ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" лютого 2022 р. Справа №907/530/21

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя О.В. Зварич

судді В.М. Гриців

І.Б. Малех,

розглянув у письмовому провадженні апеляційну скаргу Закарпатської митниці Державної митної служби України за № 7.7-08-10/10/24/4295 від 18.11.2021 року (вх. №01-05/3932/21 від 24.11.2021 року)

на рішення господарського суду Закарпатської області від 01.11.2021 року (суддя І.Г. Ушак; повний текст рішення складено 05.11.2021 року)

у справі № 907/530/21

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Закарпатінтерпорт» (надалі ТзОВ «Закарпатінтерпорт»)

до відповідача: Закарпатської митниці Державної митної служби України (надалі Закарпатська митниця Держмитслужби)

про стягнення 71258,28 грн. як суми нарахованих 3% річних та інфляційних втрат за прострочення виконання грошових зобов`язань,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції

05.07.2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Закарпатінтерпорт» звернулось до господарського суду Закарпатської області з позовом до Закарпатської митниці Державної митної служби України про стягнення 71258,28 грн., як суми нарахованих 3% річних та інфляційних втрат за прострочення виконання грошових зобов`язань, згідно договору зберігання майна, що знаходиться під митним контролем №240/179 від 04.07.2016.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що обставини надання послуг згідно з договором зберігання майна, що знаходиться під митним контролем № 240/179 від 04.07.2016 були предметом судового розгляду в господарському суді Закарпатської області у справі №907/567/19. Рішенням господарського суду Закарпатської області від 11.08.2020 у справі № 907/567/19 за позовом ТзОВ «Закарпатінтерпорт» до Закарпатської митниці ДФС про стягнення 687834,44 грн. за надані послуги по зберіганню вилученого (затриманого) вантажу повністю задоволено позов. Стягнуто з Закарпатської митниці ДФС на користь ТзОВ «Закарпатінтерпорт» суму 687834,44 за надані послуги по вилученню (затриманого) вантажу, а також суму 10317,53 грн. на відшкодування витрат по сплаті судового збору. Рішення суду набрало законної сили 23.11.2020 та виконано шляхом здійснення двох платежів з казначейських рахунків відповідача 29 та 30 грудня 2020 на загальну суму 687834,44 грн., яка надійшла позивачу 30.12.2020. Прострочення виконання зобов`язання, в тому числі, на виконання судового рішення, призвело до знецінення грошових коштів, тому позивач, посилаючись на ст. ст. 526, 599, 611, 625 ЦК України, просив стягнути з відповідача за період з вересня 2019 року до 30.12.2020 року інфляційні втрати та 3 % річних відповідно на 43801,30 грн. та 27456,98 грн., що в загальному становить суму позовних вимог у даній справі.

На підставі ухвали господарського суду Закарпатської області від 12.10.2021 замінено у даній справі відповідача Закарпатську митницю ДФС її правонаступником Закарпатською митницею ДМС України (а.с. 80-81).

Рішенням господарського суду Закарпатської області від 01.11.2021 року у справі №907/530/21 (суддя І.Г. Ушак) повністю задоволено позов (а.с. 115-120).

