ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"08" лютого 2022 р.м. Одеса Справа № 916/3120/21

За позовом: Державного багатопрофільного підприємства «УРОЖАЙ» (65044, м. Одеса, Французький бульвар, буд.10, м. Одеса, код ЄДРПОУ - 13908422, електронна адреса: ІНФОРМАЦІЯ_2, ІНФОРМАЦІЯ_1)

До відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЛАСТА КП» (65007, м. Одеса, вул. Старосінна Площа, буд.1, код ЄДРПОУ - 37089875)

про визнання недійсним договору

Суддя Рога Н.В.

Секретар с/з Богомолова В.С.

Представники сторін:

Від позивача: Михайленко М.М. - на підставі ордера серії ВН №1100309 від 04.01.2022р.; Чекмарьова Л.Ю. - на підставі ордера серії ОД №694219 від 12.10.2021р.

Від відповідача: не з`явився.

В засіданні приймали участь:

Від позивача: не з`явився;

Від відповідача: не з`явився.

СУТЬ СПОРУ: Позивач - Державне багатопрофільне підприємство (далі - ДБП) «УРОЖАЙ», звернувся до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «ВЛАСТА КП» про визнання недійсним Договору аутсорсингу №1 від 15.10.2019р. з додатком №1 від 15.10.2019р., додатком №2 від 01.09.2020р., додатком №2/1 від 01.09.2020р., укладеного між Державним багатопрофільним підприємством «УРОЖАЙ» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ВЛАСТА КП».

Ухвалою суду від 18.10.2021р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №916/3120/21, справу вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 09.11.2021р.

Ухвалою суду від 09.11.2021р. відкладено підготовче засідання на 30.11.2021р.

Ухвалою суду від 30.11.2021р. відкладено підготовче засідання на 14.12.2021р.

Ухвалою суду від 14.12.2021р. продовжено строк підготовчого провадження у справі №916/3120/21 на 30 днів та відкладено підготовче засідання на 04.01.2022р.

Ухвалою суду від 04.01.2022р. закрито підготовче провадження, призначено справу до розгляду по суті на 25.01.2022р.

Ухвалою суду від 25.01.2022р. відкладено судове засідання на 08.02.2022р.

Позивач - ДБП «УРОЖАЙ», підтримує позовні вимоги в повному обсязі, просить їх задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві.

Відповідач - ТОВ «ВЛАСТА КП», не скористався своїм правом на судовий захист, письмового відзиву на позовну заяву до суду не надав.

Ухвали суду від 30.11.2021р. та від 25.01.2022р. повернулися до суду не врученими з приміткою пошти: «за закінченням терміну зберігання». Ухвали суду 18.10.2021р., 09.11.2021р., 14.12.2021р., 04.01.2022р. були вручені уповноваженому представнику відповідача, що підтверджується поштовими повідомленнями №26960/21, №28310/21, №30522/21, №1340/22, які містяться в матеріалах справи.

Отже, ТОВ «ВЛАСТА КП» є таким, що повідомлено про розгляд справи №916/3120/21.

На підставі зазначеного, справа №916/3120/21 розглядається за наявними в матеріалах справи доказами в порядку ч.9 ст.165 ГПК України.

Позивач у справі зазначає, що 15.10.2019р. між ТОВ «ВЛАСТА КП» (Сторона 1) та ДБП «УРОЖАЙ» (Сторона 2) укладено Договір аутсорсингу №1, відповідно до п.1.1. якого для підвищення ефективності роботи компаній за рахунок передачі (організації, стороні по договору) не тільки деяких функцій, але і бізнес-процесів з метою оптимізації всіх видів ресурсів і концентрації зусиль на основному виді діяльності, сторони уклали даний Договір про господарську діяльність, без створення юридичної особи, з метою ведення господарської діяльності у м. Одеса, та зобов`язуються погоджено робити необхідні фактичні дії. Перелік переданих функцій та бізнес-процесів викладено в Додатку №1, який є невід`ємною частиною Договору.

Як зазначає позивач, сторони Договору зобов`язалися прийняти на себе обов`язки робити необхідні дії в інтересах сторони - партнера по Договору, переданні по цьому Договору непрофільні функції згідно переліку функцій для досягнення поставленої мети протягом року (або, за згодою сторін, на більший чи менший термін) (п. 1.2 договору).

Відповідно до п. 1.3 Договору за надання послуг по цьому Договору сторони проводять фінансові розрахунки по винагороді за виконаний об`єм робіт в розмірі, в порядку і строки, які обумовлені в додатках до цього Договору.

Пунктом 3.5 Договору визначено, що доходи, отримані за рахунок або в результаті діяльності, надходять на рахунок Сторони 1, за підсумками розподіляються пропорційно внеску між сторонами.

Згідно п. 4.1 Договору Сторона 1 виготовляє та реалізує продукцію, що є результатом діяльності.

Відповідно до п. 4.2. Договору всі доходи, що отримуються за даним Договором у результаті діяльності, надходять на рахунок Сторони 1, з яких Сторона 1 виділяє грошові кошти на відшкодування комунальних витрат Стороні 2.

Пунктом 7.1 Договору передбачено, що Договір укладений на строк один рік. Дострокове припинення договору можливе тільки на підставі чинного законодавства України.

Позивач зазначає, що сторонами у справі підписано Додаток №1 від 15.10.2019р., Додаток №2 від 01.09.2020р., Додаток №2/1 від 01.09.2020р. до Договору.

У відповідності з п.п. 1.3.2. та 1.3.3. Додатку № 1 Договору ДБП «УРОЖАЙ» прийняло на себе зобов`язання з забезпечення безперебійного постачання електроенергії та забезпечення безперебійного постачання водо забезпечення та водовідведення в приміщення, що використовуються для виробництва хлібобулочних виробів, а також забезпечення функціонування цих систем у належному стані.

