РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

10.02.2022Справа № 910/20094/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Удалової О.Г, за участю секретаря судового засідання Єременок О.В., розглянув у відкритому судовому засіданні

справу № 910/20094/21

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Тайгер»

до Акціонерного товариства «Райффайзен Банк»

про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

За участю представників сторін:

від позивача Литвиненко С.С. (адвокат за ордером від 20.01.2022 серія АА № 1183414);

від відповідача Семеняка С.В. (адвокат за довіреністю від 29.06.2021 № 696546).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю «Тайгер» (далі - Товариство) з позовом до Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» (далі - Банк) про:

- визнання протиправними дій Банку щодо відмови у здійсненні операції Товариства відповідно до заяви від 27.08.2018 № 25 з купівлі іноземної валюти у розмірі 4 214,80 EUR на виконання розрахунків згідно з контрактом від 09.06.2018 № 56-098 (далі - Контракт);

- зобов`язання Банку вчинити дії шляхом здійснення фінансової операції Товариства згідно з заявою від 27.08.2018 № 25 з купівлі іноземної валюти у розмірі 4 214,80 EUR.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Банком неправомірно відмовлено у проведенні фінансової операції з посиланням на статтю 10 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму» у зв`язку з тим, що фінансова операція містить ознаки такої, що підлягає фінансовому моніторингу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.12.2021 вищевказану позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення її недоліків.

20.12.2021 до суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.12.2021, після усунення позивачем недоліків, позовну заяву прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження, відкрито провадження у справі № 910/20094/21, підготовче засідання призначено на 20.01.2022.

12.01.2022 від відповідача засобами електронного зв`язку надійшла заява про ознайомлення з матеріалами справи.

20.01.2022 та 21.01.2022 від відповідача через відділ діловодства суду (нарочно та відділом поштового зв`язку) надійшов відзив на позовну заяву, в якому сторона просить відмовити у задоволенні позову.

У підготовчому засіданні 20.01.2022 судом протокольно оголошено про перерву в судовому засіданні до 01.02.2022.

27.01.2022 від позивача через відділ діловодства суду надійшла відповідь на відзив на позовну заяву.

01.02.2022 від відповідача через відділ діловодства суду (нарочно та електронною поштою) надійшла заява про застосування строку позовної давності.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.02.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу № 910/20094/21 до судового розгляду по суті на 10.02.2022.

07.02.2022 від позивача до суду надійшли заперечення на заяву про застосування позовної давності.

У судовому засіданні 10.02.2022 суд, заслухавши вступне слово представників сторін, з`ясувавши обставини справи, дослідив в порядку статей 209-210 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) докази у справі.

Після закінчення з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами суд перейшов до судових дебатів.

У судовому засіданні 10.02.2022 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення відповідно до статті 233 ГПК України.

Судом, відповідно до вимог статей 222-223 ГПК України, здійснювалося повне фіксування судового засідання технічними засобами та секретарем судового засідання велися протоколи судових засідань, які долучені до матеріалів справи.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, відзив на позовну заяву, відповідь на відзив, заява про застосування позовної давності, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

09.06.2018 Товариством (покупець) та компанією SANAYEH KASHI TABRIZ (продавець; далі - Компанія) укладено Контракт, за умовами якого продавець продає, а покупець купує на умовах поставки DAP Київ (відповідно з правилами «Інкотермс» в редакції 2010 року) зі своїх складів в Ірані, керамічну плитку для облицювання стін та підлоги, NV Tabriz і Tile KerGres, а також інші товари, які виготовляються та/або поставляються продавцем.

Відповідно до пункту 4.2 Контракту, передбачено, що ціни зазначаються у доларах США на умовах DAP, якщо інше не обумовлено в відповідних додатках.

Пунктом 5.1 Контракту передбачено, що розрахунки здійснюються покупцем шляхом банківського переказу на рахунок, номенований «Продавцем», на таких умовах: 100% протягом 60 днів від дня відвантаження.

07.08.2018 було укладено додаткову угоду № 1 до Контракту, відповідно до якої були внесені зміни до пункту 4.2 Контракту, а саме визначено, що розрахунок за Контрактом може здійснюватися як в доларах США, так і в Євро за курсом НБУ на момент розрахунків.

З метою здійснення попередньої оплати за плитку згідно з Контрактом Компанією було виставлено позивачу інвойс від 01.07.2018 № T_UKR_97_145.

Товариством було подано до Голосіївського районного відділення Банку заяву від 27.08.2018 № 25 про купівлю іноземної валюти у розмірі 4 214,80 Євро з метою здійснення попередньої оплати за плитку відповідно до Контракту та інвойсу від 01.07.2018 № T_UKR_97_145.

