ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" лютого 2022 р. Справа №914/1681/19

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого судді Кордюк Г.Т.

суддів Кравчук Н.М.

Плотніцького Б.Д.

секретар судового засідання Матіїшин Х.В.

розглядаючи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Конструктив Ком», б/н б/д (вх. №01-05/177/20 від 14.01.2020),

на рішення Господарського суду Львівської області від 10.12.2019 (повне рішення складено 18.12.2019)

у справі №914/1681/19 (суддя Козак І.Б.)

за позовом Львівської міської ради, м. Львів,

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Конструктив Ком», м.Львів,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, м. Львів,

про скасування запису про реєстрацію права приватної власності Товариства з обмеженою відповідальністю «Конструктив Ком» на об`єкт нерухомого майна: будівлю літ. А-1 загальною площею 501,8 кв.м. на вул. Шафарика, 3 (РНОНМ 01) із закриттям розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

за участю представників від:

позивача: Шевченко М.І.

відповідача: не з`явилися

третьої особи: Мотов Є.Г.

ВСТАНОВИВ:

19.08.2019 у Господарський суд Львівської області звернулась Львівська міська рада з позовом про скасування запису про реєстрацію права приватної власності Товариства з обмеженою відповідальністю «Конструктив Ком» на об`єкт нерухомого майна: будівлю літ. «А-1» загальною площею 501,8 кв.м. на вул. Шафарика, 3, (РНОНМ 01) із закриттям розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Позовні вимоги мотивує тим, що будівля №3 на вул. Шафарика в м. Львів не існує, а відповідачем зареєстроване право власності на будівлю №1а по цій ж вулиці, що належить Львівській міській раді на праві комунальної власності.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 10.12.2019 вищезазначений позов задоволено повністю, оскільки суд дійшов до висновку, що державна реєстрація права власності за ТОВ «Конструктив Ком» проведена з порушенням вимог ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно», а запис про державну реєстрацію не відповідає відомостям в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії, що є підставою для задоволення позову.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач звернувся до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 10.12.2019 та прийняти нове, яким закрити провадження у справі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що:

1)висновок суду першої інстанції про те, що на вул. Шафарика у м. Львів відсутня будівля за №3, а за відповідачем зареєстровано будівлю за №1а по цій ж вулиці, яка на праві комунальної власності належить Львівській міській раді, здійснений за відсутності інвентаризаційної справи на будівлю за №1а по вул. Шафарика у м. Львів та без дослідження інших доказів по справі, які підтверджують існування будівлі по вул. Шафарика за №3;

2)суд першої інстанції врахував факт відсутності будівлі за №3 на вул. Шафарика у м. Львів на підставі неналежних доказів, зокрема матеріалів кримінального провадження №0000590 від 17.07.2017, які не мають преюдиційного значення чи наперед встановленої сили;

3)місцевий господарський суд дійшов до висновку про те, що державна реєстрація права власності на спірну будівлю у м. Львів по вул. Шафарика, 3, проведена з порушенням ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» за відсутності доказів, які б це підтверджували;

4)вирішуючи спір по суті, суд не врахував принцип «належного урядування» внаслідок чого порушив баланс інтересів сторін у справі та безпідставно поклав на відповідача правові наслідки помилки державних органів, які здійснювали державну реєстрацію спірного об`єкта, без виплати відповідної компенсації.