В свою чергу, Додатком №2 до Договору, сторони визначили, що Сторона 2 передає, а Сторона 1 приймає в строкове користування державне нерухоме майно- Приміщення, яке, за даними Єдиного реєстру об`єктів державної власності, має площу 1052,6 кв. м, розміщене за адресою: м. Одеса, вул. Площа Старосінна, 1, будівлі літ. «Б» та «літ. «В», що перебуває на балансі ДБП «УРОЖАЙ».

Згідно п.1.2. Додатку №2 вищевказані приміщення передаються в користування з метою ведення господарської діяльності з виготовлення та реалізації хлібобулочних виробів, і також ведення іншої діяльності, яка не суперечить чинному законодавству.

Позивач зазначає, що п.3.1. Додатку №2 передбачена плата за користування, яка визначається на підставі калькуляції та становить 50 000 грн щомісячно. Відповідно до пункту 3.3. Додатку №2 передбачено, що перерахування плати здійснюються Стороною 1 самостійно, до 10 числа місяця наступного за звітним періодом.

Пунктом 7.1. Договору визначено, що його укладено строком на два роки.

ДБП «УРОЖАЙ» зауважує, що зі змісту п.1.3 Договору аутсорсингу вбачається, що за надання послуг по цьому Договору сторони - партнери проводять фінансові розрахунки по винагороді за виконаний об`єм робіт в розмірі, в порядку і строки, які обумовлені в Додатках до цього Договору, що, з позиції позивача, свідчить про ознаки договору про надання послуг.

Відповідно до ч.1 ст.901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Частиною зазначеної статті, визначено, що положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Однак, позивач вважає, що сторонами за Договором не досягнуто згоди щодо істотних умов договору про надання послуг, як то передбачено ст.180 Господарського кодексу України. У зв`язку з цим позивач дійшов висновку, що сторони, всупереч ч.5 ст.203 Цивільного кодексу України, не мали наміру реального настання правових наслідків, на які мав бути спрямований укладений правочин.

Водночас, як зазначає позивач, на підставі оспорюваного правочину позивач передав відповідачу у платне користування нерухоме майно, а саме приміщення, яке перебуває на балансі у ДБП «УРОЖАЙ», власником якого є держава. На підставі зазначеного позивач дійшов висновку, що Договір аутсорсингу №1, укладений між сторонами у справі, містить положення щодо оренди нерухомого майна, яке перебуває в держаній власності.

З цього приводу ДБП «УРОЖАЙ» зазначає, що порядок передачі в платне користування нерухомого майна, яке перебуває у державній власності, відбувається в порядку, визначеному нормами Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Закону України «Про оренду державного та комунального майна» тощо.

Частиною 3 ст.283 Господарського кодексу України визначено об`єкти оренди, якими можуть бути: державні та комунальні підприємства або їх структурні підрозділи як єдині майнові комплекси, тобто господарські об`єкти із завершеним циклом виробництва продукції (робіт, послуг), відокремленою земельною ділянкою, на якій розміщений об`єкт, та автономними інженерними комунікаціями і системою енергопостачання; нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення); інше окреме індивідуально визначене майно виробничо- технічного призначення, що належить суб`єктам господарювання.

Частиною 6 зазначеної вище статті встановлено, що до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Стаття 284 Господарського кодексу України визначає істотні умови договору оренди, до яких належать: об`єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); строк, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань; відновлення орендованого майна та умови його повернення або викупу.

Згідно ч.2 ст.284 Господарського кодексу України оцінка об`єкта оренди здійснюється за відновною вартістю, крім об`єктів оренди державної та комунальної власності, оцінка яких здійснюється за методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України. Умови договору оренди зберігають свою силу на весь строк дії договору, а також у разі якщо після його укладення законодавством встановлено правила, що погіршують становище орендаря.

Позивач зазначає, що згідно ст.5 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендодавцями є Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва - щодо цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, а також майна, що не увійшло до статутного (складеного) капіталу господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), що є державною власністю, крім майна, що належить до майнового комплексу Національної академії наук України та галузевих академій наук, а також майна, що належить вищим навчальним закладам та/або науковим установам, що надається в оренду науковим паркам та їхнім партнерам.

Статтею 9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (в редакції чинній на момент укладення Договору) встановлювався порядок укладення договору оренди, відповідно до ч.1 якої фізичні та юридичні особи, які бажають укласти договір оренди, направляють заяву, проект договору оренди, а також інші документи згідно з переліком, що визначається Фондом державного майна України, відповідному орендодавцеві, зазначеному у ст.5 цього Закону.

Отже, позивач, як балансоутримувач спірних приміщень, не міг укладати будь-яких правочинів щодо передачі в користування державного майна, оскільки, це суперечить cт.5 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», а належним орендодавцем нерухомого приміщення площею 1052,6 кв.м, яке розміщено за адресою: м. Одеса, вул. Площа Старосінна, 1, будівлі літ. «Б» та «літ. «В», є Фонд державного майна України.

Позивач вважає, що сторонами у справі при укладені оспорюваного Договору не було взято до уваги положення ч.2 ст.10 Закону України «Про оренду державного і комунального майна», відповідно до якої укладений сторонами договір оренди в частині істотних умов повинен відповідати типовому договору оренди відповідного майна. Типові договори оренди державного майна розробляє і затверджує Фонд державного майна України, типові договори оренди майна, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності, затверджують відповідно Верховна Рада Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування.

Крім того, позивач зазначає, що відповідно до ч.1 ст.17 «Про оренду державного та комунального майна» термін договору оренди визначається за погодженням сторін. Термін договору оренди не може бути меншим, ніж п`ять років, якщо орендар не пропонує менший термін.

Однак, оспорюваний Договір укладено строком на 2 роки та вказаний Договір не відповідає типовому договору оренди відповідного майна.

Крім того, позивач вважає, що оспорюваний Договір має ознаки договору про спільну діяльність, у зв`язку з чим сторони мали керуватись нормами гл.77 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст.1130 Цивільного кодексу України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об`єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об`єднання вкладів учасників.