Рішення суду мотивоване тим, що спірні правовідносини виникли не з рішення господарського суду Закарпатської області від 11.08.2020 у справі № 907/567/19, а в силу положень ст. 946 ЦК України щодо обов`язку поклажодавця внести плату за весь фактичний час зберігання товару та положень ст. 530 ЦК України щодо виконання боржником обов`язку, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений, на заявлену кредитора вимогу його виконання у будь-який час. У зв`язку із встановленням прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання правомірним є застосування на підставі ст. 625 ЦК України відповідальності за невиконання грошових зобов`язань за весь час прострочення. Відтак, суд дійшов висновку про правомірність та підставність вимог позивача про стягнення з відповідача нарахованих 3 % річних та інфляційних втрат за прострочення грошового зобов`язання у період з вересня 2019 по 30.12.2020.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Закарпатська митниця Державної митної служби України подала апеляційну скаргу, в якій не погоджується з рішенням суду першої інстанції, вважає його прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що зобов`язання перед позивачем виникло з рішення господарського суду Закарпатської області від 11.08.2020 у справі №907/567/19 (оскільки договірних відносин у спірному періоді між сторонами не було), а отже тільки з 23.11.2020 (з дати набрання ним чинності). Відтак, скаржник вважає неправильним вказаний позивачем період нарахування 3% річних та інфляційних втрат. До правовідносин, що виникають з приводу виконання судових рішень та регулюються Законом України «Про виконавче провадження» не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання. Стверджує, що заборгованість перед позивачем станом на 31.12.2017 відсутня, оскільки між сторонами був підписаний акт звірки, де вона не відображена. Наголошує, що позивачем не додано до справи повний пакет документів. На думку скаржника, отримання позивачем виплат в рахунок виконання грошового зобов`язання та у зв`язку з затримкою виконання грошового зобов`язання буде надмірним порівняно з вартістю майна, що передавалося на зберігання. Крім того, скаржник вважає, що індекс інфляції повинен розраховуватися шляхом додавання, а не множення щомісячних показників, у зв`язку з чим наданий позивачем розрахунок втрат від інфляції, на його думку, є завищеним.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу заперечує проти доводів скаржника, вважає апеляційну скаргу безпідставною, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду законним та обґрунтованим. Зокрема зазначає, що грошове зобов`язання відповідача перед позивачем виникло не з рішення суду (ч. 5 ст. 11 ЦК України), а безпосередньо з акту цивільного законодавства ст. 946 ЦК України (ч. 3 ст. 11 ЦК України). Господарський суд лише стягував заборгованість, яка вже існувала. Тому жодної помилки з боку позивача у визначенні періоду, за який стягуються 3% річних та інфляційні, не допущено. Твердження скаржника про незастосування положень ст. 625 ЦК України до відносин, які мають місце в період виконання судового рішення, базується на правовій позиції Верховного Суду України, що викладена у постанові від 20.01.2016 у справі №6-2759цс15. Однак Велика Палата Верховного Суду відступила від даної правової позиції (постанова ВП ВС від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц) і вказала, що не має юридичного значення стадія існування грошового зобов`язання (досудова, під час суду, в період виконання рішення суду чи після нього) - головним є те, чи зобов`язання грошове і чи своєчасно воно було виконано. Щодо грошової (а не натуральної) природи зобов`язання заперечень у відповідача немає, як і щодо факту несвоєчасності його виконання. Водночас, згідно ст. 530 ЦК України, якщо строк виконання зобов`язання не визначений, боржник повинен виконати його у 7-денний строк з моменту пред`явлення вимоги кредитором, якщо обов`язок негайного виконання не випливає з договору або актів цивільного законодавства. Рахунки та акти про надання послуг у 2017 році боржник від кредитора не приймав (з посиланням на відсутність фінансування), у зв`язку з чим рахунки і акти були надіслані боржнику поштою на початку серпня 2019 року. Відтак, строк виконання грошового зобов`язання у відповідності до вимог ст. 530 ЦК України настав у серпні 2019 року. Саме цим пояснюється як нарахування позивачем 3% річних та інфляційних з вересня 2019 року, так і відсутність відповідних сум в актах звірки у 2017 році. Наголошує, що ТзОВ «Закарпатінтерпорт» до позовної заяви додало достатній пакет документів для вирішення даного спору. Товариство претендує на кошти за добросовісно надані послуги (в рамках справи № 907/567/19), а також на кошти, пов`язані із знеціненням грошей, що їх повинен був сплатити відповідач позивачу (в рамках справи №907/530/21). Позивач стверджує, що індекс інфляції за відповідний період повинен розраховуватися множенням помісячних показників (так званим «наростаючим підсумком»), а не їх додаванням, оскільки індекс кожного наступного місяця наводиться органами державної статистики щодо попереднього місяця, а не щодо 1 січня відповідного року. Просить рішення господарського суду Закарпатської області від 01.11.2021 у справі № 907/530/21 залити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Апеляційне провадження у справі

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.11.2021 року головуючим-суддею (суддею-доповідачем) у справі №907/530/21 визначено суддю О.В. Зварич, суддів: В.М. Гриців, І.Б Малех.

