ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"17" лютого 2022 р.м. Одеса Справа № 916/2670/21

Господарський суд Одеської області у складі судді Петренко Н.Д.,

за участю секретаря судового засідання Потребенко О.М.

розглянувши у справу № 916/2670/21 в порядку загального позовного провадження

за позовом: державного багатопрофільного підприємства "УРОЖАЙ" /, адреса - 65044, м. Одеса, Французький бульвар, 10, e-mail: /

до відповідача: фізичної особи-підприємця Гамандій Наталії Семенівни /РНОКПП НОМЕР_1 , адреса - АДРЕСА_1 /

про визнання договору недійсним

за участю представників:

від позивача: Михайленко М.М., ордер № ОД640059 від 09.12.21р.;

від відповідача: не з`явився, повідомлений належним чином, причини неявки невідомі.

ВСТАНОВИВ:

02.09.2021 року державне багатопрофільне підприємство "УРОЖАЙ" звернулося до Господарського суду Одеської області з позовною заявою /вх. № 2760/21/ до фізичної особи-підприємця Гамандій Наталії Семенівни про визнання недійсним договору аутсорсингу № 01/06/21 від 01.06.2021 року з додатками № 1, № 2, № 2/1, укладених між сторонами. Також позивач просить стягнути судовий збір та витрати на правову допомогу у розмірі 5 000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що сторони, укладаючи спірний договір, не мали наміру реального настання правових наслідків на які мав бути спрямований укладений правочин. А об`єднання в договорі декількох видів правочинів було направлено на передання відповідачу в платне користування нерухомого майна, яке належить державі, без дотримання відповідного порядку як того вимагає чинне законодавство України. Крім того, об`єднання в договорі різних умов з різних договорів зобов`язує його сторони керуватись відповідними положеннями щодо вимог їх укладення та дотримуватись передбаченого порядку. Але сторони при укладенні договору не виконанні вимоги чинного законодавства що дає підстави визнати договір недійсним.

Позов пред`явлено на підставі ст.ст. 167, 202-203, 209, 215-216, 235, 236, 793, 901, 1131 ЦК України, ст.ст. 73, 74, 136, 283, 284 ГК України, Закону України "Про управління об`єктами державної власності", Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Ухвалою суду від 07.09.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 916/2670/21; постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначено на 06.10.2021 р. о 11:30 год.

У підготовчому засіданні 06.10.2021 року судом оголошено протокольну ухвалу про відкладення підготовчого засідання на 21.10.2021 року на 11:00 год.

У підготовчому засіданні 21.10.2021 року судом оголошено протокольну ухвалу про відкладення підготовчого засідання на 05.11.2021 року на 09:30 год.

У підготовчому засіданні 05.11.2021 року судом оголошено протокольну ухвалу про продовження строку підготовчого провадження на 30 днів до 06.12.2021 року; та про відкладення підготовчого засідання на 19.11.2021 року на 09:45 год.

У підготовчому засіданні 19.11.2021 року судом оголошено протокольну ухвалу про відкладення підготовчого засідання на 30.11.2021 року на 11:30 год.

У підготовчому засіданні 30.11.2021 року (з урахуванням ухвали про виправлення описки від 07.12.2021 року) судом оголошено протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи № 916/2670/21 до судового розгляду по суті; судове засідання призначено на 22.12.2021 року на 15:40 год.

Ухвалою суду від 22.12.2021 року відкладено судове засідання по суті у справі № 916/2670/21 на 20.01.2022 р. о 11:30 год.

20.01.2022 року судове засідання у справі № 916/2670/21 не відбулося у зв`язку із знаходженням головуючого судді Петренко Н.Д. на лікарняному з 19.01.2022 року по 21.01.2022 року включно.

Ухвалою суду від 24.01.2022 року призначено судове засідання по справі № 916/2670/21 на 17.02.2022 року на 10:00 год.

04.02.2022 року на адресу суду надійшло клопотання позивача /вх. № 3318/22/ про надання доказів на підтвердження розміру понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5 500,00 грн.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити.

Відповідач до судового засідання не з`явився повідомлений належним чином, причини неявки невідомі.

