ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" лютого 2022 р. Справа№ 910/11900/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Кропивної Л.В.

Зубець Л.П.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особи регіональної філії "Придніпровська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця"

на рішення Господарського суду міста Києва від 11.10.2021

у справі № 910/11900/21 (суддя: Демидов В.О.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова Компанія "ПЗУ України"

до Акціонерного товариства "Українська залізниця"

про стягнення 46 842,02 грн

без повідомлення (виклику) учасників справи

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Страхова Компанія "ПЗУ України" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення 46 842,02 грн.

Вимоги позову обґрунтовані тим, що внаслідок ДТП, яка сталась 28.09.2020, застрахований у позивача транспортний засіб був пошкоджений, у зв`язку з чим позивач сплатив потерпілій особі страхове відшкодування на суму 46842,02 грн. Позивач вказує на те, що йому перейшло право вимоги до відповідача, як до особи відповідальної за відшкодування збитків, на відшкодовану потерпілому матеріальну шкоду.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.10.2021 у справі № 910/11900/21 позов ПАТ "Страхова Компанія "ПЗУ України" задоволено повністю.

Стягнуто з АТ "Українська залізниця" на користь ПАТ "Страхова Компанія "ПЗУ України" суму страхового відшкодування у розмірі 46 842, 02 грн , та судовий збір у розмірі 2 270, 00 грн.

Приймаючи рішення у даній справі, місцевий господарський суд, зазначив що, з огляду на фактичні обставини справи та згідно з принципом «jura novit curia» («суд знає закони») до спірних правовідносин підлягає застосуванню стаття 993 ЦК України. Зауважив, що наведеними положеннями встановлено, що розмір відповідальності страховика за полісом обмежується розміром відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу в межах встановлених відповідним полісом ліміту відповідальності та франшизи. При цьому суд першої інстанції вказав на те, що з наявного в матеріалах справи свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу вбачається, що рік випуску автомобіля VOLVO FМ 4х2 державний реєстраційний номер НОМЕР_1 - 2019, відтак в силу положень чинного законодавства України значення коефіцієнту фізичного зносу дорівнює нулю. Наголосив, що наявним у матеріалах справи Актом виконаних робіт №ST-TS2003223 від 09.12.2020 підтверджується, що фактична вартість відновлювального ремонту автомобіля VOLVO FМ 4х2 державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , склала 46842,02 грн, а тому у суду відсутні будь-які підстави вважати, що ТОВ "ТРАНС-СЕРВІС-КТТ" не було виконано відновлювального ремонту застрахованого за Договором автомобіля після одержання від позивача суми коштів, необхідної для такого ремонту. З огляду на викладене, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що заявлений позивачем до стягнення з відповідача розмір страхового відшкодування є правомірним, а саме: 46842,02 грн. (сума відновлювального ремонту).

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, АТ "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Придніпровська залізниця" АТ "Українська залізниця" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 11.10.2021 у справі № 910/11900/21 та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення прийняте з прорушенням норм матеріального права та не відповідає фактичним обставинам справи. Відповідач наполягає на тому, що в позовній заяві матеріально-правова вимога позивача полягає у відшкодуванні шкоди в порядку регресу, що не відповідає нормативно-правовій кваліфікації обставин справи, на які посилається позивач та обґрунтовує свою вимогу, а саме - статті 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування», якими передбачено перехід права вимоги в порядку суброгації. Крім того зауважує, що судом першої інстанції не прийняті до уваги доводи відповідача про невідповідність даних щодо пошкоджених деталей, перелік яких наведений в протоколі огляду експерта, до переліку пошкоджених запчастин, що зазначені в рахунку на предоплату СТО. Підкреслює, що в заяві про настання страхового випадку по договору страхування, що була подана власником КТЗ, в графі «Форма виплати відшкодування» зазначено: «прошу виплати перерахувати на СТО ТОВ`Авто Прайд» », в той час рахунок на предоплату та акт виконаних робіт, що надані позивачем в якості доказів, складені виконавцем робіт ТОВ «Транс-Сервіс-КТТ» .