Згідно з ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 20.12.2021 року (головуючий-суддя О.В. Зварич, судді: В.М. Гриців, І.Б Малех) відкрито апеляційне провадження у справі № 907/530/21 та ухвалено здійснити перегляд рішення господарського суду Закарпатської області від 01.11.2021 року у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи згідно з частиною 10 статті 270 Господарського процесуального кодексу України.

За вимогами частини тринадцятої статті 8 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з повідомленнями про вручення рекомендованих поштових відправлень №№713, 721 позивачу 06.01.2022 року та відповідачу 31.12.2021 року вручено ухвалу суду від 20.12.2021 року, що підтверджує факт їх ознайомлення з порядком розгляду даної справи.

На час винесення даної постанови від сторін у справі не надходило жодних заяв чи клопотань щодо порядку розгляду апеляційної скарги Закарпатської митниці Державної митної служби України на судове рішення у справі №907/530/21, яке є предметом оскарження.

Обставини справи

Між Закарпатською митницею ДФС (Поклажодавець) (назву змінено Закарпатська митниця Державної митної служби України) та Приватним акціонерним товариством «Закарпатінтерпорт» (правонаступник ТзОВ «Закарпатінтерпорт) (Зберігач) укладено договір зберігання майна, що знаходиться під митним контролем № 240/179 від 04.07.2016 року (з додатковими угодами до нього) (а.с. 21-27).

Відповідно до п. 1.1 договору Поклажодавець передає на відповідальне зберігання майно, що перебуває під митним контролем, а саме, вилучені, затримані та прийняті на зберігання Закарпатською митницею ДФС, лісо-пиломатеріали за протоколами про порушення митних правил Закарпатською митницею, а Зберігач - забезпечує його зберігання за адресою: м. Мукачево, пров. Шевченка, 1а.

Поклажодавець, при передачі на відповідальне зберігання майна, у акті прийому-передачі вказує його повну назву, кількість, ціну, загальну вартість. Кожний факт передачі майна та предметів на відповідальне зберігання оформляється відповідним актом прийому-передачі (п. 2.1 договору).

Згідно із пунктом 2.1 підпункт 2.1.2 договору Поклажодавець має право у будь-який час вимагати у Зберігача негайного повернення, повністю або частково майна, яке знаходиться на зберіганні.

Зберігач зобов`язується повернути майно Поклажодавцю за першою вимогою останнього (пункт 2.2 підпункт 2.2.7 договору).

Пунктом 4.1 договору сторони погодили, що з моменту прийняття майна Зберігач несе повну матеріальну відповідальність за його цілісність та дотримання всіх необхідних умов збереження згідно чинного законодавства. Без дозволу Поклажодавця, Зберігач не має права розпоряджатися чи вчиняти будь-які дії стосовно майна прийнятого на відповідальне зберігання.

Строк дії договору сторонами встановлено у п. 7.1 договору, яким визначено, що цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами, діє до 31 грудня 2016 року та у будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань.

Як зазначає позивач у позовній заяві, спірні відносини сторін виникли внаслідок здійснення митницею у 2016 році затримання транспортних засобів з вантажем «ліс», який прямував на експорт під виглядом технічної деревини, та передачі позивачу вилученого вантажу для тимчасового зберігання (до моменту його повернення вантажовласнику або конфіскації в дохід бюджету) відповідно до укладеного між сторонами договору зберігання майна, що знаходиться під митним контролем № 240/179 від 04.07.2016 року (з додатковими угодами до нього), за видатковими накладними №157 від 04.07.2016, №167 від 08.07.2016, №178 від 21.07.2016, №№189, 190 від 28.07.2016, №№198-201 від 09.08.2016, №№208, 209 від 17.08.2016, №№214-217 від 22.08.2016, №№260-262 від 19.09.2016, №№296-300 від 24.10.2016, №№305-308 від 01.11.2016, №№309-311 від 02.11.2016, №№326, 327 від 11.11.2016 та актами приймання-передачі з тими ж датами.

