РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

22.02.2022Справа № 910/20815/21
Суддя Господарського суду міста Києва Павленко Є.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження матеріали справи за позовом приватного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" до акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення 59 339,73 грн,

без виклику представників сторін (без проведення судового засідання),

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У грудні 2021 року приватне акціонерне товариство "Акціонерна компанія "Київводоканал" (далі - Компанія) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі - Залізниця) 59 339,73 грн, з яких: 49 757,60 грн - основний борг, 1 693,63 грн - інфляційні втрати, 1 777,35 грн - три проценти річних, 1 135,39 грн - пеня, 4 975,76 грн - штраф.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань по оплаті наданих позивачем послуг за договором від 13 листопада 2018 року № 19904/5-06 на надання послуг водопостачання та приймання стічних вод через приєднані мережі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21 грудня 2021 року вищенаведену позовну заяву Компанії прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/20815/21. У задоволенні клопотання Компанії про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) представників сторін відмовлено та вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення/виклику представників сторін (без проведення судового засідання).

11 січня 2022 року на адресу суду надійшов відзив Залізниці від 10 січня 2022 року на позовну заяву, в якому остання зазначила, що у зв`язку з простроченням позивача, яке полягає у ненаправленні розрахункових документів відповідачу, зобов`язання останнього по сплаті коштів за надані послуги за договором не настало, а тому й відсутні підстави для нарахування трьох процентів річних, штрафу та пені. Заперечуючи проти позову, відповідач акцентує увагу на тому, що позивачем не надано документів, які підтверджували б якість наданої питної води. Також відповідач вказав на неправильність визначення періоду нарахування неустойки та про пропуск позивачем строків позовної давності як для основної заборгованості, так і для неустойки.

18 січня 2022 року на адресу суду від Компанії надійшла відповідь на відзив від 17 січня 2022 року № 56/12/12/02.21, в якій остання навела свої аргументи на спростування викладених відповідачем у відзиві доводів.

24 січня 2022 року через загальний відділ канцелярії та документального забезпечення суду від позивача надійшло письмове підтвердження, що ціна позову не змінилася.

Будь-яких інших заяв по суті спору від сторін не надходило.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

13 листопада 2018 року між Компанією та Залізницею було укладено договір на надання послуг з водопостачання та приймання стічних вод через приєднані мережі № 19904/5-06.

Вказаний договір підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений печатками цих суб`єктів господарювання.

За змістом пункту 1.1 договору постачальник зобов`язався надавати споживачу послуги з постачання питної води та приймання від нього стічних вод у систему каналізації міста Києва, а споживач, у свою чергу, - здійснювати своєчасну оплату наданих йому постачальником послуг на умовах цього договору та дотримуватися порядку користування питною водою з комунальних водопроводів і приймання стічних вод, що встановлені Правилами користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, затвердженими наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 27 червня 2008 року № 190 (далі - Правила користування), Правилами приймання стічних вод до систем централізованого водовідведення та Порядку визначення розміру плати, що справляється за понаднормативні скиди стічних вод до систем централізованого водовідведення, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 1 грудня 2017 року № 316, Правилами приймання стічних вод абонентів у систему каналізації міста Києва, затверджених розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 12 жовтня 2011 року № 1879 (у подальшому - Правила приймання), а також дотримуватися норм, визначених іншими нормативними актами, що регулюють правовідносини, які виникають за цим договором.

Згідно з пунктом 2.1.1 договору кількість поставленої споживачу води визначається за показами засобу обліку, зареєстрованого у постачальника, окрім випадків, передбачених Правилами користування. За наявності в абонента декількох об`єктів водоспоживання, облік спожитої ним води здійснюється з урахуванням показів всіх засобів обліку, зареєстрованих за споживачем.

Зняття показів засобу (-ів) обліку здійснюється, як правило, щомісячно представником постачальника у присутності представника споживача в строки згідно з графіком обслуговування постачальника (пункт 2.1.2 цієї угоди).

Згідно з пунктом 2.1.3 договору споживач може щомісячно передавати показання засобу (-ів) обліку у вигляді відомості за формою, яка є невід`ємною частиною цього договору.

Для споживача зі стабільним об`ємом водоспоживання (до 30 м. куб. із незначним коливанням) зняття показів з засобів обліку може здійснюватися постачальником щоквартально. При цьому, останній направляє споживачу щомісячно розрахункові документи на оплату наданих послуг, виходячи з його середньодобового споживання води. Покази засобу обліку за відповідний період можуть бути прийняті до розрахунків постачальника від споживача в письмовому вигляді або в інший спосіб. У разі, якщо споживач не забезпечить присутності свого представника для зняття показів, дані, що зняті постачальником, є підставою для виставлення розрахункових документів на оплату наданих послуг (пункт 2.1.4 договору).