Також на підтвердження цих аргументів відповідачем до апеляційної скарги додано нові докази, які не були предметом дослідження у суді першої інстанції (а.с.7-16,т.2), зокрема: (1)реєстраційні посвідчення №1210 від 17.07.1998 та №5312 від 26.10.1999, (2)договори від 21.10.1999 згідно якого україно-грузинське товариство з обмеженою відповідальністю «Комерційний центр «Техінвест» продало спірний об`єкт нерухомості товариству з обмеженою відповідальністю «Велдіс», (3)акти від 21.10.1999 про приймання-передачу цього об`єкта, (4)технічний паспорт на спірну будівлю за №3 по вул. Шафарика у м. Львів, (5)довідка №102/259 від 28.07.2017 та №3784 від 12.10.2017, які видані ЛОР ОКП «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», про те, що станом на 29.12.2012 будівля за №3 на вул. Шафарика у м. Львів - зареєстрована за україно-грузинським товариством з обмеженою відповідальністю «Комерційний центр «Техінвест», (6)лист Обласного комунального підприємства «бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» за №1053 від 27.03.2018 та довідка від 12.10.2017 в яких повідомлено, що інвентаризаційна справа на об`єкт нерухомості за адресою: м. Львів, вул. Шафарика, 1а, у відділі технічної та юридичної інформації відсутня.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач погодився з висновками місцевого господарського суду та навів мотиви, аналогічні викладеним в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення місцевого господарського суду - залишити без змін. Додатково зазначив, що у реєстровій книзі №5 відсутні відомості про реєстраційні посвідчення №1210 від 17.07.1998 та від 26.10.1999, якими апелянт обґрунтовує виникнення у нього права власності на спірну будівлю. Натомість алгоритм дій працівників реєстраційної служби, який був передбачений чинним на цей час п. 2.1 Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України за №121 від 09.06.1998, регламентувалось, що здійснення запису у реєстрову книгу передує здійсненню реєстраційного напису на оригіналі правовстановлюючого документа і видачі реєстраційного посвідчення. З огляду на це позивач ставить під сумнів достовірність вищезазначених реєстраційних посвідчень №1210 від 17.07.1998 та від 26.10.1999.

Третя особа не скористалась правом, наданим ст. 263 ГПК України, відзиву на апеляційну скаргу не подала.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 21.12.2020 у справі №914/1681/19 призначено судову будівельно-технічну експертизу, проведення якої доручити Львівському науково-дослідному інституту судових експертиз, на вирішення якої поставлено наступні питання:

-чи об`єкт нерухомого майна будівля, літ.А-1, загальною площею 501,8 кв.м., що знаходиться за адресою м. Львів, вул. Шафарика П., будинок 3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101) та об`єкт нерухомого майна - будівля, літ.А-1, загальною площею 478,8 кв.м., що знаходиться за адресою м. Львів, вул. Шафарика П., будинок 1а (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101) є одним і тим самим об`єктом нерухомого майна?

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 01.12.2021 поновлено провадження у справі №914/1681/19, оскільки станом на 23.11.2021 рахунок вартості експертизи не сплачений.

06.01.2022 на адресу Західного апеляційного господарського суду від апелянта надійшла заява б/н від 06.01.2022 (вх.№01-05/101/22 від 06.01.2022) у якій просить суд призначити судову будівельно-технічну експертизу, проведення якої доручити Львівському науково-дослідному інституту судових експертиз, на вирішення якої поставити наступні питання:

-чи фактично наявна на вул. Шафарика у м. Львів позначена на карті будівля №1а площею 478,8 кв.м., згідно даних технічної документації на об`єкт нерухомого майна?

-чи відповідає наявна будівля технічному паспорту інв. №718 на майстерню ЖЕК-510 площею 209,7 кв.м. за адресою: м. Львів, вул. Шафарика, 1а, та технічному паспорту інв. №718 на прим. 1-16 площею 269,1 кв.м. за адресою: м. Львів, вул. Шафарика, 1а (реєстраційний номер об`кта нерухомого майна 101)?

-чи фактично наявна на вул. Шафарика у м. Львів позначена на карті будівля №3 площею 501,8 кв.м., згідно даних технічної документації на об`єкт нерухомого майна?

-чи відповідає наявна будівля технічному паспорту інв. №718 на будівлю літ. «А-1» загальною площею 501,8 кв.м. за адресою: м. Львів, вул. Шафарика, 3 (реєстраційний номер об`кта нерухомого майна 101)?

Необхідність призначення експертизи мотивує тим, що її проведення дозволить ідентифікувати наявність спірного об`єкта нерухомості, а також з`ясувати чи є будівлі під №1а та під №3 по вул. Шафарика у м. Львів, одним і тим самим об`єктом, що має значення для вирішення спору в даній справі.

