ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

15 лютого 2022 року Справа № 903/825/21

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрозахист Донбас», смт. Чабани, Київська область

до відповідача: Фермерського господарства «АГРОІНВЕСТ-ТОПИЛИЩЕ», с.Топилище, Волинська область

про стягнення 333 000 грн. 26 коп.

Головуючий суддя Шум М. С. Секретар судового засідання: Вижовець М. О.

Представники сторін:

від позивача: Колісник Б.О., адвокат

від відповідача: н/з

встановив:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Агрозахист Донбас» в позовній заяві від 03.10.2021 (вх.№01-50/891/21 від 11.10.2021) просить суд стягнути з Фермерського господарства «АГРОІНВЕСТ-ТОПИЛИЩЕ» 333 000 грн. 00 коп. в тому числі 2 879 грн. 57 коп. втрат від інфляції, 75765 грн. 18 коп. 48% річних, 48 314 грн. 52 коп. пені та 206 040 грн. 99 коп. штрафу та судові витрати у справі, які складаються із судового збору та витрат на правничу допомогу. Орієнтовна сума витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції зазначено 24 000 грн. 00 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням зобов`язань в частині вчасної оплати за поставлений товар за умовами додатків №2 та №3 до договору поставки №ВВ04/19 від 12.02.2019.

Ухвалою суду від 14.12.2021 розгляд справи в підготовчому засіданні відкладено на 18.01.2022 на 11:30 год. Розгляд справи призначено в судове засідання в режимі відеоконференції.

Від відповідача 29.12.2021 на адресу суду надійшли пояснення у справі, в яких просить під час розгляду спору по суті врахувати правові висновки Великої Палати Верховного суду щодо можливості зменшення нарахованого розміру відсотків річних.

Ухвалою суду від 18.01.2022 розгляд справи по суті призначено на "15" лютого 2022 р. на 11:10 год.

Представник відповідача листом від 04.02.2022 подав суду клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату та час.

Представник позивача в судовому засіданні 15.02.2022 позовні вимоги підтримав та просив задоволити повністю. Щодо клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи на іншу дату та час надав заперечення та просив суд у його задоволенні відмовити.

Розглянувши клопотання представника відповідача щодо відкладення розгляду справи на іншу дату та час суд дійшов висновку про відмову в його задоволенні з огляду на наступне.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків право на справедливий судовий розгляд упродовж розумного строку.

Частинами ч.ч. 1, 2, 3 ст.13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Суд вважає, що ним, в межах наданих йому повноважень, створені належні рівні умови сторонам для представлення своєї правової позиції та надання доказів і вважає за можливе розгляд справи проводити за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд встановив:

12.02.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Агрозахист Донбас" (далі - позивач, постачальник) та Фермерським господарством «АГРОІНВЕСТ-ТОПИЛИЩЕ» (далі - покупець, відповідач), було укладено Договір поставки № ВВ 04/19 (далі - Договір).

За умовами п.1.1. Договору, в терміни, визначені договором, постачальник зобов`язується передати у власність покупця продукцію виробничо-технічного призначення (надалі - Товар), а покупець зобов`язується прийняти Товар і сплатити за нього грошову суму (вартість, ціну), визначену договором.

За Договором постачається виключно оригінальна продукція, виробництва провідних компаній світу, асортимент, кількість, ціна якої визначаються Додатками та/або накладними, що є невід`ємною частиною цього договору (п.2.1 Договору).

За змістом п.2.2. Договору, ціна продукції, що поставляється за цим Договором, вказується у Додатках в національній валюті та визначається, в залежності від виду товару (Засоби Захисту Рослин (ЗЗР), Насіння, Міндобрива та Мікродобрива). Для Товару (ЗЗР, Насіння та Мікродобрив) сторони встановлюють ціну та його вартість у гривнях, а також визначають їх еквівалент у доларах США або Євро.

На виконання умов Договору 12.02.2019 між позивачем та відповідачем було укладено Додаток №1 до Договору, згідно якого позивач зобов`язався поставити товари загальною вартістю 290 054,80 грн., в т.ч. ПДВ.

На виконання Додатку №1 позивачем поставлено відповідачу товари загальною вартістю 290 054,80 грн, в т.ч. ПДВ, що підтверджується видатковою накладною №1317 від 01.04.2019.

Водночас, відповідач зобов`язався здійснити оплату 20% вартості Товару до 13.02.2019 та 80% вартості товару до 22.02.2019.

20.03.2019 між позивачем та відповідачем було укладено Додаток №2 до Договору, згідно якого позивач зобов`язався поставити товари загальною вартістю 168 624,14 грн., в т.ч. ПДВ.

