що 22.08.2008 до реєстру було внесено запис про припинення юридичної особи в результаті її реорганізації.

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 08.02.2022, відомості щодо речового права оренди не внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Таким чином, право оренди щодо користування спірною земельною ділянкою площею 158,3 га за ТОВ АФГ Еліта не зареєстровано, в зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що неможливо скасувати державну реєстрацію речового права, яку не було проведено, що є окремою підставою для відмови в задоволенні позову в цій частині.

Стосовно вимоги прокурора про зобов`язання ТОВ АФГ Еліта повернути орендовану земельну ділянку площею 158,3 га на території Малобакайської сільської ради Решетилівського району Полтавської області до земель запасу Малобакайської сільської ради Решетилівського району Полтавської області вартістю 4 млн. 810 тис. грн, колегія суддів зазначає, що дана вимога є похідною від решти позовних вимог. Враховуючи те, що у задоволенні позову про визнання недійсним договору оренди землі та скасування державної реєстрації права оренди земельної ділянки судом відмовлено, позовні вимоги в частині повернення орендованої земельної ділянки площею 158,3 га є необґрунтованими, і місцевим господарським судом правомірно відмовлено в задоволенні позову в цій частині.

Частиною 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно прийнято рішення від 06.09.2021 про відмову у задоволенні позовних вимог.

Після прийняття судом рішення у справі, 13.09.2021 до суду від ТОВ АФГ Еліта надійшла заява про розподіл витрат, пов`язаних з розглядом справи в порядку ч.8 ст.129 ГПК України, в якій відповідач просив стягнути з позивача 8600,00 грн понесених судових витрат у вигляді витрат на професійну правничу допомогу.

Згідно зі статтею 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.

За приписами статті 15 ГПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями тощо.

Згідно зі статтею 16 ГПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 зазначеного Кодексу).

Відповідно до статті 123 Господарського процесуального кодексу України (надалі ГПК України) судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (стаття 16 ГПК України).

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ГПК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Разом із тим розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 129 ГПК України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 126 цього Кодексу).

За змістом статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Виходячи з аналізу положень статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту адвокат отримує винагороду у вигляді гонорару, обчислення якого, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Водночас, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань, з урахуванням складності справи, кваліфікації, досвіду і завантаженості адвоката та інших обставин. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. У разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу й обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Отже, діяльність адвоката є оплачуваною працею і така оплата у вигляді гонорару здійснюється на підставі укладеного між адвокатом та його клієнтом договору про надання правової допомоги.

За змістом частини четвертої статті 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 126 ГПК України).

Відповідно до частини п`ятої статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини четвертої статті 126 ГПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України.

Чинним процесуальним законодавством не передбачено обов`язку сторони, яка заявляє клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу, доводити обґрунтованість їх ринкової вартості.

Як свідчать матеріали справи, 16.03.2021 ТОВ АФГ Еліта було подано до суду заяву про розподіл витрат, пов`язаних з розглядом справи в порядку ч.8 ст.129 ГПК України, в якій відповідач просив стягнути з Кобіляцької місцевої прокуратури Полтавської області понесені судові витрати у вигляді витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3700,00 грн. До заяви надав копію: договору про надання правничої допомоги від 10.02.2021; рахунку №09 від 10.02.2021 на суму 3700,00 грн; свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю на ім`я Дубинки Юлії Сергіївни.

Після прийняття рішення у справі, 13.09.2021 до суду від ТОВ АФГ Еліта надійшла заява про розподіл витрат, пов`язаних з розглядом справи в порядку ч.8 ст.129 ГПК України, в якій відповідач просив стягнути з позивача 8600,00 грн понесених судових витрат у вигляді витрат на професійну правничу допомогу.

На підтвердження витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, відповідач надав копії: рахунку №19 від 15.03.2021 на суму 700,00 грн, №26 від 13.04.2021 на суму 700,00 грн, №30 від 17.05.2021 на суму 700,00 грн, №32 від 03.06.2021 на суму 700,00 грн, №34 від 09.06.2021 на суму 700,00 грн, №36 від 08.07.2021 на суму 700,00 грн, №42 від 06.09.2021 на суму 700,00 грн, виписки з ЄДРПОУ щодо адвокатського бюро «Юлії Дубинки», платіжного доручення №1351 від 01.07.2021 на суму 700,00 грн, платіжного доручення №1154 від 07.06.2021 на суму 700,00 грн, платіжного доручення №1350 від 01.07.2021 на суму 700,00 грн, платіжного доручення №1500 від 16.07.2021 на суму 700,00 грн, платіжного доручення №129 від 19.02.2021 на суму 3700,00 грн, платіжного доручення №740 від 23.04.2021 на суму 700,00 грн, платіжного доручення №423 від 24.03.2021 на суму 700,00 грн, платіжного доручення №2000 від 08.09.2021 на суму 700,00 грн, детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом по договору від 10.02.2021 про надання правничої допомогу, акту прийому-здачі виконаних робіт по договору.

Пунктом 3 ст.124 ГПК України унормовано, що попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Згідно з ч.6 ст.129 ГПК України якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку.