Статтею 1131 Цивільного кодексу України визначено, що договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

Враховуючи зазначені норми, позивач вважає, що на сторін договору про спільну діяльність покладається обов`язок щодо включення до його умов наступної інформації: мета спільної діяльності, тобто для чого учасники об`єднують кошти, майно тощо; порядок координування сумісних дій або ведення спільних справ; розмір, порядок і строки здійснення внесків учасниками (якщо йдеться про договір простого товариства); правовий статус виділеного для спільної діяльності майна; порядок розподілу прибутку; порядок покриття витрат і збитків учасників; участь сторін у результатах сумісних дій; строк дії договору; інші умови, що регламентують спільну діяльність сторін.

Однак, в оспорюваному Договорі не передбачені умови щодо розподілу отриманого прибутку від спільної діяльності, не визначено перелік майна, яке залучається для ведення спільної діяльності, та не визначено його правовий статус та інші умови, які є обов`язковими для такого виду правочину.

Позивач зауважує на тому, що не було здійснено реєстрацію оспорюваного Договору у контролюючих органах (податковій), тоді як на обліку у контролюючих органах повинні перебувати договори про спільну діяльність на території України без створення юридичних осіб, на які поширюються особливості податкового обліку та оподаткування діяльності за такими договорами (угодами), визначені Податковим кодексом.

Позивач також зазначив, що згідно зі ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1 - 3, 5, 6 ст. 203 Цивільного кодексу України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Стаття 203 Цивільного кодексу України визначає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, відтак: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

У ст. 235 Цивільного кодексу України встановлено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Частиною 1 ст.216 Цивільного кодексу України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Статтею 236 Цивільного кодексу України визначено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

На підставі зазначеного, враховуючи вищенаведені порушення законодавства, позивач дійшов висновку, що Договір аутсорсингу №1 підлягає визнанню судом недійсним, у зв`язку з чим звернувся з даним позовом до суду.

Позивач підтримує позовні вимоги в повному обсязі, просить їх задовольнити.

Відповідач не скористався своїм правом на судовий захист.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив, 15.10.2019р. між ТОВ «ВЛАСТА КП» (Сторона 1) та ДБП «УРОЖАЙ» (Сторона 2) укладено Договір аутсорсингу №1, відповідно до п.1.1. якого для підвищення ефективності роботи компаній за рахунок передачі (організації, стороні по договору) не тільки деяких функцій, але і бізнес-процесів з метою оптимізації всіх видів ресурсів і концентрації зусиль на основному виді діяльності, сторони уклали даний Договір про господарську діяльність, без створення юридичної особи, з метою ведення господарської діяльності у м. Одеса, та зобов`язуються погоджено робити необхідні фактичні дії. Перелік переданих функцій та бізнес-процесів викладено в додатку №1, який є невід`ємною частиною Договору.

Згідно п.1.2. Договору сторони Договору зобов`язуються прийняти на себе обов`язки робити необхідні дії, в інтересах сторони - партнера по договору, переданні по цьому Договору непрофільні функції, згідно Переліку функцій, для досягнення поставленої мети протягом року (або, за згодою Сторін, на більший чи менший термін).

Пунктом 1.3. Договору визначено, що за надання таких послуг по цьому Договору Сторони - партнери проводять фінансові розрахунки по винагороді за виконаний об`єм робіт в розмірі, в порядку і строки, які обумовлені в Додатках до цього Договору.

В п. 2.1 Договору сторони погодили, що Сторона 2 зобов`язується: надати Стороні 1 послуги відповідно до умов цього Договору (п.п. 2.1.1); не передавати і не показувати третім особам документацію Сторони 1, яка знаходиться у Сторони 2 (п.п. 2.1.2); надати Стороні 1 послуги особисто або із залученням, при необхідності, спеціалізованих сторонніх організацій (п.п. 2.1.3); співпрацювати при наданні послуг за цим Договором з іншими контрагентами Сторони 1, що надають йому послуги з суміжних питань, щодо предмету цього Договору (п.п. 2.1.4).

Згідно п. 2.2 Договору Сторона 1, зокрема, зобов`язується: давати при необхідності на прохання Сторони 2 роз`яснення зацікавленим особам, включаючи державні і судові органи (п. 2.3); оплачувати послуги Сторони 2 в порядку, строки та на умовах цього Договору (п. 2.4); підписувати своєчасно акти про надання послуг з Стороною 2 (п. 2.5).

Згідно п.2.3. Договору кожна зі сторін Договору зобов`язана надати перелік по цьому Договору непрофільних функції, які будуть передані стороні-партнеру. Ці функції можуть змінюватися в залежності від певних бізнес-процесів, що є необхідні на час виконання угоди.

Відповідно до п. 2.6 Договору інші обов`язки можуть бути передбачені в додатках до Договору.

Пунктом 3.5 Договору визначено, що доходи, отримані за рахунок або в результаті діяльності, надходять на рахунок Сторони 1, за підсумками розподіляються пропорційно внеску між сторонами.

Згідно п. 4.1 Договору Сторона 1 виготовляє та реалізує продукцію, що є результатом діяльності.

Відповідно до п. 4.2. Договору всі доходи, що отримуються за даним Договором у результаті діяльності, надходять на рахунок Сторони 1, з яких Сторона 1 виділяє грошові кошти на відшкодування комунальних витрат Стороні 2.

З матеріалів справи вбачається, що сторонами у справі підписано Додаток №1 від 15.10.2019р., у відповідності до п.п. 1.3.2., 1.3.3. якого Сторона 1 прийняла на себе зобов`язання по виготовленню на власних потужностях хлібобулочної продукції, пакування її, транспортування замовникам та проведення фінансових розрахунків між нею та покупцями продукції, а Сторона 2, в свою чергу, прийняла на себе зобов`язання з забезпечення безперебійного постачання електроенергії, забезпечення безперебійного постачання водозабезпечення та водовідведення в приміщення, що використовуються для виробництва хлібобулочних виробів, а також забезпечення функціонування цих систем у належному стані тощо.