До повноважень господарських судів не віднесено з`ясування фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб-учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Всі ухвали суду по справі № 916/2670/21, зокрема про відкриття провадження у справі від 07.09.2021 року, направлялись учасникам справи в порядку, визначеному положеннями Господарського процесуального кодексу України, зокрема відповідачу, за адресою, вказаною в позовній заяві (АДРЕСА_1, яка є його місцезнаходженням, що підтверджується Витягом в Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань), про що свідчить відтиск штампу вихідної кореспонденції на зворотньому боці другої сторінки цих ухвал з зазначенням адреси відповідача, рекомендованим листом з повідомленням про вручення з позначкою на конверті „Судова повістка".

Відповідно до п. 4 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення, які направлялися відповідачу, повернуті на адресу суду із відміткою листоноші «адресат відсутній за вказаною адресою» /а.с. 47-49, 50-53, 60-62, 106-108, 145-147, 148-150, 151-153, 158-160, 168-170/.

За змістом пунктів 116, 117 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270, у разі невручення рекомендованого листа з позначкою "Судова повістка" з поважних причин рекомендований лист разом з бланком повідомлення про вручення повертається за зворотною адресою не пізніше ніж через п`ять календарних днів з дня надходження листа до об`єкта поштового зв`язку місця призначення із зазначенням причин невручення. Поштові відправлення повертаються об`єктом поштового зв`язку відправнику у разі, зокрема, закінчення встановленого строку зберігання.

Також суд звертає увагу, що положеннями ч. 7 ст. 120 ГПК України визначено, що учасники судового засідання зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи.

У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою в вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за відповідною адресою не проживає.

Отже, у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто повідомленою суду стороною, і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії. Сам лише факт не отримання скаржником кореспонденції, якою суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав ухвалу для вчинення відповідних дій за належною адресою та яка повернулася в суд у зв`язку з її неотриманням адресатом, не може вважатися поважною причиною не виконання ухвали суду, оскільки зумовлено не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на його адресу (аналогічна правова позиція викладена в постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду у справі № 910/15442/17 від 16.05.2018 року).

Також необхідно зазначити, що за змістом ст. 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі.

Ухвалу Господарського суду Одеської області від 07.09.2021 року було оприлюднено у Єдиному державному реєстрі судових рішень, а тому відповідач, обізнаний про розгляд справи № 916/2670/21, міг ознайомитися з текстом цієї ухвали.

Оскільки відповідач по справі не надав суду відзив на позовну заяву у строк, встановлений судом, суд в порядку ч. 9 ст. 165 ГПК України вирішує справу за наявними матеріалами.

Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, вислухавши представника позивача, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог, виходячи з наступного.

Як встановлено у судовому засіданні при безпосередньому дослідженні доказів, 01.06.2021 року між ФОП Гамандій Н.С. (Сторона 1) та Державним багатопрофільним підприємством "УРОЖАЙ" (Сторона 2) укладено договір аутсорсингу № 01/06/21 з відшкодуванням витрат на утримання нерухомого майна, що належить до державної власності та комунальних послуг.

Предмет договору аутсорсингу № 01/06/21 від 01.06.2021 року, визначений у п. 1.1., яким встановлено, що для підвищення ефективності роботи компаній за рахунок передачі (організації, стороні по договору) не тільки деяких функцій, але і бізнес-процесів з метою оптимізації всіх видів ресурсів і концентрації зусиль на основному виді діяльності; сторони уклали даний договір про господарську діяльність, без створення юридичної особи, з метою ведення господарської діяльності у м. Одеса, та зобов`язуються погоджено робити необхідні фактичні і юридичні дії. Перелік переданих функцій та бізнес-процесів викладено в додатку №1, який є невід`ємною частиною договору.

Сторони договору зобов`язалися прийняти на себе обов`язки робити необхідні дії, в інтересах Сторони - партнера по договору, переданні по цьому договору непрофільні функції, згідно Переліку функцій, для досягнення поставленої мети протягом року (або, за згодою сторін, на більший чи менший термін) /п. 1.2 договору/.