Як свідчать матеріали справи, 10.02.2021 між адвокатським бюро «Юлії Дубинки», виконавцем, та ТОВ «Агрооб`єднання фермерських господарств «Еліта», замовником, було укладено договір про надання правничої допомоги, згідно з яким предметом даного договору є надання замовнику правничої допомоги, а саме:

а) ознайомлення з матеріалами, наявними у замовника у господарській справі №917/987/20, яка перебуває в провадженні Господарського суду Полтавської області;

б) представництво інтересів замовника у справі №917/987/20 шляхом безпосередньої участі в судових засіданнях в ході розгляду даної справи.

Відповідно до п.1.4 договору акт прийому-здачі виконаних робіт не складається. Фактом належного виконання даного договору зі сторони виконавця є безпосередня участь у судових засіданнях Господарського суду Полтавської області за розглядом справи.

У п.2.2 договору сторони домовились та визначили, що розмір та оплата послуг виконавця за даним договором здійснюється в такому фіксованому розмірі та порядку:

-3000,00 грн сплачуються замовником протягом 3-х банківських днів з моменту підписання даного договору сторонами на умовах попередньої оплати на підставі відповідного рахунку;

- та по 700,00 грн сплачуються замовником за участь у кожному судовому засіданні при розгляді даної справи №917/987/20 в Господарському суді Полтавської області на підставі відповідного рахунку, протягом 2-х банківських днів з дня надання відповідного рахунку. Під участю в судовому засіданні також розуміється явка представника виконавця до суду, але не проведення судового засідання не з вини виконавця.

Відповідно до детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом від 08.09.2021, для виконання предмету договору від 10.02.2021 виконавцем були здійснені (виконані) такі роботи (послуги), а саме:

- Ознайомлення та правовий аналіз з матеріалами справи, наявними у замовника щодо господарської справи №917/987/20 2 год.;

- Підготовка додаткових пояснень у справі 1 год. 50 хв.;

- Ознайомлення з матеріалами справи безпосередньо в Господарському суду Полтавської області 20 хв.;

- Підготовка до участі в судових засіданнях Господарського суду Полтавської області у справі №917/987/20, в тому числі та не обмежуючись: вступне слово, питання учасникам справи, підготовка до судових дебатів 1 год. 20 хв.;

- Представництво інтересів замовника в Господарському суді Полтавської області в ході розгляду справи шляхом безпосередньої участі в судових засіданнях Господарського суду Полтавської області близько 3 год.;

- Складання документів: попереднього (орієнтовного) розрахунку судових витрат; заяви про розподіл судових витрат між сторонами, детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом 35 хв.

Зі змісту акту прийому-здачі виконаних робіт від 08.09.2021 вбачається, що виконавцем повністю та належним чином було виконано свій обов`язок за п.1.1 договору від 10.02.2021 про надання правничої допомоги. Згідно п.2.2 договору загальна вартість правничої допомоги склала 8600,00 грн, яка станом на день підписання даного акту сплачена на користь виконавця в повному обсязі. Замовник не має претензій до виконавця щодо виконання умов договору від 10.02.2021. Виконавець не має претензій до замовника щодо виконання умов договору від 10.02.2021.

Вирішуючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.

Такі докази, відповідно до частини першої статті 86 ГПК України, суд оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята, шоста статті 126 ГПК України).

Таку правову позицію щодо права суду зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони, викладено в постановах Об`єднаної Палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19, від 22.11.2019 у справі №902/347/18, від 06.12.2019 у справі №910/353/19.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).

Такі критерії оцінки поданих заявником доказів суд застосовує з урахуванням особливостей кожної справи та виходячи з принципів верховенства права та пропорційності, приписів статей 123 - 130 ГПК України та з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, що суди застосовують як джерело права згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10.12.2009 у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23.01.2014 у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір (аналогічна правова позиція викладена Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у додаткових постановах від 20.05.2019 у справі №916/2102/17, від 25.06.2019 у справі №909/371/18, у постановах від 05.06.2019 у справі №922/928/18, від 30.07.2019 у справі №911/739/15 та від 01.08.2019 у справі №915/237/18).

Дослідивши надані відповідачем докази, якими підтверджується понесення останнім витрат на професійну правничу допомогу, враховуючи відсутність в матеріалах справи будь-яких заперечень позивача стосовно розміру понесених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу або клопотання про їх зменшення, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно задоволено заяву відповідача щодо стягнення з позивача 8600,00 грн витрат на правничу допомогу.

Згідно зі ст.236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст.276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів апеляційного суду вважає висновки Господарського суду Полтавської області законними та обґрунтованими. При цьому, доводи скаржника в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду першої інстанції.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення Господарського суду Полтавської області від 06.09.2021 та додаткового рішення Господарського суду Полтавської області від 17.09.2021 у справі №917/987/20 без змін як таких, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись статтями 269, 270, п.1 статті 275, статтями 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу апеляційну скаргу Заступника керівника Полтавської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Полтавської області від 06.09.2021 та додаткове рішення Господарського суду Полтавської області від 17.09.2021 у справі №917/987/20 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження до Верховного Суду передбачені статтями 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 21.02.2022

Головуючий суддя Я.О. Білоусова

Суддя О.В. Плахов

Суддя О.А. Пуль