Згідно з пунктом 2.1.5 цієї угоди якщо вести облік води за показами засобу обліку неможливо з причин, що не залежать від споживача та зафіксовані в установленому порядку (зняття обліку постачальником, пошкодження скла, корозія циферблата, припинення нормальної роботи засобу обліку через несправності, що виникли в його механізмі, тощо), кількість використаної води за термін відсутності засобу обліку (але не більше 2-х місяців) визначається за середньодобовою витратою за попередні два розрахункові місяці. У разі тривалості роботи засобу обліку менше 2-х місяців кількість води визначається за середньодобовою витратою за період роботи засобу обліку не менше 15 діб. Після закінчення зазначеного терміну, якщо вести облік води неможливо з вини постачальника, подальше визначення обсягів водоспоживання здійснюється за нормами споживання, а при їх відсутності, згідно нормативного розрахунку (погодинного, добового, помісячного, річного обсягу постачання послуг), який узгоджується з постачальником і є невід`ємною частиною договору.

Пунктом 2.1.6 наведеного правочину встановлено, що обсяг наданих споживачу послуг з водовідведення визначається на рівні обсягів спожитих ним послуг з водопостачання (у тому числі постачання гарячої води), згідно з показаннями засобів обліку води, зареєстрованих у постачальника, або показаннями засобів обліку стічних вод, зареєстрованих у постачальника та/або іншими способами визначення об`ємів стоку відповідно до Правил користування, правил приймання стічних вод та Місцевих правил приймання.

У разі недопуску споживачем представника постачальника до зняття показів засобу (-ів) обліку, останній нараховує обсяги водоспоживання за нормативами споживання (пункт 2.1.7 договору).

Відповідно до пункту 2.1.8 договору облікові дані споживача щодо кількості та вартості спожитих ним послуг підлягають обов`язковому звірянню у постачальника. Споживач щоквартально, не пізніше 10-го числа наступного за звітним кварталом місяця, та в інші строки (за письмовою вимогою постачальника) направляє до останнього письмовий звіт по обсягам наданих послуг (за встановленою постачальником формою) та проводить з останнім звіряння обсягів наданих послуг у відповідному обліковому періоді, а також звіряння по проведених розрахунках за надані послуги. Для проведення звіряння абонент направляє свого представника до постачальника із необхідними для цього обліковими та бухгалтерськими документами. Звіряння вважається проведеним з моменту отримання постачальником підписаного повноважними особами акта звіряння розрахунків. У разі невиконання абонентом цього пункту договору, облікові дані постачальника щодо кількості та вартості наданих послуг та проведених споживачем розрахунків у відповідних періодах вважаються безумовно погодженими споживачем.

Згідно з пунктом 2.2.1 зазначеної угоди постачальник щомісячно направляє до банківської установи абонента розрахункові документи (в електронному вигляді - дебетові повідомлення, або у паперовому вигляді - вимоги-доручення тощо) для оплати за надані послуги з постачання питної води та приймання від нього стічних вод у систему каналізації міста Києва відповідно до встановлених тарифів. Постачальник може оформлювати і передавати споживачу розрахункові документи іншим способом, що не суперечить чинному законодавству України. Тарифи на послуги з водопостачання та водовідведення встановлюються уповноваженими органами відповідно до чинного законодавства та не підлягають узгодженню сторонами. У разі зміни тарифів у період дії цього договору постачальник доводить споживачу нові тарифи у розрахункових документах без внесення додаткових змін до даного договору стосовно строків їх введення та розмірів.

Відповідно до пунктів 2.2.2, 2.2.3 договору в розрахункових документах зазначаються вартість та кількість наданих послуг за відповідний період, а також розмір діючих тарифів. Оплата вартості послуг здійснюється споживачем щомісячно у безготівковій формі у п`ятиденний строк з дня направлення постачальником розрахункового документу до банківської установи споживача або отримання ним розрахункових документів іншим способом. За згодою постачальника оплата може здійснюватися іншими способами, що не суперечить чинному законодавству України. У разі утворення боргу оплата за надані послуги, що надходить від споживача, незалежно від зазначеного в платіжному документі призначення платежу, може зараховуватися постачальником в погашення боргу. У разі неотримання від постачальника поточного щомісячного розрахункового документа, споживач здійснює оплату вартості наданих йому послуг не пізніше 5-го числа наступного місяця платіжним дорученням, виходячи з діючого тарифу та фактичної кількості наданих йому послуг.