09.02.2022 на адресу Західного апеляційного господарського суду від позивача надійшли заперечення б/н від 04.02.2022 (вх.№01-04/861/22 від 09.02.2022) проти призначення експертизи у даній справі, оскільки така не дозволить з`ясувати обставини, що мають значення для справи.

В судове засідання 14.02.2022 з`явились представник позивача та третьої особи. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, причин неявки суд не повідомив, хоча належним чином повідомлений про час, дату та місце слухання справи, а тому в силу п. 1 ч. 3 ст. 202 ГПК України суд розглядає справу за його відсутності.

Заслухавши думку представників позивача та третьої особи з приводу заявленого апелянтом клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку про залишення цього клопотання без задоволення, оскільки таке клопотання не заявлялося в суді першої інстанції, а відтак без наявності поважних на те причин не може бути заявлено і в суді апеляційної інстанції.

Представники позивача та третьої особи заперечили проти доводів апеляційної скарги, просили рішення місцевого господарського суду залишити без змін.

Обговорюючи питання щодо наявності правових підстав для долучення до матеріалів справи нових доказів, які не були подані апелянтом до суду першої інстанції, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 3 статті 269 ГПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що у суді апеляційної інстанції відповідачем ані усно, ані письмово не заявлялось клопотання про долучення доказів, які ним приєднані до апеляційної скарги, а також не наведено жодних причин неможливості подання цих доказів у суді першої інстанції.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно з ч. 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Таким чином вищенаведені норми процесуального закону регламентують принцип диспозитивності судового процесу, згідно з яким особа самостійно здійснює свої процесуальні права та обов`язки без втручання суду.

Відповідно до висновку щодо застосування статей 80, 269 ГПК України, викладеного Верховним Судом у постанові від 18.06.2020 у справі №909/965/16 єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого процесуальним законом порядку, це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких покладений на учасника справи (у даному випадку - відповідача).

З огляду на дані конкретні обставини справи, за яких додаткові докази не були подані відповідачем до прийняття оскаржуваного рішення в даній справі, суд апеляційної інстанції доходить до висновку про відсутність визначених частиною 3 статті 269 ГПК України критеріїв для прийняття додаткових доказів («винятковість випадку» та «причини, що об`єктивно не залежать від особи»).

Що стосується клопотання апелянта про призначення судової будівельно-технічної експертизи, то суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 267 ГПК України, суддя-доповідач у порядку підготовки справи до апеляційного розгляду за клопотанням сторін та інших учасників справи вирішує питання про виклик свідків, призначення експертизи, витребування доказів, судових доручень щодо збирання доказів, залучення до участі у справі спеціаліста, перекладача.

Відповідач клопотання про призначення експертизи подав на стадії розгляду апеляційної скарги, необгрунтувавши неможливість подання такого разом з апеляційною скаргою.

Крім того відповідно до п.8 ч.2 ст.182 ГПК України у підготовчому засіданні суд вирішує питання про призначення експертизи.

Разом з тим, судом апеляційної інстанції встановлено, що в суді першої інстанції відповідач не заявляв клопотання про призначення судової будівельно- технічної експертизи.

За таких обставин суд апеляційної інстанції доходить до висновку,що не існувало причин, які унеможливлювали заявлення вищезазначеного клопотання про призначення судово- почеркознавчої експертизи до місцевого господарського суду, які об`єктивно не залежали від нього.

З цих підстав суд відмовляє у задоволенні клопотання про призначення судової будівельно- технічної експертизи в суді апеляційної інстанції.

Згідно з ст. 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши пояснення представників учасників справи, дослідивши доводи і заперечення, які наведені в апеляційній скарзі та у відзиві, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судом першої інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з прийняттям нового про відмову в задоволенні позову.