Після закінчення бюджетного 2016 року майно, що передавалося Зберігачу, не було вивезено Поклажодавцем, продовжувало перебувати на зберіганні у позивача і було повернуто у повному обсязі згідно з накладними (вимогами): №№17-19 від 24.02.2017 (у кількості 167,931м3); №24 від 09.03.2017 (у кількості 61,698 м3); №№55-57 від 04.08.2017 (у кількості 145,752 м3) та №№68, 71-74, 80-83, 85, 86, 88-101 від 21.08.2017 (у кількості 1784,559 м3) та актами прийому-передачі матеріальних цінностей на відповідальне зберігання б/н від аналогічних дат.

Митницею були проведені розрахунки за зберігання майна у 2016 році, а оскільки за продовження зберігання майна у 2017 році відповідач ухилявся від оплати та не підписував акти про надання послуг, позивач листом від 07.08.2019 за № 45 надіслав митниці, зокрема, акт про надання послуг № 40 від 07.08.2019 на суму 687834,44 грн. та рахунок-фактуру № 42 від 07.08.2019 на цю ж суму та запропонував оплатити таку протягом 5-ти днів та підписати і повернути примірник акту (а.с. 29-30, 31).

Як встановлено судом, відповідач не оплатив зазначену суму, тому Товариство з обмеженою відповідальністю «Закарпатінтерпорт» 19.09.2019 звернулося до господарського суду Закарпатської області з позовом до Закарпатської митниці ДФС про стягнення 687834,44 грн. за надані послуги по зберіганню вилученого (затриманого) вантажу.

Рішенням господарського суду Закарпатської області від 11.08.2020 у справі №907/567/19 повністю задоволено позов. Стягнуто з Закарпатської митниці ДФС на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Закарпатінтерпорт» суму 687834,44 грн. за надані послуги по зберіганню вилученого (затриманого) вантажу, а також суму 10317,53 грн. на відшкодування витрат по сплаті судового збору(а.с. 16-20). Дане рішення набрало законної сили.

Рішення суду мотивоване приписами ст.946 ЦК України, відповідно до якої якщо поклажодавець після закінчення строку договору зберігання не забрав річ, він зобов`язаний внести плату за весь фактичний час її зберігання; при цьому, плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання. Встановивши факт повернення переданого на зберігання майна Поклажодавцю за період з 24.02.2017 року по 21.08.2017 року, що підтверджено долученими до справи доказами, суд визнав підтвердженим належними і допустимими доказами факт зберігання позивачем на замовлення відповідача майна (деревини) у період з 04.07.2016 року по 21.08.2017 року (включно), а відтак, і обґрунтованими позовні вимоги щодо оплати послуг зберігання.

Рішення суду виконано шляхом здійснення двох платежів з казначейських рахунків відповідача 29 та 30 грудня 2020 на загальну суму 687834,44 грн., яка надійшла позивачу 30.12.2020 (а.с. 32).

Таким чином, оскільки встановлено, що оплата наданих Товариством послуг на суму 687834,44 грн., вимога про яку заявлена 07.08.2019 із встановленим строком - протягом 5-ти днів, повністю оплачена лише 30.12.2020, грошове зобов`язання відповідача про оплату зазначеної суми є простроченим щонайраніше з 15.08.2019 (з урахуванням дати надіслання вимоги про оплату, встановленого в ній строку оплати, нормативних строків пересилання рекомендованої письмової кореспонденції у межах області).

Наведені обставини слугували підставою звернення ТзОВ «Закарпатінтерпорт» з позовом до Закарпатської митниці Державної митної служби України про стягнення 43801,30 грн. інфляційних втрат та 27456,98 грн. 3 % річних за період вересень 2019 грудень 2020 .