Пункт 1.3 Договору визначає, що за надання таких послуг по цьому Договору Сторони - проводять фінансові розрахунки по винагороді за виконаний об`єм робіт в розмірі, в порядку і строки, які обумовлені в Додатках до цього Договору.

Пунктом 3.9 договору визначено, що доходи, отримані за рахунок або в результаті діяльності, надходять на рахунок Сторони 1, за підсумками розподіляються пропорційно внеску між сторонами.

Згідно п. 4.1 договору, сторона 1 виготовляє та реалізує продукцію, що є результатом діяльності.

Всі доходи, що отримуються за даним договором у результаті діяльності, надходять на рахунок сторони 1 та використовуються в першу чергу на відшкодування матеріальних затрат /п. 4.2 договору/.

Пунктом 7.1 договору передбачено, що договір укладений на строк один рік. Дострокове припинення договору можливе тільки на підставі чинного законодавства України.

Сторонами був укладений додаток №1 від 01.06.2021 року до договору аутсорсингу № 01/06/21 з відшкодуванням витрат на утримання нерухомого майна, що належить до державної власності та комунальних послуг, відповідно до якого кожна із сторін договору передає стороні ауссорсингові непрофільні функції. Відповідно до п. 1.1. Додатку, сторона 1 приймає на себе зобов`язання по веденню діяльності із роздрібної торгівлі продовольчими товарами, а також ведення іншої діяльності, яка не суперечить чинному законодавству. У відповідності з положеннями п. 1.3.2. та 1.3.3. додатку № 1 до договору аутсорсингу ДБП "Урожай" прийняло на себе зобов`язання з забезпечення безперебійного постачання електроенергії та забезпечення безперебійного постачання водо забезпечення та водовідведення в приміщенні, а також забезпечення функціонування цим систем в належному стані.

Сторонами був укладений додаток №2 /без зазначення дати/ до договору аутсорсингу № 01/06/21 з відшкодуванням витрат на утримання нерухомого майна, що належить до державної власності та комунальних послуг, відповідно до п.1.1 якого, Сторона 2 передає, а Сторона 1 приймає в строкове користування державне нерухоме Приміщення, за даними Єдиного реєстру об`єктів державної власності площею 160,84 кв.м., розміщене за адресою: м. Одеса, Площа Старосінна, 1, що перебуває на балансі ДБП «Урожай».

Приміщення передаються в користування з метою ведення господарської діяльності рекламного виробництва на власних потужностях, транспортування продукції замовникам та проведення фінансових розрахунків між нею та замовниками, а також проведення взаєморозрахунків між Сторонами, і також ведення іншої діяльності, яка не суперечить чинному законодавству /п.1.2 Додатку № 2/.

Пунктом 3.1 додатку №2 до Договору передбачено, що плата за користування визначається на підставі калькуляції та становить 18 000,00 грн щомісячно.

Відповідно до пункту 3.3. додатку №2 до Договору передбачено порядок здійснення оплати за користуванням приміщеннями, відтак, перерахування плати здійснюється Сторона 1 самостійно до 10 числа місяця наступного за звітним періодом.

Пунктом 10.1. додатку №2 до Договору визначено, що його укладено строком на 1 рік, що діє з 01.06.2021 року до 01.06.2022 року включно.

Додатком № 2/1 /без зазначення дати/ до договору аутсорсингу № 01/06/21 з відшкодуванням витрат на утримання нерухомого майна, що належить до державної власності та комунальних послуг, визначено приміщення загальною площею 160,84 м2, надане в користування стороні 1 відповідно до умов п. 2.1.1 додатку № 2 до договору аутсорсингу № 01/06/21. Приміщення розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Площа Старосінна, 1, а саме: інв. № 1033 літ. Т, приміщення магазину «Українська горілка».

05.08.2021 року позивач звертався до відповідача із повідомленням вих. № 1/08/21 з проханням повідомити про підсумки діяльності з ведення справ та про хід реалізації договору.