Позивач вказує, що ним було надано відповідачу всі необхідні документи, які є підставою для операції купівлі іноземної валюти.

Листом від 10.09.2018 № Д1-В15/61/5868 Банк відмовив Товариству у проведенні фінансової операції з купівлі іноземної валюти, посилаючись на статтю 10 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму».

На переконання позивача, відмова відповідача є необґрунтованою та протиправною.

У свою чергу, Банк заперечив проти позовних вимог, посилаючись на те, що він діяв відповідно до вимог законодавства, а його дії щодо відмови у проведенні купівлі є правомірними.

Крім того, відповідачем було заявлено про застосування наслідків спливу строку позовної давності.

Разом з тим, позивач вказував на те, що:

- в силу приписів пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (далі ЦК України) під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину;

- постановами Кабінету Міністрів України було встановлено карантин з 12.03.2020, який в подальшому продовжено до 31.12.2021.

Статтею 256 ЦК України встановлено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з частиною першою статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України), а спливає у відповідні місяць та число останнього року строку, якщо строк визначений роками (частина перша статті 254 ЦК України).

В абзаці першому та п`ятому підпункту 2.1 пункту 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» (далі Постанова № 10) зазначено, що частиною третьою статті 267 ЦК України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом. Посилання сторони на сплив позовної давності в процесі касаційного перегляду судового рішення не вважається такою заявою.

Пунктом 2.2 Постанови № 10 визначено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого останній звернувся до суду. У разі коли таке право чи інтерес не було порушено, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Позивач обґрунтовує позовні вимоги, зокрема, таким:

- фінансова операція з купівлі іноземної валюти була направлена на виконання Товариством умов Контракту, а саме виконання зобов`язань здійснити попередню оплату відповідно до інвойсу від 01.07.2018 № T_UKR_97_145;

- Банком не наведено жодного аргументу та/або підстав віднесення операції з купівлі іноземної валюти до операції, яка містить ознаки такої, що підлягає фінансовому моніторингу в силу приписів статті 10 «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму».

Дослідивши обставини справи, надані матеріали, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, з огляду на таке.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною другою статті 4 ГПК України встановлено, що юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004 під охоронюваними законом інтересами необхідно розуміти прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Отже, охоронюваний законом інтерес є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони.

Аналіз наведених вище норм дає підстави дійти висновку, що підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України в постанові від 21.10.2015 у справі № 3-649гс15.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право особи на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16).

При цьому, під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо.

Обраний позивачем спосіб захисту, а саме визнання протиправними дій Банку щодо відмови у здійсненні операції відповідно до заяви № 25 з купівлі іноземної валюти у розмірі 4 214,80 Євро на виконання розрахунків згідно з Контрактом, не є ефективним і таким, що може спричинити потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів позивача настільки, наскільки це можливо.

З огляду на викладене, враховуючи те, що позивач не надав належного мотивування та не обґрунтував, яким чином обраний ним спосіб захисту відновить його права, у задоволенні позову в частині визнання протиправними дій Банку щодо відмови у здійсненні операції відповідно до заяви № 25 з купівлі іноземної валюти у розмірі 4 214,80 Євро на виконання розрахунків згідно з Контрактом суд відмовляє.

Що ж до позовної вимоги про зобов`язання відповідача вчинити дії шляхом здійснення фінансової операції позивача відповідно до заяви від 27.08.2018 № 25 з купівлі іноземної валюти у розмірі 4 214,80 Євро, то вона не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Банк у свої діяльності керується, зокрема, Законом України «Про банки і банківську діяльність в Україні».

Відповідно до статті 63 Закону України «Про банки і банківську діяльність в Україні» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) Національний банк України під час здійснення нагляду за діяльністю банків проводить перевірку банків з питань дотримання ними вимог законодавства, яке регулює відносини у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, та достатності заходів для запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, та фінансуванню тероризму.

Згідно з частиною першою статті 64 Закону України «Про банки і банківську діяльність в Україні» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) банкам забороняється:

відкривати та вести анонімні (номерні) рахунки;

встановлювати кореспондентські відносини з банками-оболонками, а також з банками та іншими фінансовими установами - нерезидентами, що підтримують кореспондентські відносини з банками-оболонками;

вступати в договірні відносини (проводити валютно-обмінні фінансові операції, фінансові операції з банківськими металами, з готівкою (готівковими коштами) з клієнтами - юридичними чи фізичними особами:

у разі коли виникає сумнів стосовно того, що особа виступає не від власного імені;

яких включено до переліку осіб, пов`язаних із здійсненням терористичної діяльності або щодо яких застосовано міжнародні санкції;

в інших випадках, встановлених законом.