Згідно зі встановленими судом першої інстанції та неоспореними обставинами, а також обставини, встановленими судом апеляційної інстанції, і визначеними відповідно до них правовідносини вбачається, що на підставі п. 1 рішення виконавчого комітету Львівської міської ради за №1230 від 14.11.2008 (а.с.49,т.1) згідно з технічним паспортом за територіальною громадою м. Львів оформлено право комунальної власності на будівлю (літ. «А-1») в цілому, яка знаходиться за адресою: м. Львів, вул. П. Шафарика, №1-А, загальною площею 478,8 кв.м. Пунктом 2 цього рішення зобов`язано відділ приватизації державного житлового фонду Личаківського району оформити право власності на будівлю.

На виконання цього рішення було видано свідоцтво №ЛР0973 від 02.12.2008 (а.с.92,т.1) згідно якого 13.05.2009 проведено державну реєстрацію права власності про що внесено відповідний запис №25801144 (а.с.22,т.1).

Уподальшому, 13.04.2018 відомості про право комунальної власності на вищезазначений об`єкт за реєстраційним номером 101 перенесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про що внесено відповідний запис №25801144 (а.с.21,т.1).

Вказана реєстрація права власності чинна та ніким не скасована.

Дослідивши зміст підстав заявлених позовних вимог, судом апеляційної інстанції з?ясовано, що позивач пов`язує порушення своїх прав, за захистом яких звернувся до суду, з тим, що відповідач шляхом зазначення неіснуючої адреси (по вул. Шафарика, 3, у м. Львів) зареєстрував за собою на праві приватної власності ту саму будівлю, яка на праві комунальної власності належить позивачу, однак за іншою адресою по вул. Шафарика, 1а, у м. Львів. Тобто позивач стверджує, що за ним, так як і за відповідачем одночасно зареєстрована одна і та сама будівля однак за різними адресними номерами.

Оскільки один і той самий об`єкт не може одночасно належати двом особам, то суд апеляційної інстанції доходить до висновку, що суть спору та предмет доказування в даній справі зводиться до того, щоб визначити яка зі спірних реєстрацій є правомірною, а яка ні, за наслідками чого встановити чи наявні правові підстави для захисту прав позивача шляхом задоволення позовних вимог.

Апеляційним господарським судом встановлено, що Управління комунальної власності передало зазначену вище будівлю (літ. «А-1»), яка знаходиться за адресою: м. Львів, вул. П. Шафарика, №1-А, загальною площею 478,8 кв.м., в оренду Львівському комунальному підприємству «Дім» на підставі договорів за №Л-6766-8 від 14.11.2008 (а.с.24-27,т.1), за №Л-8966-14 від 24.02.2014 (а.с.28-31,т.1), за №Л-10853-17 від 29.12.2017 (а.с.32-35,т.1). Ці обставини також узгоджуються з ухвалою Львівської міської ради №2845 від 21.11.2013 (а.с.47,т.1) відповідно до якої цю будівлю передано в оренду ЛКП «Дім» строком на 2 роки і 364 дні.

Окрім того з акту №34-НП/18 від 22.01.2018 (а.с.36-40,т.1), який складений комісією в складі Кетиса Ю.І., головного спеціаліста КІВ УКВ ДЕР ЛМР, та Костя В.Б., головного інспектора ЛКП «Дім», вбачається, що за наслідками проведеної перевірки та обстеження об`єкта нерухомого майна площею 478,8 кв.м., розташованого за адресою: м. Львів, вул. Шафарика, 1а, встановлено, що цей об`єкт для службових потреб використовує ЛКП «Дім», а візуально приміщення відображене в технічному паспорті №718 від 04.07.2013 за адресою: м. Львів, вул. Шафарика, 1а, є одним і тим самим приміщенням, яке відображено в технічному паспорті №718 від 09.08.2012 за адресою: м. Львів, вул. Шафарика, 3. Також у цьому акті зазначено, що за інформацією балансоутримувача поштова адреса м. Львів, вул. Шафарика, 3, не присвоювалась жодній будівлі.