Судом досліджено Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 283797048, згідно якої нежитлова будівля за адресою: м. Одеса, пл. Площа Старосінна, 1 загальною площею 12426 кв.м. зареєстровано на праві власності за Державою в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України. Складовими частинами об`єкта нерухомості є: будівля цехц розливу «Б», загальною площею 6230,9 кв.м.; будівля парокотельні «В», загальною площею 1475,9 кв.м.; приміщення для електрозарядки «Е», загальною площею 57,7 кв.м.; склад паливно-змщувальних матеріалів «Ж», загальною площею 63 кв.м.; склад ремонту ящиків «И», загальною площею 1225,2 кв.м.; гараж для ремонту автотранспорту «К», загальною площею 330,2 кв.м.; матеріальний склад «М», загальною площею 779,7 кв.м.; будівля магазину «Українська горілка» «Т», загальною площею 1901,9 кв.м.; будівля лабораторії, майстерні, спиртосховища «У», загальною площе. 361,5 кв.м.; Ѕ будівлі трансформаторної станції «Л»; огорожа, 1-3; споруди, І-VI.

Також судом досліджено витяг з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо державного майна ДБП «Урожай», що є додатком до листа ФДМ України від 27.11.2018 року № 10-15-24228.

Матеріали справи містять технічний паспорт на нежитлові будівлі та споруди за адресою: м. Одеса, площа Старосінна, 1.

Судом досліджено акт обстеження від 30.06.2021 року, яким зафіксовано, що відповідач на підставі договору № 01/06/21 від 01.06.2021 року, строк дії якого до 01.06.2022 року, займає нерухоме майно площею 160,84 кв.м. за адресою: м. Одеса, площа Старосінна, 1.

Також матеріали справи містять наданий позивачем реєстр платежів за договором аутсорсингу № 3 від 03.08.2020 року; акт наданих послуг № 11 від 31.01.2021 року на суму 25 170,80 грн за «послуги аутсорсингу», виставлений позивачем відповідачу.

Судом встановлено, що предметом позову є визнання недійсним договору аутсорсингу № 01/06/21 від 01.06.2021 року з відшкодуванням витрат на утримання нерухомого майна, що належить до державної власності та комунальних послуг з додатками № 1, № 2, № 2/1, укладених між сторонами.

Частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, зокрема, з договорів та інших правочинів.

Відповідно до частини першої статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною першою статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Статтею 235 Цивільного кодексу України передбачено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Відповідно до статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Частиною першою статті 638 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За договором аутсорсингу одна сторона (замовник) делегує або зобов`язується делегувати на певний період часу свої повноваження з виконання певних функцій чи видів діяльності іншій стороні (аутсорсеру), яка має для цього необхідний кваліфікований персонал, а аутсорсер зобов`язується за плату надавати відповідні послуги (виробничі, сервісні, фінансові, інформаційні, технологічні, організаційні, фінансово-економічні, маркетингові тощо).

Аутсорсинг вважається змішаним договором. Змішані непойменовані договори, це договори, які містять елементи двох і більше непойменованих видів договорів.

Господарський суд приймає до уваги, що Державне багатопрофільне підприємство "УРОЖАЙ" відноситься до державних підприємств, тобто відповідно до ст. 167 ЦК України, є юридичною особою публічного права.

Статтею 73 ГК України передбачено, що державне унітарне підприємство утворюється компетентним органом державної влади в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини державної власності, як правило, без поділу її на частки, і входить до сфери його управління. Орган державної влади, до сфери управління якого входить підприємство, є представником власника і виконує його функції у межах, визначених цим Кодексом та іншими законодавчими актами. Державні унітарні підприємства діють як державні комерційні підприємства або казенні підприємства.

Державне комерційне підприємство є суб`єктом підприємницької діяльності, діє на основі статуту або модельного статуту і несе відповідальність за наслідки своєї діяльності усім належним йому на праві господарського відання майном згідно з цим Кодексом та іншими законами, прийнятими відповідно до цього Кодексу. Майно державного комерційного підприємства закріплюється за ним на праві господарського відання. - речового права суб`єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених ГК України та іншими законами (частини перша та друга статті 74, частина перша статті 136 ГК України). Власник майна, закріпленого на праві господарського відання за суб`єктом підприємництва, здійснює контроль за використанням та збереженням належного йому майна безпосередньо або через уповноважений ним орган, не втручаючись в оперативно-господарську діяльність підприємства (частина друга статті 136 ГК України).