Слід зазначити, що правовідносини в сфері запобігання та протидії легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму та фінансування розповсюдження зброї масового знищення на момент виникнення спірних відносин були урегульовані Законом України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - Закон).

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 5, частини другої статті 6 Закону на банк, як на суб`єкт первинного фінансового моніторингу покладено ряд обов`язків, в тому числі: забезпечувати виявлення фінансових операцій, що підлягають фінансовому моніторингу, до початку, в процесі, в день виникнення підозри, після їх проведення або під час спроби їх проведення чи після відмови клієнта від їх проведення, зокрема з використанням засобів автоматизації; забезпечувати у своїй діяльності управління ризиками та розробляти критерії ризиків.

Згідно з частиною першою статті 10 Закону суб`єкт первинного фінансового моніторингу має право відмовитися від проведення фінансової операції у разі, якщо фінансова операція містить ознаки такої, що згідно з цим Законом підлягає фінансовому моніторингу.

Перелік фінансових операцій, що підлягають обов`язковому фінансовому моніторингу визначений у статті 15 Закону.

Так, відповідно до пункту 3 частини першої статті 15 Закону фінансова операція підлягає обов`язковому фінансовому моніторингу у разі, якщо сума, на яку вона здійснюється, дорівнює чи перевищує 150 000 гривень (для суб`єктів господарювання, які проводять лотереї або проводять та надають можливість доступу до азартних ігор у казино, будь-яких інших азартних ігор, у тому числі електронне (віртуальне) казино, - 30 000 гривень) або дорівнює чи перевищує суму в іноземній валюті, банківських металах, інших активах, еквівалентну 150 000 гривень (для суб`єктів господарювання, які проводять лотереї або проводять та надають можливість доступу до азартних ігор у казино, будь-яких інших азартних ігор, у тому числі електронне (віртуальне) казино, - 30 000 гривень), та має одну або більше таких ознак: зарахування або переказ коштів, надання або отримання кредиту (позики), здійснення інших фінансових операцій у разі, якщо хоча б одна із сторін - учасників фінансової операції має відповідну реєстрацію, місце проживання чи місцезнаходження в державі (на території), що не виконує чи неналежним чином виконує рекомендації міжнародних, міжурядових організацій, що провадять діяльність у сфері боротьби з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення (в тому числі дипломатичне представництво, посольство, консульство такої іноземної держави), або однією із сторін - учасників фінансової операції є особа, яка має рахунок у банку, зареєстрованому у зазначеній державі (території). Перелік таких держав (територій) визначається відповідно до порядку, встановленого Кабінетом Міністрів України, на основі висновків міжнародних, міжурядових організацій, діяльність яких спрямована на протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму чи фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, і підлягає оприлюдненню.

Статтею 16 Закону передбачено, що фінансова операція підлягає внутрішньому фінансовому моніторингу, якщо у суб`єкта первинного фінансового моніторингу виникають підозри, які ґрунтуються, зокрема, на:

критеріях ризиків, визначених самостійно суб`єктом первинного фінансового моніторингу з урахуванням критеріїв ризиків, встановлених центральним органом виконавчої влади з формування та забезпечення реалізації державної політики у сфері запобігання і протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму;

встановленні за результатами проведеного аналізу факту (фактів) невідповідності фінансової (фінансових) операції (операцій) фінансовому стану та/або змісту діяльності клієнта;

типологічних дослідженнях у сфері протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму чи фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, підготовлених та оприлюднених спеціально уповноваженим органом.

Разом з тим, Критерії ризику легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму та фінансування розповсюдження зброї масового знищення, затверджені наказом Міністерства фінансів України від 08.07.2016 № 584 (далі - Критерії ризику).

Відповідно до пунктів 2 та 3 Розділу І Критеріїв ризику банки, страховики (перестраховики), страхові (перестрахові) брокери, кредитні спілки, ломбарди та інші фінансові установи, як суб`єкти первинного фінансового моніторингу (далі - суб`єкти) використовують ці Критерії у своїй діяльності, а також розробляють власні критерії ризику легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму та фінансування розповсюдження зброї масового знищення з урахуванням цих Критеріїв, вимог та рекомендацій, визначених суб`єктом державного фінансового моніторингу, що здійснює державне регулювання та нагляд за діяльністю відповідного суб`єкта, та особливостей діяльності суб`єкта.