З матеріалів справи, також, вбачається, що сторонами було підписано Додаток №2 до Договору, в якому сторони визначили, що Сторона 2 передає, а Сторона 1 приймає в строкове користування державне нерухоме майно- приміщення, яке за даними Єдиного реєстру об`єктів державної власності, має площу 1052,6 кв. м, та розміщене за адресою: м. Одеса, вул. Площа Старосінна, 1, будівлі літ. «Б» та «літ. «В», що перебуває на балансі ДБП «УРОЖАЙ».

Згідно п.7.1. Додатку №2 Сторона 2 зобов`язується передати Стороні 1 зазначене Приміщення згідно з цим Додатком №2 до Договору за актом приймання - передавання приміщення, який підписується одночасно з цим Додатком №2 до Договору.

Згідно п.1.2. Додатку №2 вищевказані приміщення передаються в користування з метою ведення господарської діяльності з виготовлення та реалізації хлібобулочних виробів, і також ведення іншої діяльності, яка не суперечить чинному законодавству.

Пунктом 2.1 Додатку № 2 визначено, що Сторона 1 вступає у строкове користування приміщенням у термін, указаний у Договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього Додатку № 2 до Договору та акту приймання - передавання приміщення.

Умовами п. 2.2 Додатку №2 передбачено, що передача приміщення в користування не тягне за собою виникнення у Сторони 1 права власності на це приміщення. Власником приміщення залишається держава, а Сторона 1 користується ним протягом строку дії Договору.

В п.2.3 Додатку №2 сторони погодили, що обов`язок щодо складання акту приймання-передавання покладається на Сторону 2.

Розділом 6 Додатку №2 визначено, що Сторона 1 має право: використовувати приміщення відповідно до його призначення та умов цього Додатку № 2 до Договору (п. 6.1); за письмовою згодою Сторони 2 проводити заміну, розширення, технічне переоздоблення приміщення (п. 6.2); самостійно розподіляти доходи, отримані в результаті використання приміщення (п. 6.3).

Пунктом п.3.1. Додатку №2 передбачена плата за користування, яка визначається на підставі калькуляції та становить 50 000 грн щомісячно.

Відповідно до п.3.3. Додатку №2 перерахування плати здійснюються Стороною 1 самостійно до 10 числа місяця, наступного за звітним періодом.

Умовами п.10.1 Додатку №2 передбачено, що Додаток №2 укладено строком на 1 рік, що діє з 01.09.2020р. до 01.09.2021р. включно.

Згідно Додатку №2/1 від 01.09.2020р. до Договору приміщення, загальною площею 1052,6 м.кв, яке складається з будівель літ. «Б» та літ. «В», надане в користування Стороні 1 відповідно до умов п.2.1.1. Договору аутсорсингу №1 від 15.10.2019р. з відшкодуванням витрат на утримання нерухомого приміщення, що належить до державної власності, та комунальних послуг. Приміщення розташовані за адресом: м. Одеса, Площа Старосінна, 1.

В обґрунтування позовних вимог ДБП «УРОЖАЙ» зазначає, що спірний Договір аутсорсингу за своєю правовою природою є договором оренди нерухомого майна та укладений із порушенням загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, закріплених ст.203 Цивільного кодексу України, що відповідно до ст.215 Цивільного кодексу України є підставою для визнання його недійсним.

Так, позивач вважає, що Договір аутсорсингу є удаваним правочином, який вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, а саме: договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, оскільки інших дій щодо послуг і спільної діяльності сторонами вказаного договору не вчинялось.

Судом встановлено, що відповідно до п.1.1 Договору для підвищення ефективності роботи компаній за рахунок передачі (організації, стороні по договору) не тільки деяких функцій, але і бізнес-процесів з метою оптимізації всіх видів ресурсів і концентрації зусиль на основному виді діяльності, сторони уклали даний договір про господарську діяльність, без створення юридичної особи, з метою ведення господарської діяльності у м. Одеса, та зобов`язуються погоджено робити необхідні фактичні дії. Перелік переданих функцій та бізнес-процесів викладено в додатку №1, який є невід`ємною частиною Договору.

Натомість, згідно п.1.1 Додатку №2 до Договору Сторона 1 (ТОВ «Власта КП») передає, а Сторона 2 (ДБП «УРОЖАЙ») приймає в строкове користування державне нерухоме майно - приміщення, яке за даними Єдиного реєстру об`єктів державної власності має площу 1052,6 кв.м, розміщене за адресою: м. Одеса, вул. площа Старосінна, 1 (інв. № 1031/1), складається з будівлі літ. «Б» та літ. «В», та перебуває на балансі ДБП «УРОЖАЙ» (далі - балансоутримувач).

Отже, зі змісту п.1.1 Додатку №2 випливає, що ДБП «УРОЖАЙ» приймає у платне користування нерухоме майно, яке перебуває у нього на балансі, що взагалі є абсурдним.

При цьому, за змістом п.5.1 Додатку №2 в обов`язки ТОВ «Власта КП» входить користування об`єктом відповідно до його призначення, що відповідає змісту договору оренди, викладеному в ст. 759 Цивільного кодексу України.

Згідно ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України (в редакції закону, чинній на момент укладення спірного договору) за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. В силу ч. 1 ст. 761 Цивільного кодексу України (в редакції закону, що діяла станом на дату укладення спірного договору) право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права.

Тобто, сторони мали на меті саме укладення договору оренди майна, адже, аналіз умов цього Договору свідчить, що за спірним Договором передано у користування відповідачу на відповідний строк нежитлові приміщення, що знаходяться на балансі позивача, та є державною власністю., а тому до спірних правовідносин повинні бути застосовані норми Закону України «Про оренду державного та комунального майна України».

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 73 Господарського кодексу України (в редакції закону, чинній на момент укладення спірного договору) державне унітарне підприємство утворюється компетентним органом державної влади в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини державної власності, як правило, без поділу її на частки, і входить до сфери його управління. Орган державної влади, до сфери управління якого входить підприємство, є представником власника і виконує його функції у межах, визначених цим Кодексом та іншими законодавчими актами. Майно державного унітарного підприємства перебуває у державній власності і закріплюється за таким підприємством на праві господарського відання чи праві оперативного управління. Найменування державного унітарного підприємства повинно містити слова «державне підприємство».