Норми права та мотиви, якими керується суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та висновки суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно з частиною 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з врахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 Цивільного кодексу України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ст. 638 ЦК України).

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що між Закарпатською митницею ДФС (Поклажодавець) (назву змінено Закарпатська митниця Державної митної служби України) та Приватним акціонерним товариством «Закарпатінтерпорт» (правонаступник ТзОВ «Закарпатінтерпорт) (Зберігач) укладено договір зберігання майна, що знаходиться під митним контролем № 240/179 від 04.07.2016 року (з додатковими угодами до нього). Відповідно до умов даного договору Поклажодавець передає на відповідальне зберігання майно, що перебуває під митним контролем, а саме, вилучені, затримані та прийняті на зберігання Закарпатською митницею ДФС, лісо-пиломатеріали за протоколами про порушення митних правил Закарпатською митницею, а Зберігач - забезпечує його зберігання за адресою: м. Мукачево, пров. Шевченка, 1а.

Як зазначалось вище, Митницею були проведені розрахунки за зберігання майна у 2016 році, а оскільки за продовження зберігання майна у 2017 році відповідач ухилявся від оплати та не підписував акти про надання послуг, позивач листом від 07.08.2019 за №45 надіслав Митниці, зокрема, акт про надання послуг № 40 від 07.08.2019 на суму 687834,44 грн. та рахунок-фактуру № 42 від 07.08.2019 на цю ж суму та запропонував оплатити таку протягом 5-ти днів та підписати і повернути примірник акту. Водночас, відповідач не оплатив зазначену суму.

Рішенням господарського суду Закарпатської області від 11.08.2020 у справі №907/567/19 задоволено позов ТзОВ «Закарпатінтерпорт» та стягнуто з Закарпатської митниці ДФС суму 687834,44 грн. за надані послуги по зберіганню вилученого (затриманого) вантажу, а також суму 10317,53 грн. на відшкодування витрат по сплаті судового збору. Дане рішення набрало законної сили.

В силу приписів частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Матеріалами даної господарської справи підтверджено, що рішення господарського суду Закарпатської області від 11.08.2020 у справі № 907/567/19 виконано шляхом здійснення двох платежів з казначейських рахунків відповідача 29 та 30 грудня 2020 на загальну суму 687834,44 грн., яка надійшла позивачу 30.12.2020.

Всі вищенаведені обставини встановлені рішенням суду у справі № 907/567/19 між тими ж сторонами, рішення суду набрало законної сили 23.11.2020, тому за приписами ст.75 Господарського процесуального кодексу України не підлягають повторному доказуванню у даній справі.

Предметом спору у справі № 907/530/21 є стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат в розмірі 43801,30 грн. та 3 % річних в сумі 27456,98 грн. нарахованих за період з вересня 2019 року по грудень 2020 року, згідно договору зберігання майна, що знаходиться під митним контролем № 240/179 від 04.07.2016.

Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч. 1 ст. 526 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства (ч. 2 ст. 530 ЦК України).

Статтею 610 Цивільного кодексу України унормовано, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст.612 ЦК України.

За приписами статті 625 Цивільного кодексу України Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З аналізу наведених норм права вбачається, що Законом установлено обов`язок боржника у разі прострочення виконання грошового зобов`язання сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних за весь час прострочення виконання зобов`язання.

Згідно поданого розрахунку позивачем нараховано відповідачу інфляційні втрати в розмірі 43801,30 грн. та 3 % річних в сумі 27456,98 грн. за період з вересня 2019 року по грудень 2020 року, згідно договору зберігання майна, що знаходиться під митним контролем № 240/179 від 04.07.2016 (а.с. 34).

Суд апеляційної інстанції, перевіривши правильність здійсненого позивачем розрахунку інфляційних втрат та 3 % річних, вважає його арифметично вірним.