Крім того, стаття 73 ГК України прямо передбачає, що особливості управління державним унітарним підприємством визначаються Законом України "Про управління об`єктами державної власності".

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" управління об`єктами державної власності - здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб`єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об`єктів, пов`язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб. Стаття З цього Закону майно, яке передане державним комерційним підприємствам, відносить до об`єктів управління державної власності.

З огляду на наведене, закон установлює особливості правового статусу державного підприємства як юридичної особи публічного права та особливості правового режиму майна державного підприємства, до яких застосовується спеціальний порядок правового регулювання, в тому числі й щодо управління майном державного підприємства, розпорядження цим майном, що не дає підстав для їх цілковитого ототожнення з правовим статусом юридичних осіб приватного права та порядком регулювання правового режиму майна юридичних осіб приватного права.

Характерною особливістю правового статусу державного підприємства, правового режиму майна цього підприємства є обмеження на рівні закону його (підприємства) правомочності розпорядження щодо окремих видів майна та наявність спеціальних, закріплених окремим законом, правил управління майном державного підприємства, зокрема й правил щодо розпорядження державним майном у спосіб його відчуження.

З урахуванням вказаного, Державне багатопрофільне підприємство "УРОЖАЙ" має враховувати положення установчих документів та чинного законодавства України, що встановлюють обмеження щодо укладення правочинів, які направленні на розпорядження державним майном.

З аналізу положень Договору, зокрема 1.1 та п. 1.2, вбачається, що спірний договір аутсорсингу №01/06/21 має ознаки договору про спільну діяльність, а відповідно сторони мали керуватись нормами гл. 77 ЦК України. Відтак, ст. 1130 ЦК України визначає, що за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об`єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об`єднання вкладів учасників.

Статтею 1131 ЦК України, також визначено, що договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників. їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

Враховуючи зазначені норми на сторони договору про спільну діяльність покладається обов`язок щодо включення до його умов наступну інформацію: мета спільної діяльності, тобто для чого учасники об`єднують кошти, майно тощо; порядок координування сумісних дій або ведення спільних справ; розмір, порядок і строки здійснення внесків учасниками (якщо йдеться про договір простого товариства); правовий статус виділеного для спільної діяльності майна; порядок розподілу прибутку; порядок покриття витрат і збитків учасників; участь сторін у результатах сумісних дій; строк дії договору; інші умови, що регламентують спільну діяльність сторін.

Із п. 1.1 Договору зрозуміло, що сторони уклали Договір для ведення господарської діяльності, тобто для отримання прибутку. Але Договором не передбачені умови розподілу отриманого прибутку від спільної діяльності, не визначено перелік майна, яке залучається для ведення спільної діяльності, та не визначено його правовий статус та інші умови, які є обов`язковими для такого виду правочину.

Господарський суд зазначає, що спірний договір не містить жодних положень щодо об`єднання вкладів, визначення щодо їх обсягу, виду, грошової оцінки.

Згідно ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Матеріали справи не містить доказів здійснення реєстрації спірного договору у контролюючих органах (податковій), оскільки на обліку у контролюючих органах повинні перебувати договори про спільну діяльність на території України без створення юридичних осіб, на які поширюються особливості податкового обліку та оподаткування діяльності за такими договорами (угодами), визначені Податковим кодексом.

Аналіз п. 1.3 Договору, який визначає, що за надання таких послуг по цьому Договору Сторони - проводять фінансові розрахунки по винагороді за виконаний об`єм робіт в розмірі, в порядку і строки, які обумовлені в Додатках до цього Договору, свідчить про ознаки договору про надання послуг.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України, яка передбачає, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Частиною зазначеної статті, визначено, що положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Як встановлено судом, сторонами Договору було укладено додаток №1, відповідно до якого Сторона 1 приймає на себе зобов`язання по веденню господарської діяльності з пасажирських перевезень та проведення фінансових розрахунків між нею та покупцями продукції, і також ведення іншої діяльності, яка не суперечить чинному законодавству

Зазначене свідчить, що відповідач взяв на себе обов`язки щодо виконання певної роботи та надані певних послуг, але жодних інших умов договору як того вимагає ст. 180 ГК України, не передбачено.