Згідно ст. 74 Господарського кодексу України (в редакції закону, чинній на момент укладення спірного договору) державне комерційне підприємство є суб`єктом господарської діяльності, діє на основі статуту на принципах підприємництва і несе відповідальність за наслідки своєї діяльності усім належним йому на праві господарського відання майном згідно з ГК України та іншими законами, прийнятими відповідно до цього кодексу. Майно державного комерційного підприємства закріплюється за ним на праві господарського відання.

Частиною 1 ст. 283 Господарського кодексу України (в редакції закону, чинній на момент укладення спірного договору) за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Згідно ч. 3 ст. 283 Господарського кодексу України (в редакції закону, чинній на момент укладення спірного договору) об`єктом оренди можуть бути: державні та комунальні підприємства або їх структурні підрозділи як єдині майнові комплекси, тобто господарські об`єкти із завершеним циклом виробництва продукції (робіт, послуг), відокремленою земельною ділянкою, на якій розміщений об`єкт, та автономними інженерними комунікаціями і системою енергопостачання; нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення); інше окреме індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення, що належить суб`єктам господарювання.

Відповідно до ч. 6 ст. 283 Господарського кодексу України (в редакції закону, чинній на момент укладення спірного договору) до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 284 Господарського кодексу України (в редакції закону, чинній на момент укладення спірного договору) визначено, що істотними умовами договору оренди є: об`єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); строк, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань; відновлення орендованого майна та умови його повернення або викупу. Оцінка об`єкта оренди здійснюється за відновною вартістю, крім об`єктів оренди державної та комунальної власності, оцінка яких здійснюється за методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України. Умови договору оренди зберігають свою силу на весь строк дії договору, а також у разі якщо після його укладення законодавством встановлено правила, що погіршують становище орендаря. Реорганізація орендодавця не є підставою для зміни умов або розірвання договору оренди. Строк договору оренди визначається за погодженням сторін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору він вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Відповідно до ст. 326 Цивільного кодексу України у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами.

Закон України «Про оренду державного та комунального майна» (в редакції закону, чинній на момент укладення спірного договору) регулює: правові, економічні та організаційні відносини, пов`язані з передачею в оренду майна, що перебуває в державній та комунальній власності, майна, що належить Автономній Республіці Крим, а також передачею права на експлуатацію такого майна; майнові відносини між орендодавцями та орендарями щодо господарського використання майна, що перебуває в державній та комунальній власності, майна, що належить Автономній Республіці Крим.

Статтею 287 Господарського кодексу України (в редакції закону, чинній на момент укладення спірного договору) передбачено, що орендодавцями щодо державного та комунального майна є: 1) Фонд державного майна України, його регіональні відділення - щодо єдиних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, яке є державною власністю, а також іншого майна у випадках, передбачених законом; 2) органи, уповноважені Верховною Радою Автономної Республіки Крим або місцевими радами управляти майном, - відповідно щодо майна, яке належить Автономній Республіці Крим або є у комунальній власності; 3) державні (комунальні) підприємства, установи та організації - щодо нерухомого майна, загальна площа якого не перевищує 200 квадратних метрів на одне підприємство, установу, організацію, та іншого окремого індивідуально визначеного майна, якщо інше не передбачено законом; 4) державне підприємство із забезпечення функціонування дипломатичних представництв та консульських установ іноземних держав, представництв міжнародних міжурядових організацій в Україні Державного управління справами - щодо нерухомого майна та іншого окремого індивідуально визначеного майна цього підприємства.

Крім того, згідно ст. 4 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (в редакції закону, чинній на момент укладення спірного договору) орендодавцями є: а) Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва - щодо єдиних майнових комплексів, нерухомого майна (будівель, споруд, їх окремих частин), а також майна, що не увійшло до статутного капіталу, що є державною власністю (крім майна, що належить до майнового комплексу Національної академії наук України та національних галузевих академій наук, а також майна, що належить вищим навчальним закладам та/або науковим установам, що надається в оренду науковим паркам та їхнім партнерам, та інших випадків, передбачених галузевими особливостями оренди майна); б) органи, уповноважені Верховною Радою Автономної Республіки Крим, - щодо єдиних майнових комплексів, нерухомого майна та майна, що не увійшло до статутного капіталу, яке належить Автономній Республіці Крим; в) органи, уповноважені представницькими органами місцевого самоврядування, - щодо єдиних майнових комплексів, нерухомого майна і споруд, майна, що не увійшло до статутного капіталу, яке перебуває у комунальній власності; г) балансоутримувачі - щодо: нерухомого майна, загальна площа якого не перевищує 400 квадратних метрів на одного балансоутримувача, якщо менший розмір площі не встановлено рішенням представницького органу місцевого самоврядування - щодо об`єктів комунальної власності або галузевими особливостями оренди майна; нерухомого майна для організації та проведення науково-практичних, культурних, мистецьких, громадських, суспільних та політичних заходів - на строк, що не перевищує п`яти календарних днів протягом шести місяців, а також щодо майна, яке передається суб`єктам виборчого процесу для проведення публічних заходів (зборів, дебатів, дискусій) під час та на період виборчої кампанії; нерухомого майна для організації та проведення науково-практичних, культурних, мистецьких, громадських, суспільних та політичних заходів - на строк, що не перевищує 30 календарних днів протягом одного року щодо кожного орендаря, якщо балансоутримувачем є державне або комунальне підприємство, установа, організація, що здійснює діяльність з організування конгресів і торговельних виставок; іншого окремого індивідуально визначеного майна; ґ) державне підприємство із забезпечення функціонування дипломатичних представництв та консульських установ іноземних держав, представництв міжнародних міжурядових організацій в Україні Державного управління справами - щодо нерухомого майна та іншого окремого індивідуально визначеного майна цього підприємства, що передається дипломатичним представництвам та консульським установам іноземних держав, представництвам міжнародних міжурядових організацій в Україні.