Пунктом 2.2.4 даного правочину передбачено, що у разі незгоди щодо кількості або вартості отриманих послуг, зазначених у розрахунковому документі, споживач зобов`язаний у десятиденний строк з дня направлення постачальником розрахункового документа до банківської установи, письмово повідомити про це постачальника та у цей же строк направити представника з обґрунтовуючими документами для проведення звіряння та підписання акту. В іншому випадку відмова абонента оплатити розрахунковий документ постачальника вважатиметься безпідставною.

Згідно з пунктом 7.1 договору останній укладається строком на один рік і набуває чинності з моменту його підписання сторонами. Договір вважається пролонгованим на новий строк, якщо за 20 днів до припинення його дії жодна із сторін письмово не повідомить про це іншу сторону. Відносини сторін до укладення нового договору регулюються даним договором.

З огляду на відсутність у матеріалах справи доказів письмового повідомлення будь-якою стороною договору про його припинення в порядку, передбаченому пунктом 7.1 договору, суд дійшов висновку, що договір на надання послуг з водопостачання та приймання стічних вод через приєднані мережі від 13 листопада 2018 року № 19904/5-06 був чинним у спірний період.

Як вбачається з наявних у матеріалах справи актів про зняття показань з приладу обліку, позивач на виконання умов вищенаведеного правочину в період з 1 вересня 2018 року по 31 липня 2021 року надав відповідачу послуги з водопостачання та приймання стічних вод через приєднанні мережі на загальну суму 60 149,47 грн.

Вказані послуги в силу положень пунктів 2.1.8 та 2.2.4 договору були прийнятті Залізницею без жодних зауважень (незгоди) щодо їх кількості, якості та вартості.

Про належне виконання позивачем своїх зобов`язань за вказаним правочином також свідчить відсутність з боку відповідача претензій та повідомлень про порушення постачальником умов даної угоди.

Проте всупереч положенням вищенаведеного договору Залізниця взятий на себе обов`язок по оплаті вартості наданих їй послуг виконала лише частково, сплативши позивачу 13 000,00 грн та заборгувавши таким чином останньому 49 757,60 грн, враховуючи перерахунки на суму 2 608,13 грн.

Частинами 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Частиною першою статті 901 ЦК України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Приписами частини 2 цієї статті визначено, що положення глави 63 ЦК України можуть застосовуватись до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Судом встановлено, що у спірний період правовідносини між сторонами також регулювалися Законом.

Статтею 1 Закону України "Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення" (далі - Закон) встановлено, що централізоване питне водопостачання - це господарська діяльність із забезпечення споживачів питною водою за допомогою комплексу об`єктів, споруд, розподільних водопровідних мереж, пов`язаних єдиним технологічним процесом виробництва та транспортування питної води. Централізоване водовідведення - господарська діяльність із відведення та очищення комунальних та інших стічних вод за допомогою комплексу об`єктів, споруд, колекторів, трубопроводів, пов`язаних єдиним технологічним процесом.

Відповідно до статті 19 Закону відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Згідно зі статтею 22 Закону споживачі питної води зобов`язані своєчасно вносити плату за використану питну воду відповідно до встановлених тарифів на послуги централізованого водопостачання і водовідведення.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 1 статті 530 ЦК України встановлено: якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 статті 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до положень статті 617 ЦК України не вважається випадком, зокрема, відсутність у боржника необхідних коштів.

Відповідно до частини 1 статті 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України) суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Заперечуючи проти позову, Залізниця зазначала, що позивачем заявлено вимогу про стягнення заборгованості з 1 вересня 2018 року, тому строк позовної давності пропущено.

Відповідно до положень статей 257, 258 ЦК України до даних правовідносин застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки.

Відповідно до частини 3 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно з положеннями пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Пунктом 7 Розділу IX Прикінцевих положень ГК України передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 232, 269, 322, 324 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Вказані пункти були введені в дію на підставі Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 30 березня 2020 року № 540-IX (далі - Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX), який набрав чинності з 2 квітня 2020 року.

Наразі на всій території України триває карантин, який установлений згідно постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» № 211 з 12 березня 2020 року та продовжений згідно постанови Кабінету Міністрів України від 15 грудня 2021 року № 1336 до 31 березня 2022 року.