Встановлені судом обставини стосовно відсутності будь-яких дій з боку сторін договору щодо виконання умов договору, свідчать про те, що сторони в супереч ч. 5 ст. 203 ЦК України не мали наміру реального настання правових наслідків, на які мав бути спрямований укладений правочин. Єдине, що було виконано сторонами Договору - це передано відповідачу у платне користування нерухоме майно, яке знаходиться у Державного багатопрофільного підприємства "УРОЖАЙ" на балансі та власником якого є держава.

Як встановлено судом вище, Державним багатопрофільним підприємством "УРОЖАЙ" були передані у користування відповідача Приміщення площею 160,84 кв.м., розміщене за адресою: м. Одеса, Площа Старосінна, 1, інв. № 1033 літ. Т, приміщення магазину «Українська горілка».

Аналіз додатків (без зазначення дати укладення) до спірного договору свідчить про те, що спірний договір містять положення щодо оренди нерухомого майна.

Відповідно до пункту 10 частини першої статті 1 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" від 03.10.2019 № 157-IX, який діяв на момент укладення спірного договору, оренда - речове право на майно, відповідно до якого орендодавець передає або зобов`язується передати орендарю майно у користування за плату на певний строк.

Частиною п`ятою статті 2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" від 03.10.2019 № 157-IX, встановлено, що оренда здійснюється на основі таких принципів: законності; відкритості та прозорості; рівності та змагальності; державного регулювання та контролю; врахування особливостей об`єктів державної та комунальної форм власності; захисту економічної конкуренції; створення сприятливих умов для залучення інвестицій; повного, своєчасного, достовірного інформування про об`єкти оренди та порядок передачі їх в оренду; забезпечення конкурентних умов оренди та інших видів договорів.

Згідно із частиною першою статті 5 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" від 03.10.2019 № 157-IX, етапність передачі в оренду державного та комунального майна передбачає: прийняття рішення щодо наміру передачі майна в оренду; внесення інформації про потенційний об`єкт оренди до ЕТС (електронної торгової системи); прийняття рішення про включення потенційного об`єкта оренди до одного із Переліків; опублікування інформації про потенційний об`єкт оренди, щодо якого прийнято рішення про включення до одного з Переліків, в ЕТС; розміщення в ЕТС оголошення про передачу майна в оренду; проведення аукціону на право оренди майна або передача об`єкта в оренду без проведення аукціону, укладення та публікація в ЕТС договору оренди.

Частиною другою статті 5 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" від 03.10.2019 № 157-IX, встановлено, що Порядок передачі в оренду державного та комунального майна, включаючи особливості передачі його в оренду визначається Кабінетом Міністрів України за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері реалізації майна (майнових прав, інших активів) або прав на нього на конкурентних засадах у формі аукціонів, у тому числі електронних аукціонів, та здійснює контроль за її реалізацією. Особливості передачі в оренду комунального майна, передбачені цим Законом, додатково можуть визначатися рішенням представницьких органів місцевого самоврядування з урахуванням вимог і обмежень, передбачених цим Законом і Порядком передачі майна в оренду.

Порядок передачі в оренду державного та комунального майна затверджено постановою Кабінету Міністрів України "Деякі питання оренди державного та комунального майна" від 03.06.2020 № 483.

У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження дотримання сторонами Договору аутсорсингу норм Закону України "Про оренду державного та комунального майна" від 03.10.2019 № 157-IX та положень Порядку передачі в оренду державного та комунального майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.06.2020 № 483, зокрема щодо етапності передачі в оренду державного та комунального майна, а саме: прийняття рішення щодо наміру передачі майна в оренду; внесення інформації про потенційний об`єкт оренди до ЕТС (електронної торгової системи); прийняття рішення про включення потенційного об`єкта оренди до одного із Переліків; опублікування інформації про потенційний об`єкт оренди, щодо якого прийнято рішення про включення до одного з Переліків, в ЕТС; розміщення в ЕТС оголошення про передачу майна в оренду; проведення аукціону на право оренди майна або передача об`єкта в оренду без проведення аукціону, укладення та публікація в ЕТС договору оренди.