Під «критерієм ризику» в контексті вказаних Критеріїв розуміється ознака, характеристика, параметри або їх сукупність, за якими здійснюється оцінка ризику - аналіз ідентифікаційних даних клієнта, інших наявних відомостей та інформації про клієнта та його діяльність, результатом якого є визначення рівня ризику легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму та фінансування розповсюдження зброї масового знищення.

Відповідно до пункту 1 Розділу II Критеріїв ризику оцінювання ризику клієнта здійснюється за (1) географічним розташуванням держави реєстрації клієнта або установи, через яку він здійснює передачу (отримання) активів, (2) типом клієнта, (3) видом товарів та послуг, які клієнт отримує від суб`єкта первинного фінансового моніторингу.

Оцінка ризику здійснюється щодо клієнтів, яким надаються фінансові або інші послуги та/або з якими встановлюються ділові (договірні) відносини, з урахуванням вимог та рекомендацій щодо управління ризиками, визначених та наданих відповідними суб`єктами державного фінансового моніторингу, які згідно із Законом виконують функції державного регулювання і нагляду за діяльністю відповідних суб`єктів первинного фінансового моніторингу.

Суб`єкт самостійно визначає та відображає у внутрішніх документах з питань фінансового моніторингу метод та порядок оцінки ризику з урахуванням вимог та рекомендацій, визначених суб`єктом державного фінансового моніторингу, що здійснює державне регулювання та нагляд за діяльністю відповідного суб`єкта.

Згідно з пунктом 1 Розділу III Критеріїв ризику оцінювання ризику за географічним розташуванням держави реєстрації клієнта здійснюється стосовно клієнта, іноземна держава перебування (проживання) та/або реєстрації якого або установи, через яку він здійснює передачу (отримання) активів, є державою, про яку з надійних джерел відомо, що вона: включена до Переліку держав (територій), що не виконують чи неналежним чином виконують рекомендації міжнародних, міжурядових організацій, що провадять діяльність у сфері боротьби з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, який формується та затверджується у порядку, встановленому законодавством.

На виконання вимог законодавства у сфері фінансового моніторингу Правлінням Банку затверджено Програму управління комплаєнс-ризиком фінансового моніторингу (додаток до Постанови Правління від 04.01.2018 № П-1/2, додаток 3 до Постанови Правління від 25.09.2015 № П-194/11; далі - Програма).

Відповідно до пункту 1.1 Програми вона розроблена та реалізується з метою створення та забезпечення ефективного функціонування в AT «Райффайзен Банк Аваль» системи управління ризиками легалізації кримінальних доходів/фінансування тероризму.

Основним завданням Програми є: запровадження та забезпечення управління ризиками легалізації кримінальних доходів/фінансування тероризму з метою зменшення їх до прийнятного рівня з урахуванням результатів ідентифікації, верифікації та вивчення фінансової діяльності клієнта, послуг, що надаються клієнту, аналізу операцій, проведених ним, та їх відповідності фінансовому стану і змісту діяльності клієнта.

Згідно з пунктом 1.3 Програми:

географічний ризик це ризик за географічним розташуванням держави реєстрації клієнта або установи - ризик, пов`язаний із фінансовими операціями, якщо клієнт або установа, через яку він здійснює передавання (отримання) активів, має місце перебування, місце проживання, місцезнаходження, місце реєстрації в державі, що віднесена до офшорних зон, або не виконує, або неналежним чином виконує рекомендації міжнародних, міжурядових організацій, задіяних у сфері боротьби з легалізацією кримінальних доходів/фінансуванням тероризму, та/або до яких застосовані міжнародні санкції;

моніторинг ризиків клієнтів це процес відстеження критеріїв Ризиків клієнтів за результатами вивчення клієнтів, що проводиться з метою своєчасного виявлення змін ризику за географічним розташуванням держави реєстрації клієнта або установи, через яку він здійснює передавання (отримання) активів, Ризику послуг, Ризику за типом клієнта, у тому числі з урахуванням здійснення ними ризикових фінансових операцій, що підлягають фінансовому моніторингу та їх регулярності, для здійснення переоцінки попередньо встановлених рівнів ризиків клієнтів.

Відповідно до пункту 3.1 Програми оцінка Ризику клієнта Банком здійснюється за такими критеріями: Ризик за типом клієнта, Ризик послуги та Географічний ризик.