Крім того, згідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (в редакції закону, чинній на момент укладення спірного договору) етапність передачі в оренду державного та комунального майна передбачає: прийняття рішення щодо наміру передачі майна в оренду; внесення інформації про потенційний об`єкт оренди до ЕТС; прийняття рішення про включення потенційного об`єкта оренди до одного із Переліків; опублікування інформації про потенційний об`єкт оренди, щодо якого прийнято рішення про включення до одного з Переліків, в ЕТС; розміщення в ЕТС оголошення про передачу майна в оренду; проведення аукціону на право оренди майна або передача об`єкта в оренду без проведення аукціону, укладення та публікація в ЕТС договору оренди.

Відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (в редакції закону, чинній на момент укладення спірного договору) порядок передачі в оренду державного та комунального майна, включаючи особливості передачі його в оренду визначається Кабінетом Міністрів України за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері реалізації майна (майнових прав, інших активів) або прав на нього на конкурентних засадах у формі аукціонів, у тому числі електронних аукціонів, та здійснює контроль за її реалізацією. Особливості передачі в оренду комунального майна, передбачені цим Законом, додатково можуть визначатися рішенням представницьких органів місцевого самоврядування з урахуванням вимог і обмежень, передбачених цим Законом і Порядком передачі майна в оренду.

Статтею 11 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (в редакції закону, чинній на момент укладення спірного договору) визначено, що потенційний орендар має право подати в ЕТС заяву на оренду майна у випадку, якщо об`єкт оренди був включений до Переліку першого типу згідно з Порядком передачі майна в оренду. Особи, які мають право на отримання майна без проведення аукціону, подають в ЕТС заяву на оренду майна, внесеного до Переліку другого типу, згідно з Порядком передачі майна в оренду. Передача в оренду такого майна здійснюється без проведення аукціону в порядку, встановленому статтею 15 цього Закону. Вимоги до заяви на оренду майна та перелік документів, що подаються разом із такою заявою, визначаються Порядком передачі майна в оренду.

При цьому, відповідно до п. 14 Порядку передачі в оренду державного та комунального майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.06.2020 р. № 483, потенційний орендар, зацікавлений в отриманні майна в оренду, через електронну торгову систему звертається до орендодавця із заявою про включення такого майна до Переліку відповідного типу. Порядок реєстрації потенційного орендаря в електронній торговій системі для подання ним заяви про включення майна до Переліку відповідного типу визначається згідно з правилами функціонування електронного майданчика, через який такий орендар подає заяву. Заява про включення майна до Переліку відповідного типу подається шляхом заповнення електронної форми через особистий кабінет в електронній торговій системі і завантаження електронних копій документів, передбачених пунктом 15 цього Порядку. Оператор електронного майданчика зобов`язаний не розголошувати найменування та/або прізвище, ім`я, по батькові та іншу інформацію про потенційних орендарів, які подали заяву про включення майна до Переліку відповідного типу.

Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (в редакції закону, чинній на момент укладення спірного договору) орендодавець оприлюднює в ЕТС оголошення про передачу майна в оренду на аукціоні в таких випадках та у такі строки: протягом 20 робочих днів з дати включення об`єкта оренди до Переліку першого типу, якщо включення такого об`єкта до Переліку відбулося за заявою потенційного орендаря згідно з частиною другою статті 6 цього Закону; протягом 20 робочих днів з дати подання потенційним орендарем заяви на оренду майна згідно з частиною першою статті 11 цього Закону; у будь-який час після включення об`єкта оренди до Переліку першого типу, якщо включення такого об`єкта до Переліку відбулося за власною ініціативою (ініціативою балансоутримувача, уповноваженого органу управління або орендодавця) і щодо якого відсутня заява на оренду майна, передбачена частиною першою статті 11 цього Закону.

За приписами ч. 1 ст. 13 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (в редакції закону, чинній на момент укладення спірного договору) об`єкти державної та комунальної власності передаються в оренду за результатами проведення аукціону виключно в ЕТС, у тому числі аукціону, предметом якого є право на продовження договору оренди об`єкта згідно із статтею 18 цього Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (в редакції закону, чинній на момент укладення спірного договору) право на отримання в оренду державного та комунального майна без проведення аукціону мають: органи державної влади та органи місцевого самоврядування, інші установи і організації, діяльність яких фінансується за рахунок державного або місцевих бюджетів; релігійні організації для забезпечення проведення релігійних обрядів та церемоній; Пенсійний фонд України та його органи; дипломатичні представництва, консульські установи іноземних держав, представництва міжнародних міжурядових організацій в Україні для виконання функцій дипломатичного представництва, консульських і статутних функцій міжнародних міжурядових організацій.

Таким чином, положеннями Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (в редакції закону, чинній на момент укладення спірного договору) передбачено, що укладенню договору оренди державного майна передує вчинення потенційним орендарем, балансоутримувачем, уповноваженим органом управління та/або орендодавцем визначених законом дій на відповідних етапах, як-то: прийняття рішення щодо наміру передачі майна в оренду; внесення інформації про потенційний об`єкт оренди до ЕТС; прийняття рішення про включення потенційного об`єкта оренди до одного переліку об`єктів першого чи другого типу; опублікування інформації про потенційний об`єкт оренди, щодо якого прийнято рішення про включення до одного з переліків, в ЕТС; розміщення в ЕТС оголошення про передачу майна в оренду; проведення аукціону на право оренди майна або передача об`єкта в оренду без проведення аукціону, якщо це передбачено законом, тощо. Водночас, як встановлено судом, доказів вчинення визначених законом дій на відповідних етапах до укладення спірного договору матеріали справи не містять.

Відповідно до положень ст. 9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (в редакції закону, чинній на момент укладення спірного договору) стартова орендна плата за об`єкт оренди визначається згідно з Порядком передачі майна в оренду. Забороняється передавати державне або комунальне майно в безоплатне користування або позичку. Строк договору оренди не може становити менше п`яти років, крім випадків, визначених Порядком передачі майна в оренду.

Як вбачається зі змісту оспорюваного Договору аутсорсингу, його укладено строком на 2 рік (п.7.1 Договору).

Суд також зазначає, що у п.3.1 Додатку №2 визначено розмір плати за користування на підставі калькуляції та становить 50 000 грн щомісячно.