З листів Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради за №4-33-877 від 08.05.2018 (а.с.41,т.1) та №33-3198 від 12.09.2018 (а.с.43,т.1), які адресовані Пайонкевич Г., директору юридичного департаменту Львівської міської ради, та Кольченку В., заступнику керівника місцевої прокуратури №2 Львівської області, повідомлено, що відповідно до алфавітних покажчиків за період з 1995 року не зафіксована інформація про прийняття розпоряджень щодо присвоєння поштової адреси: м. Львів, вул. Шафарика, 3.

Водночас відділ Головного управління Держгеокадастру у м. Львові в своєму листі №18-13-0.37-87/109-18 від 11.01.2018 (а.с.48,т.1) повідомив директора юрдичного департаменту Львівської міської ради про те, що земельна ділянка по вул. Шафарика, 3, у м. Львів (згідно представленого плану) входить в межі земельної ділянки, яка знаходиться у користуванні Лінійно-шляхової експлуатаційної діяльниці по вул. Шафарика, 1а, у м. Львів, без належно оформлених правовстановлюючих документів (згідно списку землекористувачів і землевласників Личаківського району м. Львова, затвердженого рішенням виконкому Львівської міської ради за №51 від 06.02.1998 «Про інвентаризацію земель м. Львова»).

Разом з тим у матеріалах справи наявна заява від 13.06.2019 (а.с.112,т.1) та заява від 08.08.2019 (а.с.108,т.) у якій ТОВ «Конструктив Ком» звертається до голови Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради з проханням присвоїти будівлі №3 розташованій на окремій земельній ділянці поштову адресу: м. Львів, вул. Шафарика, 3.

З листа Обласного комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» за №3230 від 20.09.2018 (а.с.42,т.1) адресованого Львівській місцевій прокуратурі №2, вбачається, що в реєстровій книзі №5 відсутня інформація про реєстрацію на праві приватної власності за ТОВ «Велдіс» та Українсько-грузинським ТОВ «Комерційний центр «Техінвест» об`єктів нерухомого майна, що знаходяться за адресою: м Львів, вул. Шафарика, 3, з видачею реєстраційних посвідчень №1210 від 17.07.1998 та №5312 від 26.10.1999.

Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно в установленому законом порядку. Факт володіння нерухомим майном може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно в установленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння). Такі висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181 цс 18, пункти 43, 89) і в подальшому системно впроваджені у практику Верховного Суду (див. ухвалу Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 грудня 2019 року у справі № 372/1684/14-ц).

Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19, пункт 6.30), від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18, пункт 4.17), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13)). Наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про право іпотеки чи іншого речового права створює презумпцію належності права особі, яка ним володіє внаслідок державної реєстрації (buchbesitz (нім. - книжкове володіння) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20, пункт 70)).

З урахуванням зазначеної специфіки обороту нерухомого майна володіння ним досягається без його фізичного утримання або зайняття, як це властиво для багатьох видів рухомого майна (крім бездокументарних цінних паперів, часток у статутному капіталі ТОВ, інших нематеріальних об`єктів тощо), а державна реєстрація права власності на нерухоме майно підтверджує фактичне володіння ним. Тобто суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. При цьому державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовувану презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном (як складової права власності).

Отже, особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння нею таким майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності.

Тому заволодіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на нього ще не означає, що такий володілець набув право власності (права володіння, користування та розпорядження) на це майно. Власник, якого незаконно, без відповідної правової підстави, позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно). Але не набуває право володіння на відповідне майно, бо воно, будучи складовою права власності, і далі належить власникові. Саме тому він має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа.

З огляду на викладене володіння нерухомим майном, яке посвідчується державною реєстрацією права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Натомість право володіння як складова права власності неправомірним (незаконним) бути не може. Право володіння як складова права власності на нерухоме майно завжди належить власникові майна.

Отже, особа, за якою зареєстроване право власності, є володільцем нерухомого майна, але право власності (включаючи право володіння як складову права власності) може насправді належати іншій особі. Тому заволодіння земельною ділянкою шляхом державної реєстрації права власності є можливим незалежно від того, набув володілець право власності (і право володіння) на таку ділянку чи ні.