При цьому оцінювання ризику за географічним розташуванням держави реєстрації клієнта здійснюється стосовно клієнта, іноземна держава перебування (проживання) та/або реєстрації якого або установи, через яку він здійснює передачу (отримання) активів, є державою, про яку з Надійних джерел відомо, що вона має стратегічні недоліки у сфері протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму чи фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення відповідно до заяв Групи з розробки фінансових заходів боротьби з відмиванням грошей (FATF).

Класифікація країн за Географічним ризиком здійснюється відповідно до AML Supporting Document та перелік країн міститься у файлі Lookup Tables (лист COUNTRY) у Додатку 1 до цієї Програми.

Незалежно від результатів Оцінки рівня ризику клієнта за вищенаведеними показниками (наявності або відсутності інших факторів), клієнтам завжди встановлюється Високий рівень ризику клієнта у таких випадках:

за географічним розташуванням держави проживання (перебування, реєстрації) клієнта або установи, через яку він здійснює передачу (отримання) активів;

держава включена до Переліку держав (територій), що не виконують чи неналежним чином виконують рекомендації міжнародних, міжурядових організацій, що провадять діяльність у сфері боротьби з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, - що формується та затверджується у порядку, встановленому законодавством;

держава підтримує терористичну діяльність, підпадає під санкції, ембарго або аналогічні заходи відповідно до резолюцій Ради Безпеки ООН та/або законодавства України;

клієнт включений до Переліку осіб, пов`язаних із провадженням терористичної діяльності або стосовно яких застосовано міжнародні санкції, що формується СУО.

Перелік країн (територій), що не виконують чи неналежним чином виконують рекомендації міжнародних, міжурядових організацій, що здійснюють діяльність у сфері боротьби з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, затверджений наказом Державної служби фінансового моніторингу України від 01.10.2012 № 139 (далі - Перелік № 139).

Відповідно до Переліку № 139 Іран включено до переліку країн, що не виконують чи неналежним чином виконують рекомендації міжнародних, міжурядових організацій, що здійснюють діяльність у сфері боротьби з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму.

На виконання Переліку № 139 Банком Іран було включено до переліку країн, що міститься у файлі Lookup Tables (лист COUNTRY) у Додатку 1 до Програми.

Оскільки, контрагентом позивача за Контрактом була компанія, створена за законодавством Ірану, зареєстрована в Торгово-Промисловій палаті Ірану та місцезнаходженням якої є Іран, який, у свою чергу, Переліком № 139 та Програмою Банку віднесено до країн, які не виконують та неналежним чином виконують рекомендації міжнародних, міжурядових організацій, що здійснюють діяльність у сфері боротьби з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, що відповідно до Критеріїв ризику та Програми Банку є одним з критеріїв ризику фінансової операції, що підлягає внутрішньому фінансовому моніторингу, то відповідач мав достатні правові підстави для відмови позивачу в проведенні фінансової операції з купівлі іноземної валюти за заявою № 25.

Також, слід зазначити, що листом Міністерства фінансів України від 07.11.2020 № 26040-06-5/34129 Ісламську Республіку Іран включено до Переліку держав (територій), що не виконують чи неналежним чином виконують рекомендації міжнародних, міжурядових організацій, що провадять діяльність у сфері боротьби з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення.

Крім того, на даний час діє та є чинним Перелік № 139, яким Іран також включено до Переліку країн, що не виконують чи неналежним чином виконують рекомендації міжнародних, неурядових організацій, що здійснюють діяльність у сфері боротьби з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму.

Також, заборона проведення фінансових операцій на користь компаній, розміщених в Ірані, визначена внутрішніми документами Банку.

Таким чином, вимога щодо зобов`язання Банку вчинити дії шляхом здійснення фінансової операції Товариства згідно з заявою № 25 з купівлі іноземної валюти від 27.08.2018 у розмірі 4 214,80 Євро суперечить нормам законодавства та внутрішнім документам Банку.

Враховуючи викладене, наявні підстави для відмови у задоволенні позовних вимог також в цій частині позову.

Разом з тим, суд відзначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі № 909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994, серія A, N 303-A, п. 29).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.

З огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд надав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

При цьому, суд зазначає, що іншим доводам сторін оцінка судом не надається, адже вони не спростовують встановлених судом обставин та не впливають на результат прийнятого рішення.

Відповідно до статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 73 ГПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з статтею 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Крім того, у зв`язку з відмовою у задоволенні позову з підстав його необґрунтованості, клопотання відповідача про застосування строків позовної давності судом не застосовується.

За приписами статті 129 ГПК України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись статтями 129, 233, 236, 237, 240 та 241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22.02.2022.

Суддя О.Г. Удалова