Враховуючи вищенаведені норми права та беручи до уваги фактичні обставини справи, колегія судів констатує наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат в розмірі 43801,30 грн. та 3 % річних в сумі 27456,98 грн. за період з вересня 2019 року по грудень 2020 року за прострочення виконання грошових зобов`язань згідно договору зберігання майна, що знаходиться під митним контролем № 240/179 від 04.07.2016 року.

Колегія суддів критично оцінює твердження скаржника, що зобов`язання перед позивачем виникло з рішення господарського суду Закарпатської області від 11.08.2020 у справі №907/567/19 (оскільки договірних відносин у спірному періоді між сторонами не було), а отже тільки з 23.11.2020 (з дати набрання ним чинності).

У ході судового розгляду встановлено, що спірні правовідносини виникли не з рішення суду, а в силу положень ст. 946 ЦК України - щодо обов`язку поклажодавця внести плату за весь фактичний час зберігання товару та положень ст. 530 ЦК України щодо виконання боржником обов`язку, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений, на заявлену кредитора вимогу його виконання у будь-який час.

За наведеного та у зв`язку із встановленням прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання, правомірним є застосування судом першої інстанції на підставі ст. 625 ЦК України відповідальності за невиконання грошових зобов`язань за весь час прострочення, чим спростовуються заперечення скаржника щодо правомірності застосування до спірних відносин сторін зазначеної норми цивільного законодавства та визначення періоду прострочення.

Також безпідставним є посилання скаржника на акт звірки взаєморозрахунків станом на 31.12.2017, як підтвердження відсутності заборгованості перед позивачем, оскільки факт відсутності зафіксованої в акті спірної заборгованості відповідача перед позивачем не спростовує обставин, встановлених рішенням господарського суду Закарпатської області від 11.08.2020 у справі № 907/567/19 щодо доведеності факту надання позивачем послуг зберігання протягом спірного періоду та обов`язку відповідача їх оплатити, оскільки такі ґрунтуються на зібраних та оцінених судом в сукупності доказах у зазначеній справі, що є преюдиційними при розгляді даної справи.

Суд апеляційної інстанції не приймає до уваги твердження скаржника про недобросовісність позивача та надмірність стягнень з відповідача, оскільки можливість нарахування інфляційних втрат та 3 % річних, вимоги про стягнення яких є предметом даного спору, передбачені приписами ст. 625 ЦК України, входять до складу грошового зобов`язання і за своєю правовою природою є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення такого зобов`язання, виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні майнових втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами належними до сплати кредитору.

Відповідно до ч.1, 2 статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).

Таким чином, у господарському процесі обов`язок сторін довести ті обставини, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог чи заперечень, коригується (співвідноситься) з правом суду прийняти чи не прийняти докази в контексті їхнього значення для справи, що і є предметом оцінки господарського суду.

Відповідно до ч.1-5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Підсумовуючи усе вищевказане, колегія суддів визнає необґрунтованими доводи апеляційної скарги, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні правових норм та не спростовують висновків, наведених в рішенні господарського суду Закарпатської області від 01.11.2021 року у справі №907/530/21.

Колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив обставини, що мають значення для справи, надав належну оцінку дослідженим доказам, прийняв законне обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального і процесуального права, тому його необхідно залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Судові витрати

З огляду на те, що суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на скаржника відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 2, 8, 86, 269, 270, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Закарпатської митниці Державної митної служби України за №7.7-08-10/10/24/4295 від 18.11.2021 року (вх. № 01-05/3932/21 від 24.11.2021 року) залишити без задоволення, рішення господарського суду Закарпатської області від 01.11.2021 у справі №907/530/21 без змін.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на скаржника.

Справу повернути в господарський суд Закарпатської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Строки та порядок оскарження постанов (ухвал) апеляційного господарського суду визначені в § 1 глави 2 Розділу IV ГПК України.

Веб-адреса судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень: http//reyestr.court.gov.ua.

Головуючий суддя О.В. Зварич

Суддя В.М. Гриців

Суддя І.Б. Малех