Володіння як фактичний стан слід відрізняти від права володіння. Зокрема, права володіння, користування та розпоряджання майном належать власнику майна (частина перша статті 317 ЦК України), незалежно від того, є він фактичним володільцем чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість така особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем такого майна, але не набуває права володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчується державною реєстрацією права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Натомість право володіння, якщо воно існує, неправомірним (незаконним) бути не може.

Аналогічні правові висновки викладені у пунктах 62-66 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц, які в силу ч. 4 ст. 236 ГПК України враховуються апеляційним господарським судом.

Відповідно до принципу реєстраційного підтвердження володіння нерухомим майном його фізичне зайняття особою, за якою не зареєстроване право власності на таке майно, не позбавляє власника фактичного володіння, але створює перешкоди у здійсненні ним права користування своїм майном. У таких випадках підлягає застосуванню стаття 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (негаторний позов).

Разом з тим у п. 77 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц уточнено правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18), зазначивши, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння.

Відповідно до статті 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Статтею 388 ЦК України встановлений перелік випадків, коли власник має право на витребування майна від добросовісного набувача.

Тобто питання добросовісності набуття права власності на спірне майно відповідачем має значення для справи та відповідно входить у предмет доказування по даній справі. Тому в даній справі підлягає застосуванню стаття 387 ЦК України, відповідно до якої власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Водночас суд першої інстанції без з`ясування на підставі належних та допустимих доказів фактичного існування будівлі, розташованої за адресою: м. Львів, вул. Шафарика, 3, а також правомірності її набуття у власність відповідачем, обмежився доводами позивача про те, що будівлі по вул. Шафарика, 1а, та по вул. Шафарика, 3, є однією і тією самою будівлею - позбавив відповідача володіння нерухомим майном, яке за ним зареєстроване.

Недослідження обставин щодо правомірності набуття відповідачем права власності на спірну будівлю зберігатиме за ним як фактичне, так і юридичне володіння цим майном. Натомість встановлення протиправного характеру реєстраційного володіння відповідачем спірним майном свідчитиме про відсутність у нього права володіння, а відтак про відсутність невід`ємних правомочностей власника, що свою чергу може бути підставою для захисту прав позивача у випадку, якщо протиправність діянь відповідача їх порушує.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного прав. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: 1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; 2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), пунткти 166 - 168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

-втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;

-якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, легітимна мета такого втручання може полягати в контролі за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або в забезпеченні сплати податків, інших зборів або штрафів;

-втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними із цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності.

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки -встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (провадження № 14-317цс19, пункти 40 - 43)).

Апеляційний господарський суд вважає, що можливість віндикації майна, його витребування від особи, яка незаконно або свавільно заволоділа ним, має нормативну основу в національному законодавстві. Зокрема, пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України передбачений такий спосіб захисту, як відновлення становища, яке існувало до порушення, а статтею 387 ЦК України передбачено право власника на витребування майна із чужого незаконного володіння. Зазначені положення є доступними для заінтересованих осіб, чіткими, а наслідки їх застосування - передбачуваними.

Віндикація майна, його витребування в особи, яка незаконно або свавільно порушила чуже володіння, має легітимну мету, яка полягає в забезпеченні права інших осіб мирно володіти своїм майном. Така мета відповідає загальним інтересам суспільства.

Має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Водночас не вбачається порушення справедливого балансу в разі витребування майна від недобросовісного набувача без будь-якої компенсації. Протилежний підхід стимулював би неправомірне та свавільне заволодіння чужим майном та фактично передбачав би винагороду за порушення законодавства і прав інших осіб. Крім того, недобросовісне заволодіння чужим майном не відповідає критерію мирного володіння майном. Натомість таке заволодіння є порушенням мирного володіння інших осіб. Отже, витребування майна від недобросовісного набувача не є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Стаття 2 Господарського процесуального кодексу України визначає, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до статей 15, 16 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України кожна особа чи суб`єкт господарювання має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного та господарського законодавства.

Статтею 4 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки від порушення його прав.

Установивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам необхідно виходити із його ефективності, а це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 11.02.2020 у справі № 923/364/19 та від 16.06.2020 у справі № 904/1221/19.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Такі правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11.09.2018 у справі №905/1926/16 (провадження №12-187гс18), від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц (провадження №14-338цс18), від 11.09.2019 у справі №487/10132/14-ц (провадження №14-364цс19), від 16.06.2020 у справі №145/2047/16-ц (провадження №14-499цс19), від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 (провадження № 14-317цс19).

Відтак застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19 (провадження № 12-84гс20).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), вказував, що для того, аби бути ефективним, національний засіб юридичного захисту має бути спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваного порушення чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (рішення від 26.10.2000 у справі «Кудла проти Польщі» («Kudla v. Poland», заява № 30210/96, § 158), 16.08.2013 у справі «Гарнага проти України» («Garnaga v. Ukraine», заява № 20390/07, § 29).

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. ЄСПЛ у рішенні від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» («Chahal v. the United Kingdom», заява № 22414/93, § 145) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Засіб захисту, що вимагається законом або договором, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (рішення ЄСПЛ від 05.04.2005 у справі «Афанасьєв проти України» (заява № 38722/02, § 75)).

Таким чином, у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

У рішенні ЄСПЛ від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» зазначено, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

У рішенні від 29.06.2006 у справі «Пантелеєнко проти України» ЄСПЛ зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним як на практиці, так і за законом.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування.

Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Конституційний Суд України в пункті 9 мотивувальної частини Рішення від 30.01.2003 № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Звідси ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права та забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.

Позивачем у такому позові може бути суб`єкт, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку із наявністю щодо цього права сумнівів з боку третіх осіб чи необхідністю одержати правовстановлюючі документи.

Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна (такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19), на яку посилається скаржник у касаційній скарзі).

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що власник з дотриманням вимог статті 388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

У спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів.

Такі правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19).

У пункті 84 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі № 466/8649/16-ц зазначено, що відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див., зокрема, пункт 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц).

За таких обставин суд апеляційної доходить до висновку, що позивач обрав неефективний спосіб захисту порушеного права, а тому передчасними є висновки місцевого господарського суду про задоволення позову шляхом скасування запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Апелянтом не наведено доводів, які б слугували підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, однак за наслідками апеляційного перегляду суд встановив неправильне застосування норм матеріального та процесуального права щодо неправильно обраного способу захисту, а тому суд апеляційної інстанції доходить до висновку щодо наявності визначених у ст. 277 ГПК України підстав для скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нового про відмову в позові.

Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ч. 1-3 статті 86 ГПК України (в редакції Закону №132-IX від 20.09.2019), суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки за наслідками апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято нове про відмову в позові, то суд апеляційної інстанції доходить до висновку про необхідність відшкодування сплаченого апелянтом судового збору за подання апеляційної скарги за рахунок позивача.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 275, 277, 281-284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Конструктив Ком», б/н б/д (вх. №01-05/177/20 від 14.01.2020) задоволити.

Рішення Господарського суду Львівської області від 10.12.2019 у справі №914/1681/19 скасувати.

Відмовити в задоволенні позову Львівської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю «Конструктив Ком» про скасування запису про реєстрацію права приватної власності Товариства з обмеженою відповідальністю «Конструктив Ком» на об`єкт нерухомого майна: будівлю літ. «А-1» загальною площею 501,8 кв.м. на вул. Шафарика, 3 (РНОНМ 01) із закриттям розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Стягнути з Львівської міської ради (пл. Ринок, 1, м. Львів, 79008, код ЄДОРПОУ 04055896) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Конструктив Ком»(вул.Б.Хмельницького, 176, м. Львів, 79024, ) 2881,50 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Місцевому господарському суду видати наказ у порядку ст. 327 ГПК України.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття.

Порядок та строки оскарження встановлені ст.ст. 288, 289 ГПК України.

Головуючий суддя Кордюк Г.Т.

Суддя Кравчук Н.М.

Суддя Плотніцький Б.Д.

Повний текст постанови складено 23.02.2022.