Отже, зміст оспорюваного Договору аутсорсингу, який передбачає передання в користування (оренду) нерухомого майна, що належить до державної власності, з порушенням законодавчо встановленої процедури, суперечить нормам Закону України "Про оренду державного та комунального майна" від 03.10.2019 № 157-IX. А відтак, наявні підстави для визнання цього правочину недійсними відповідно до норм частини першої статті 203, частини першої статті 215 Цивільного кодексу України.

Частиною першою статті 216 Цивільного кодексу України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Статтею 236 Цивільного кодексу України визначено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

Відтак, законодавство встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення. І відповідно до статті 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палата Верховного Суду від 27.11.2018 р. у справі № 905/1227/17.

Проаналізувавши встановлені обставини в їх сукупності, господарський суд приходить до висновку, що сторони, укладаючи договір аутсорсингу № 3 з відшкодуванням витрат на утримання нерухомого майна, що належить до державної власності та комунальних послуг з додатками від 01.06.2021 року, не мали наміру реального настання правових наслідків на які мав бути спрямований укладений правочин. Об`єднання в спірному договорі декількох видів правочинів було направлено на передання відповідачу в платне користування нерухомого майна, яке належить державі, без дотримання відповідного порядку як того вимагає чинне законодавство України.

У зв`язку із чим, господарський суд приходить до висновку про недійсність договору аутсорсингу №01/06/21 від 01.06.2021 року, а відтак позовні вимоги Державного багатопрофільного підприємства "УРОЖАЙ" підлягають задоволенню, так як обґрунтовані та доведені.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивач при пред`явленні позову сплатив судовий збір у розмірі 2 270,00 грн., що вбачається із платіжного доручення № 203 від 30.08.2021 року.

Таким чином, враховуючи висновок суду про задоволення позовних вимог Державного багатопрофільного підприємства "УРОЖАЙ" у повному обсязі, судовий збір у розмірі 2 270,00 грн підлягає стягненню з відповідача.

Стосовно вимог Державного багатопрофільного підприємства "УРОЖАЙ" про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 5 500,00 грн., суд зазначає наступне.

За приписами п. 12 ч. 3 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України відшкодування судових витрат стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, є однією з засад господарського судочинства.

Відповідно до ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною 3 ст. 123 ГПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно зі ст. 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Вказаною статтею передбачено, якими доказами заявник повинен підтверджувати розмір витрат на професійну правничу допомогу. У разі недотримання заявником вимог частини 4 вказаної статті щодо співмірності розміру заявлених до відшкодування витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт, суд має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката лише за клопотанням сторони. Суд враховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Вказана правова позиція викладена в постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, від 22.11.2019 у справі №902/347/18, від 06.12.2019 у справі № 910/353/19.

Відповідно до ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

За правилами ч. 9 ст. 129 ГПК України, у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Як вбачається з матеріалів справи, з метою захисту порушених прав, між позивачем та АО «ТДС ГРУП» 08.07.2021 року укладено договір про надання правової допомоги № 170, за умовами якого клієнт доручає, а адвокатське об`єднання приймає на себе зобов`язання надати правову допомогу в обсязі та на умовах, передбачених даним договором.

Для надання юридичної допомоги клієнту, адвокатське об`єднання призначає: адвоката Чекмарьову Л.Ю., адвоката Тарановського Д.С., співробітницю Наумову Ю.А. /п. 2.3 договору/.

За надання передбачених договором послуг клієнт виплачує адвокатському об`єднанню оплату у розмірі 20 000,00 грн щомісячно до 15 числа поточного місяця з моменту підписання вказаного договору /п. 6.1 договору/. За надавання послуг адвокатським об`єднанням та приймання їх результату клієнтом оформлюється актом приймання-передачі наданих послуг, який підписується сторонами /п. 6.2 договору/.

Договір набуває чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2021 року /п. 8.1 договору/.

Судом досліджено наданий позивачем попередній розрахунок згідно договору № 170 про надання правової допомоги від 08.07.2021 року, за яким детальний розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс становить 5 000,00 грн, з яких: 1500,00 грн - підготовка позовної заяви, 1 000,00 грн - збір доказів, 500,00 грн - пошук судової практики, 1500,00 грн - участь у судових засіданнях біля 5 штук, 500,00 грн - підготовка відповіді на відзив.