Враховуючи положення пункту 2.2.3 договору, останнім днем сплати за надані послуги за вересень 2018 року було 5 жовтня 2018 року, 6 жовтня 2018 року - перший день прострочення. За таких обставин останнім днем для подання позовної заяви про стягнення заборгованості за вказаний місяць було б 6 жовтня 2021 року. Проте Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX з 2 квітня 2020 року продовжено строк позовної давності на строк дії карантину. Відтак Компанія, подавши позов у грудні 2021 року, не пропустила строк позовної давності по цій вимозі, оскільки карантин не закінчився.

Таким чином, заперечення відповідача про пропущення строку позовної давності є необґрунтованими у зв`язку з чим відхиляються судом.

Заперечення відповідача про невідповідність якості питної води також є необґрунтованими, оскільки надані за вказаним договором послуги були прийнятті Залізницею без жодних зауважень.

Враховуючи те, що загальна сума основного боргу відповідача за договором, яка складає 49 757,60 грн, підтверджена належними доказами, наявними у матеріалах справи, і Залізниця на момент прийняття рішення не надала документів, які свідчать про погашення вказаної заборгованості перед позивачем, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість вимог Компанії до відповідача про стягнення зазначеної суми основного боргу, у зв`язку з чим даний позов у цій частині підлягає задоволенню.

Крім того, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем покладеного на нього обов`язку щодо своєчасної оплати наданих йому послуг, позивач також просив суд стягнути з Підприємства 1 777,35 грн трьох процентів річних та 1 693,63 грн інфляційних втрат, нарахованих на відповідні суми боргу згідно наданого Компанією розрахунку.

За умовами частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При дослідженні матеріалів справи, враховуючи факт часткової оплати відповідачем суми основного боргу в розмірі 13 000,00 грн, що відображена в розрахунку позивача за грудень 2019 року, судом встановлено, що при здійсненні позивачем розрахунку заявлених до стягнення з відповідача сум інфляційних втрат та трьох процентів річних неправильно визначено період виникнення заборгованості за надані послуги з вересня 2018 року по травень 2019 року, за жовтень 2019 року та за червень 2021 року, що призвело до збільшення періодів нарахування вказаних виплат.

Перерахувавши заявлені до стягнення компенсаційні виплати, суд дійшов висновку, що арифметично вірними сумами, які підлягають стягненню з відповідача на користь Компанії, є: 143,85 грн - інфляційні втрати, 65,47 грн - три проценти річних, нараховані на суму боргу в розмірі 1 767,36 грн у період з 6 жовтня 2018 року по 31 грудня 2019 року, 107,52 грн - інфляційні втрати, 58,55 грн - три проценти річних, нараховані на суму боргу в розмірі 1 692,01 грн у період з 6 листопада 2018 року по 31 грудня 2019 року, 115,27 грн - інфляційні втрати, 75,82 грн - три проценти річних, нараховані на суму боргу в розмірі 2 359,15 грн у період з 6 грудня 2018 року по 31 грудня 2019 року, 93,41 грн - інфляційні втрати, 68,18 грн - три проценти річних, нараховані на суму боргу в розмірі 2 304,29 грн у період з 6 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року, 63,03 грн - інфляційні втрати, 56,38 грн - три проценти річних, нараховані на суму боргу в розмірі 2 084,83 грн у період з 6 лютого 2019 року по 31 грудня 2019 року, 14,32 грн - інфляційні втрати, 11,14 грн - три проценти річних, нараховані на суму боргу в розмірі 570,23 грн у період з 6 березня 2019 року по 31 грудня 2019 року, 88,46 грн - інфляційні втрати, 45,41 грн - три проценти річних, нараховані на суму боргу в розмірі 652,33 грн у період з 6 квітня 2019 року по 31 липня 2021 року, 177,39 грн - інфляційні втрати, 95,78 грн - три проценти річних, нараховані на суму боргу в розмірі 1 426,32 грн у період з 6 травня 2019 року по 31 липня 2021 року, 130,62 грн - інфляційні втрати, 72,40 грн - три проценти річних нараховані на суму боргу в розмірі 1 120,68 грн у період з 6 червня 2019 року по 31 липня 2021 року, 187,76 грн - інфляційні втрати, 83,75 грн - три проценти річних нараховані на суму боргу в розмірі 1 609,71 грн у період з 6 листопада 2019 року по 31 липня 2021 року, 2,79 грн - інфляційні втрати, 5,97 грн - три проценти річних нараховані на суму боргу в розмірі 2 791,80 грн у період з 6 липня 2021 року по 31 липня 2021 року.

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що дійсною арифметично вірною загальною сумою інфляційних втрат, яка підлягаює стягненню з відповідача на користь Компанії, є 3 938,52 грн, розмір трьох процентів річних - 1 646,68 грн.

Вимога про стягнення трьох процентів річних у розмірі 130,67 грн є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.