Водночас, відповідач зобов`язався здійснити оплату 100% вартості Товару до 15.10.2019.

На виконання Додатку №2 позивачем поставлено відповідачу товару загальною вартістю 168 624,14 грн., в т.ч. ПДВ, що підтверджується видатковою накладною №933 від 25.03.2019 .

21.06.2021 між позивачем та відповідачем було укладено Додаток №3 до Договору, згідно якого позивач зобов`язався поставити товари загальною вартістю 105 959,04 грн., в т.ч. ПДВ .

Водночас, відповідач зобов`язався здійснити оплату 30% вартості Товару в сумі 155 453,76 грн. до 20.07.2019 та 70% вартості товару на суму 362 725,44 грн. до 15.10.2019.

На виконання Додатку №3 позивачем поставлено відповідачу товару загальною вартістю 518 179,20 грн., в т.ч. ПДВ, що підтверджується видатковою накладною №5587від 01.07.2019 .

Всього на виконання умов Договору, Додатків №1-3 позивачем було поставлено, а відповідачем отримано товарів на загальну суму 976 858.14 грн., в т.ч. ПДВ.

Однак, всупереч умовам Договору відповідачем здійснено частково, сплачено з порушенням строків оплати, визначених Договором.

Розділом 7 Договору за порушення передбачених Договором зобов`язань встановлено, що Покупець за несвоєчасну оплату продукції сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми боргу за кожний день прострочення (п.7.1.1. Договору); у разі прострочення Покупцем платежу, визначеного окремим додатком більше ніж на 5 днів, Покупець сплачує додаткового штраф у розмірі 30% від суми несвоєчасно сплаченого товару (п.7.8 Договору); у разі невиконання Покупцем зобов`язань щодо оплати товару та невиконання зобов`язань, передбачених розділом 3 Договору Покупець, відповідно до ст. 625 ЦК України, сплачує на користь Постачальника, крім суми заборгованості, 48% річних. Річні нараховуються на загальну суму простроченої заборгованості(п.7.7 Договору).

Пунктом 7.9 Договору передбачено, що стягнення штрафних санкцій (пені, штрафу, процентів) за Договором відповідно до п.6 ст.232 Господарського кодексу України не обмежується строком нарахування та припиняється в день виконання стороною зобов`язання, а строк позовної давності щодо їх стягнення, у відповідності до ст.259 ЦК У країни, продовжується до 3-х років.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем сплачено за поставлені товари: 136 740,00 грн., в т.ч. ПДВ - 14.02.2019; 153 314,80 грн., в т.ч. ПДВ - 22.02.2019; 386 803,11 грн., в т.ч. ПДВ - 18.11.2019; 30 000,00 грн., в т.ч. ПДВ - 29.11.2019., 30 000,00 грн.. в т.ч. з ПДВ - 29.11.2019, 100 000,00 грн., в.т.ч. з ПДВ - 30.01.2019 та 140 000,23 грн. в.т.ч. з ПДВ - 17.02.2019, що підтверджується платіжними дорученнями (а.с. 42-46).

Вказані обставини підтверджуються наданими суду та дослідженими матеріалами справи

Судом встановлено, що між сторонами виникли правовідносини, пов`язані з відповідальністю за несвоєчасну оплату поставленого товару відповідно до договору поставки № ВВ 04/19 від 12.02.2019, регулювання яких здійснюється ГК України, ЦК України тощо.

Частинами 1 та 2 ст. 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, відповідно до ст. 11 ЦК України є, зокрема, договори. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 626 ЦК України). Згідно зі ст. 174 Господарського кодексу України (далі - ГК України) однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 662 ЦК України, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Згідно положень ч. 1 ст. 692 цього ж кодексу, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України, ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Згідно частини 1 статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Суд, перевіривши на відповідність нараховані позивачем інфляційні втрати відповідно до ст. 625 ЦК України та у порядку передбаченому у п.п.7.1.1, 7.7, 7.8 Договору на прострочену суму боргу пеню, 48% річних та штрафу встановив наступне:

Відповідно до п. 7 Договору, позивач нарахував відповідачу: пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми боргу за кожний день прострочення (п.7.1.1. Договору) в розмірі 48 314.52 грн.; штрафи (п.7.8 Договору) в розмірі 206 040.99 грн.; 48% річних від простроченої суми (п.7.7 Договору) в розмірі 75 765.18 грн.; суму інфляційних втрат (інфляційної складової) (ч.2 ст.625 ЦК України) - 2 879.57 грн.