При цьому, в оспорюваному Договорі взагалі не визначено порядок розрахунку розміру орендної плати.

Таким чином, як встановлено судом, умови укладеного між сторонами Договору аутсорсингу, з урахуванням Додатків №№1, 2, 2/1, визначають домовленість сторін щодо передачі позивачем у строкове платне користування відповідача об`єкту нерухомості, що перебуває у власності держави.

При цьому, відповідачем не надано до матеріалів справи будь-яких доказів виконання сторонами Договору в частині розподілу доходів від спільної діяльності за Договором та/або надання сторонами послуг за договором.

Таким чином, суд дійшов висновку, що спірний Договір аутсорсингу з правом користування майном є удаваним правочином, оскільки за своїм правовим змістом фактично є договором оренди.

Відповідно до ст. 235 Цивільного кодексу України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Оскільки відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 Цивільного кодексу України головним елементом договору (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору аутсорсингу та з`ясування питання про те, чи не укладено цей договір з метою приховання іншого договору та якого саме.

Так, за змістом приписів цивільного законодавства вбачається, що оскільки при вчиненні удаваного правочину настання його мети - приховати інший правочин, бажають досягти обидві сторони, то до відносин цих сторін застосовуються правила того правочину, якому відповідала внутрішня воля сторін і який вони насправді вчинили.

Удаваним є правочин, що вчинюється з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили. Тому при укладенні удаваного правочину до відносин його учасників застосовуються правила щодо правочину, який сторони мали на увазі (який сторони приховали). Суб`єкт, який вимагає визнання правочину недійсним як укладеного з метою приховати інший правочин, повинен довести, що правочин укладений з такою метою (лист Верховного Суду України від 24.11.2008 р. «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

В п. 3.11 Постанови Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» (із змінами і доповненнями) вказано, що встановивши у розгляді справи, що певний правочин вчинено з метою приховати інший правочин (удаваний правочин), господарський суд на підставі частини другої статті 235 ЦК України має виходити з того, що сторонами вчинено саме той правочин, який вони мали на увазі, і розглянути справу по суті із застосуванням правил, що регулюють цей останній правочин. Якщо він суперечить закону, господарський суд має прийняти рішення про визнання його недійсним із застосуванням, за необхідності, відповідних правових наслідків.

Так, ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами 1-3, 5, 6 ст.203 вказаного Кодексу визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

На підставі вищенаведеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ДБП «УРОЖАЙ» є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.3 ст.13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

За приписами ч.1 ст.73 цього Кодексу доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

При цьому, відповідно до ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За приписами ст.79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно зі ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи задоволення позовних вимог, витрати по сплаті судового збору слід покласти на відповідача у відповідності до положень ст.129 ГПК України.

Щодо стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу у розмірі 5 000 грн, як заявлено позивачем у позовній заяві, суд зазначає наступне.

В обґрунтування понесених витрат на правничу допомогу позивач зазначає, що 08.07.2021р. між Адвокатським об`єднанням (далі - АО) «ТДС ГРУП» та ДБП «УРОЖАЙ» (Клієнт) було укладено Договір №170 про надання правової допомоги, відповідно до якого Адвокатське об`єднання бере на себе зобов`язання надавати правову допомогу в обсязі та на умовах, передбачених даним Договором.

Позивач зазначає, що на виконання Договору №170 про надання правової допомоги АО «ТДС ГРУП» було надано послуги на суму 5 500 грн, що підтверджується актом приймання-передачі наданих послуг по Договору №170 про надання правової допомоги від 20.01.2021р.

В поясненнях позивача, що надійшли до суду 26.01.2022р. останній просить вважати датою складення акту приймання-передачі наданих послуг по Договору №170 про надання правової допомоги 20.01.2022р.

Частина 1 ст.123 ГПК України встановлює, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 ст.123 ГПК України).

Згідно з приписами ч. 2 ст. 16 ГПК України представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

В ч. 4-7 ст. 129 ГПК України передбачено інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись. Якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку. Якщо сума судових витрат, заявлених до відшкодування та підтверджених відповідними доказами, є неспівмірно нижчою від суми, заявленої в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат (крім судового збору) повністю або частково, крім випадків, якщо така сторона доведе поважні причини зменшення цієї суми.

Згідно положень ч. 1, 2 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 ГПК України).

Як вбачається з матеріалів справи, 08.07.2021р. 08.07.2021р. між Адвокатським об`єднанням АО «ТДС ГРУП» та ДБП «УРОЖАЙ» укладено Договір №170 про надання правової допомоги, відповідно до якого Адвокатське об`єднання бере на себе зобов`язання надавати Клієнту правову допомогу в обсязі та на умовах, передбачених даним Договором.

Згідно п. 2.1 Договору правова допомога надається Клієнту шляхом: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань (п.п. 2.1.1); складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру (п.п. 2.1.2); представництво інтересів клієнта у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами (п.п. 2.1.3); правовий супровід підприємницької діяльності клієнта (п.п. 2.1.4); участі на всіх стадіях кримінального процесу (п.п. 2.1.5).

Пунктом 3.1 Договору передбачені обов`язки адвокатського об`єднання: адвокатське об`єднання зобов`язується надати правову допомогу клієнту необхідну, для досягнення мети відповідно до п. 1.1 договору із представництва та захисту законних прав та інтересів останнього в судах, органах державної влади, на підприємствах, в установах, організаціях всіх форм власності та підпорядкування, відповідно до вимог чинного законодавства України та цього договору; адвокатське об`єднання при виконанні доручень клієнта та умов договору зобов`язане реалізовувати права та обов`язки за договором, керуючись виключно інтересами клієнта та діяти з таким розрахунком, щоб максимально знизити можливість заподіяння матеріальної чи нематеріальної шкоди та будь-яких інших збитків клієнту та вірогідність притягнення клієнта, працівників та посадових осіб клієнта у майбутньому до будь-яких видів відповідальності.