Також судом досліджено виписку по рахунку від 18.08.2021 року про сплату позивачем грошових коштів у розмірі 20 000,00 грн з призначенням платежу: «сплата за юридичні послуги зг. рах. № 2 від 18.07.2021 року без ПДВ».

Матеріали справи містять також ордер серії ОД №680498 від 28.08.2021 року на представництво інтересів позивача адвокатом Чекмарьовою Л.Ю. на підставі договору № 170 від 08.07.2021 року.

Судом встановлено, що саме адвокатом Чекмарьовою Л.Ю. підписано позовну заяву у даній справі та участь у судових засіданнях від позивача приймала також адвокат Чекмарьова Л.Ю.

Крім того, матеріали справи містять ордер серії ОД №640059 від 09.12.2021 року на представництво інтересів позивача адвокатом Михайленко М.М.

Судом досліджено акт приймання-передачі наданих послуг від 03.02.2022 року по договору № 170 про надання правової допомоги від 08.07.2021 року, яким сторони визначили, що загальна вартість юридичних послуг, зазначених в п. 1 цього Акту складає 5 500,00 грн, які були перераховані в якості авансового платежу 18.08.2021 року.

Матеріали справи також містять детальний опис послуг до договору № 170 про надання правової допомоги від 08.07.2021 року, відповідно до якого: участь у п`яти судових засіданнях оцінена вартістю у розмірі 1 500,00 грн.

Судом встановлено, що представник позивача був присутній у судових засіданнях 06.10.2021 року, 21.10.2021 року, 05.11.2021 року, 19.11.2021 року, 30.11.2021 року, 17.02.2022 року. Тобто, у шести судових засіданнях.

За таких обставин, враховуючи участь представника позивача у судових засіданнях в кількості більшій, аніж вказано у детальному описі послуг, господарський суд приходить до висновку, що витрати позивача у цій частині в розмірі 1500,00 грн позивачем доведено.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Господарський суд зазначає, що факт виконання адвокатом позивача умов договору про надання правничої допомоги від 08.07.2021 року підтверджується зібраними та поданими до справи доказами.

Статтею 126 ГПК України передбачено, якими доказами заявник повинен підтверджувати розмір витрат на професійну правничу допомогу. У разі недотримання заявником вимог частини 4 вказаної статті щодо співмірності розміру заявлених до відшкодування витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт, суд має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката лише за клопотанням сторони. Суд враховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Вказана правова позиція викладена в постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, від 22.11.2019 у справі №902/347/18, від 06.12.2019 у справі № 910/353/19.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».

За таких обставин, господарський суд приходить до висновку, що позивачу підлягають відшкодуванню витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 500,00 грн.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 74-75, 129, 145, 237-241 Господарського процесуального кодексу України суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги державного багатопрофільного підприємства "УРОЖАЙ" - задовольнити у повному обсязі.

2. Визнати недійсним договір аутсорсингу № 01/06/21 від 01.06.2021 року з відшкодуванням витрат на утримання нерухомого майна, що належить до державної власності та комунальних послуг з додатками № 1, № 2, № 2/1, укладений між державним багатопрофільним підприємством "УРОЖАЙ" /, адреса - 65044, м. Одеса, Французький бульвар, 10, e-mail: / та фізичною особою-підприємцем Гамандій Наталією Семенівною /РНОКПП НОМЕР_1 , адреса -

АДРЕСА_1/. 3 . Стягнути з фізичної особи-підприємця Гамандій Наталії Семенівни /РНОКПП НОМЕР_1 , адреса - АДРЕСА_1 /на користь державного багатопрофільного підприємства "УРОЖАЙ" /, адреса - 65044, м. Одеса, Французький бульвар, 10, e-mail: / судові витрати у розмірі 7 770,00 /сім тисяч сімсот сімдесят гривень 00 копійок/, з яких: 5 500,00 грн - витрати на правничу допомогу; 2 270,00 грн - судовий збір.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 28 лютого 2022 р.

Суддя Н.Д. Петренко