У той же час згідно з частиною 2 статті 237 ГПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, тому вимога про стягнення 1 693,63 грн інфляційних втрат підлягає задоволенню в межах цієї заявленої суми.

Крім того, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором позивач просив суд стягнути з Залізниці 1 135,39 грн пені, нарахованої на відповідні суми основного боргу в період з 6 серпня 2020 року по 31 липня 2021 року згідно наданого позивачем розрахунку.

Відповідно до частини 1 статті 546 ЦК України виконання зобов`язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

За змістом частини 1 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Згідно з частиною 3 вищезазначеної статті пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання (частина 1 статті 550 ЦК України).

Частиною 1 статті 552 ЦК України встановлено, що сплата (передання) неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов`язку в натурі.

Приписами статті 230 ГК України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно з частиною 6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Пунктом 4.2 договору передбачено, що у разі порушення строків виконання зобов`язання по оплаті наданих послуг, споживач сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення платежу.

Крім того, у вказаному пункті договору сторони в порядку частини 6 статті 232 ГК України погодили збільшення строку нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання та встановили, що нарахування пені припиняється через рік від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 9 листопада 2017 року № 2189-VIII (далі - Закон) (який був чинний на час виникнення спірних правовідносин) житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Індивідуальним споживачем житлово-комунальних послуг є фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Згідно з частиною 1 статті 2 Закону предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках .

Отже на спірні правовідносини розповсюджується дія Закону.

За частиною 4 статті 23 та частиною 3 статті 24 Закону послуги з централізованого водопостачання та водовідведення надаються згідно з умовами договору, що укладається з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, та вимогами правил надання послуг централізованого водопостачання та водовідведення, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом.

Частиною 1 статті 26 Закону (яка була введена в дію з 1 січня 2019 року) передбачено, що у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги споживач зобов`язаний сплатити пеню в розмірі, встановленому в договорі, але не вище 0,01 відсотка суми боргу за кожен день прострочення. Загальний розмір сплаченої пені не може перевищувати 100 відсотків загальної суми боргу.

Проте дія зазначеної норми була зупинена відповідно до Закону України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо підтримки платників податків на період здійснення заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 17 березня 2020 року № 533-IX, який набрав чинності 18 березня 2020 року.

Крім того, відповідно до підпункту 4 пункту 3 розділу ІІ Прикінцеві положення Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 17 березня 2020 року № 530-ІХ, що набрав чинності 17 березня 2020 року, на період дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), та протягом 30 днів з дня його відміни забороняється, зокрема, нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги.

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що позовна вимога позивача про стягнення з відповідача пені, нарахованої в період з 6 серпня 2020 року по 31 липня 2021 року в розмірі 1 135,39 грн не підлягає задоволенню.

Також у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором у частині своєчасної оплати вартості наданих позивачем послуг, останній просив суд стягнути з Залізниці штраф у розмірі 4 975,76 грн.

За частиною 2 статті 549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Аналогічна норма міститься у частині 1 статті 230 ГК України згідно з якою під штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до частини 4 статті 231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

У пункті 4.7 договору сторони передбачили, що за неоплату виставленого постачальником згідно з цим правочином рахунку, вимоги чи іншого документа щодо оплати отриманих послуг, споживач сплачує постачальнику штраф у розмірі 10 % від несплаченої суми.

Водночас суд, враховуючи приписи вищезазначених Законів України від 17 березня 2020 року № 530-ІХ та від 17 березня 2020 року № 533-IX, суд дійшов висновку про те, що вимога про стягнення нарахованої суми штрафу також не підлягає задоволенню.

Згідно з частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За змістом статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 77 ГПК України).

За приписами частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За таких обставин позов Компанії підлягає частковому задоволенню.

Водночас відповідно до статті 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 86, 129, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з акціонерного товариства "Українська залізниця" (03680, місто Київ, вулиця Єжи Гедройця, будинок 5; ідентифікаційний код 40075815) на користь приватного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" (01015, місто Київ, вулиця Лейпцизька, будинок 1-А; ідентифікаційний номер 03327664) 49 757 (сорок дев`ять тисяч сімсот п`ятдесят сім) грн 60 коп. основного боргу, 1 646 (одну тисячу шістсот сорок шість) грн 68 коп. трьох процентів річних, 1 693 (одну тисячу шістсот дев`яносто три) грн 63 коп. інфляційних втрат, а також 2 031 (дві тисячі тридцять одну) грн 20 коп. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата підписання: 22 лютого 2022 року.

СуддяЄ.В. Павленко