В п. 6.1 Договору передбачено, що за надання передбачених Договором послуг клієнт виплачує адвокатському об`єднанню оплату у розмірі 20000 грн. щомісячно до 15 (п`ятнадцятого) числа поточного місяця з моменту підписання вказаного Договору.

Згідно п. 6.2 Договору за надавання послуг адвокатським об`єднанням та приймання їх результату клієнтом оформлюється актом приймання-передачі наданих послуг, який підписується сторонами.

Підписання акта приймання-передачі наданих послуг представником Клієнта є підтвердженням відсутності претензій з його боку (п. 6.3 Договору).

Відповідно до п. 8.1 Договору останній набуває чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2021р.

Умовами п. 9.3 Договору встановлено, що детальний перелік послуг, а також розмір та порядок оплати клієнтом адвокатському об`єднанню гонорару та фактичних витрат, пов`язаних із виконанням даного договору, окремо обумовлюється сторонами, та може визначатися додатковою (ми) угодою (ми) до цього договору або усно.

На підтвердження оплати вартості наданих послуг за Договором позивачем надано виписку по рахунку АО «ТДС ГРУП», з якої вбачається, що позивачем було сплачено 20 000 грн 18.08.2021р.

Відповідно до матеріалів справи 20.01.2021р. між ДБП «УРОЖАЙ» та АО «ТДС Груп? складено та підписано Акт приймання-передачі наданих послуг до договору № 170 про надання правової допомоги від 08.07.2021 р., п. 1 якого сторони підтвердили, що адвокатське об`єднання надало клієнту в межах судової справи №916/3120/21 про визнання недійсним договору разом з додатками, яка слухається у господарському суді Одеської області за позовом ДБП «УРОЖАЙ» до ТОВ «Власта КП», наступні послуги: підготовка та подання позовної заяви - 1500 грн; пошук судової практики - 500 грн; збір доказів - 1000 грн; подання клопотання в порядку ст. 169 ГПК України - 1500 грн; участь у п`яти судових засіданнях - 1500 грн, на загальну суму 5 500 грн.

Згідно п. 2 Акту Клієнт підтверджує, що юридичні послуги надані якісно та у встановлені терміни.

Відповідно до п. 3 Акту загальна вартість юридичних послуг, зазначених в п. 1 цього акту складає 5500,00 грн., які були перераховані в якості авансового платежу, що підтверджується випискою по рахунку від 18.08.2021 року.

Суд приймає до уваги пояснення позивача від 26.01.2022р. щодо визначення вірної дати складення Акту приймання-передачі наданих послуг до договору № 170 про надання правової допомоги від 08.07.2021р., а саме 20.01.2022р., у зв`язку з тим, що дійсно мала місце описка, так як станом на 20.01.2021р. сторони за Договором не знали та не могли знати розгляд справи №916/3120/21 за позовом ДБП «УРОЖАЙ» до ТОВ «Власта КП», адже з відповідним позовом позивач звернувся до суду лише 13.10.2021р.

Частина 4 ст. 126 ГПК України встановлює, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 126 ГПК України).

Так, згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

У п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» установлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності щодо надання правової інформації, консультацій та роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п.6 ч.1 ст.1 закону №5076-VI).

Положення ч. 1 ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачають, що видами адвокатської діяльності є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; захист прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого, виправданого, особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішується питання про їх застосування у кримінальному провадженні, особи, стосовно якої розглядається питання про видачу іноземній державі (екстрадицію), а також особи, яка притягається до адміністративної відповідальності під час розгляду справи про адміністративне правопорушення; надання правової допомоги свідку у кримінальному провадженні; представництво інтересів потерпілого під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб, держави, органів державної влади, органів місцевого самоврядування в іноземних, міжнародних судових органах, якщо інше не встановлено законодавством іноземних держав, статутними документами міжнародних судових органів та інших міжнародних організацій або міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; надання правової допомоги під час виконання та відбування кримінальних покарань. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до п.1 ч.4 ст.129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Відповідачем не подано до суду клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

Згідно із ч.9 ст.129 ГПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Оскільки спір виник зокрема й в наслідок дій самого позивача, який уклав спірний договір без дотримання законодавчо встановленої процедури, що позивачем не спростовано в ході розгляду справи, суд вважає, що підлягають відшкодуванню та стягненню з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 50%, що становить 2 750 грн.

Згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 123, 129, 232, 238, 240, 241 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовну заяву Державного багатопрофільного підприємства «УРОЖАЙ» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЛАСТА КП» про визнання недійсним Договору аутсорсингу №1 від 15.10.2019р. з додатком №1 від 15.10.2019р., додатком №2 від 01.09.2020р., додатком №2/1 від 01.09.2020р., укладеного між Державним багатопрофільним підприємством «УРОЖАЙ» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ВЛАСТА КП» - задовольнити повністю.

2. Визнати недійсним Договір аутсорсингу №1 від 15.10.2019р. з додатком №1 від 15.10.2019р., додатком №2 від 01.09.2020р., додатком №2/1 від 01.09.2020р., укладений між Державним багатопрофільним підприємством «УРОЖАЙ» (65044, м. Одеса, Французький бульвар, буд.10, м. Одеса, код ЄДРПОУ - 13908422, електронна адреса: ІНФОРМАЦІЯ_2, ІНФОРМАЦІЯ_1) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ВЛАСТА КП» (65007, м. Одеса, вул. Старосінна Площа, буд.1, код ЄДРПОУ - 37089875).

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЛАСТА КП» (65007, м. Одеса, вул. Старосінна Площа, буд.1, код ЄДРПОУ - 37089875) на користь Державного багатопрофільного підприємства «УРОЖАЙ» (65044, м. Одеса, Французький бульвар, буд.10, м. Одеса, код ЄДРПОУ - 13908422, електронна адреса: ІНФОРМАЦІЯ_2, ІНФОРМАЦІЯ_1) витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 270 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2 750 грн.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Південно-західного апеляційного господарського суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 20 днів з дня його проголошення (підписання).

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення складено 18 лютого 2022 р.

Суддя Н.В. Рога