Правові наслідки порушення зобов`язання встановлені ст. 611 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини 1 вказаної статті, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ст.ст. 546, 549 ЦК України, 230 ГК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою (штрафом, пенею), іншими видами забезпечення встановленими договором або законом. При цьому, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання, а пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій (аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 02.04.2019р. у справі №917/194/18, від 08.09.2021р. у справі 915/107/20, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.06.2021р. у справі №910/12876/19).

За правилами ч. 4 ст. 231 ГК України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до ч. 6 ст. 231 ГК України, штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Згідно ст.ст.1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" від 22.11.1996р., платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, при цьому, розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ст. 258 ЦК України та ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано та стягуються такі санкції протягом строку позовної давності в один рік, при цьому позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України.

За змістом ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Слід зазначити, що передбачені ст. 625 ЦК України, втрати пов`язані з інфляційними процесами в державі, за своєю правовою природою є компенсацією за понесені збитки, спричинені знеціненням грошових коштів, а три проценти річних - платою за користування коштами, що не були своєчасно оплачені боржником.

Щодо компенсаційного характеру заходів відповідальності у цивільному праві, зокрема встановленого ст.625 ЦК України, то такий сформульований Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 19.06.2019р. у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц, від 18.03.2020р. у справі №902/417/18, від 16.09.2021р. у справі №915/2222/19.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач на виконання умов Договору № ВВ 04/19 від 12.02.2019 та Додатків до нього та видаткових накладних поставив, а Покупець прийняв товарів на загальну суму 976 858,14 грн., в т.ч. ПДВ.

Таким чином, вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат в розмірі 2 879,57 грн. та 75 765,18 грн. - 48% підтверджуються матеріалами справи, грунтуються на законі, а тому підлягають задоволенню.

Вимога позивача про стягнення з відповідача пені в розмірі 48 314,52 грн. підтверджуються матеріалами справи, грунтуються на законі, а тому підлягають задоволенню.

Також, судом перевірено доданий позивачем розрахунок 30% штрафу відповідно до п. 7.8. Договору, визнано його правильним та обгрунтованим. Таким чином, вимоги позивача про стягнення з відповідача 30% штрафу відповідно до п. 7.8. Договору в розмірі 206 040,99 грн. підтверджуються матеріалами справи, грунтуються на законі, а тому підлягають задоволенню.

Сторони договору погодили, що у разі невиконання Покупцем зобов`язань щодо оплати товару та невиконання зобов`язань, передбачених розділом 3 Договору Покупець, відповідно до ст.625 ЦК України, сплачує на користь Постачальника, крім суми заборгованості, штрафні санкції (пені, штрафу, процентів) .

Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Підписання сторонами Договору поставки №ВВ04/19 від 12.02.2019 та скріплення його печатками свідчить про те, що сторони вищезазначеного договору досягли згоди з усіх істотних умов договору і згідно з частиною 1 статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним.

Таким чином, сторони визначили відповідальність за порушення умов договору, а тому нарахування штрафу та пені є обгрунтованим.

Відповідно до пункту 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи.

Пунктами 1 та 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Зазначені норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

За таких обставин, позовні вимоги Товариства з обмеженою в ідповідальністю "Агрозахист Донбас" до Фермерського господарства «АГРОІНВЕСТ-ТОПИЛИЩЕ» підлягають до задоволення в повному обсязі в сумі 333 000,00 грн., з яких: 2 879,57 грн. втрат від інфляції, 75 765, 18 грн. 48% річних, 48 314,52 грн. пені, 206 040,99 грн. штрафу

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

На підставі ст.129 ГПК України судові витрати в розмірі 4 995,00 грн. судового збору покладаються на відповідача.

В позовній заяві позивач в порядку ст. 129 ГПК України зробив заяву про намір подати докази про понесені стороною витрат на правову допомогу .

Керуючись ст.ст. 73-79, 86, 129, 130, 185, 232, 236, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

вирішив:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Фермерського господарства «АГРОІНВЕСТ-ТОПИЛИЩЕ» (Волинська область, Іваничівський р-он, село Топилище, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Агрозахист Донбас (Київська область, Києво-Святошинський район, смт. Чабани, вул. Машинобудівна, 4В, ) 333 000,00 грн. в тому числі 2 879,57 грн. втрат від інфляції, 75 765, 18 грн. 48% річних, 48 314,52 грн. пені, 206 040,99 грн. штрафу та 4 995,00 грн. витрат зі сплати судового збору.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги це рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Північно-західного апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст рішення складено

25.02.2022

Суддя М. С. Шум