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.11.2021, апеляційна скарга у справі № 910/11900/21 передана на розгляд колегії суддів у складі: Алданова С.О. (головуючий), ОСОБА_1, Зубець Л.П.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.11.2021 апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Придніпровська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 11.10.2021 у справі № 910/11900/21 було залишено без руху та надано строк 10 днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху для усунення недоліку шляхом подання до Північного апеляційного господарського суду доказу сплати судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 3405,00 грн.

Після усунення визначених в ухвалі суду недоліків апеляційної скарги, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.12.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Придніпровська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 11.10.2021 у справі № 910/11900/21; справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження, без повідомлення (виклику) учасників справи; запропоновано учасникам справи подати відзив, заперечення на апеляційну скаргу та інші заяви/клопотання та повідомлено строки на їх подання.

Від ПАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому даний учасник справи просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 11.10.2021 - без змін. Заперечуючи проти доводів апелянта, позивач у відзиві зазначає, що скаржник, який не погоджується із розрахунком виплати страхового відшкодування не надає власних розрахунків та не скористався правом на призначення незалежної експертної оцінки, а висловлює лише припущення, що не може братися до уваги судом, оскільки суперечить ч. 1 ст. 74 ГПК України, а саме - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У зв`язку зі звільненням у відставку судді ОСОБА_1 , яка входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.02.2022, для розгляду апеляційної скарги у даній справі визначено колегію суддів у складі: Алданова С.О. (головуючий), Кропивна Л.В., Зубець Л.П.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.02.2022 справу № 910/11900/21 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особи регіональної філії "Придніпровська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 11.10.2021 прийнято до провадження у складі колегії суддів Північного апеляційного господарського суду: Алданова С.О. (головуючий), Кропивна Л.В., Зубець Л.П.

Оскільки згідно долучених до матеріалів справи повідомлень про вручення поштових відправлень сторонами отримано рекомендовану кореспонденцію суду, то в силу приписів п. 3 ч. 6 ст. 242 ГПК України учасники справи є належним чином повідомленими про перегляд справи в апеляційному порядку за апеляційною скаргою відповідача на рішення Господарського суду міста Києва від 11.10.2021.

Відповідно до ст. 269, ч. 1 ст. 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

За змістом ч. 3 ст. 270 ГПК України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Частиною 10 статті 270 ГПК України унормовано, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Оскільки сторони письмово висловили свою правову позицію з даного спору, клопотань про розгляд апеляційної скарги з повідомленням (викликом) учасників справи не заявлялось, а необхідності призначення справи до розгляду у відкритому засіданні судом не встановлено, ця постанова Північного апеляційного господарського суду прийнята за результатами дослідження наявних в матеріалах справи документів в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, 27.02.2020 між приватним акціонерним товариством "СТРАХОВА КОМПАНІЯ "ПЗУ УКРАЇНА" (страховик) та ТОВ «ВФС Україна» (страхувальник) був укладений договір добровільного страхування наземного транспорту № АМ.149460 від 27.02.2020 (далі - договір добровільного страхування), предметом якого були застраховані майнові інтереси страхувальника, що не суперечать чинному законодавству України, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням визначеним цим договором або додатками до них транспортний засіб - автомобіль марки «VOLVO FH», 2019 року випуску.

27.02.2020 між приватним акціонерним товариством "СТРАХОВА КОМПАНІЯ "ПЗУ УКРАЇНА" та ТОВ «ВФС Україна» був укладений Генеральний договір GA.VFS. 149460, яким встановлено Лізингоодержувача ТОВ «Буцефал» та вигодонабувача ТОВ «ВФС Україна».

28.09.2020 р. о 14:50 в м. Кривий Ріг по вул. Дніпровське шосе на вантажній та розвантажувальній станції, водій ОСОБА_2 керуючи транспортним засобом К-6,3 Т, інв. 332, не врахувала зміну дорожньої обстановки, перед початком руху не переконалась у безпеці своїх дій, не дотрималась безпечного бокового інтервалу та допустила наїзд на припаркований транспортний засіб VOLVO FМ 4х2 державний реєстраційний номер НОМЕР_1 з напівпричепом SCHMITS SKI 24 SL 10.5 номерний знак НОМЕР_2 , внаслідок чого транспортний засіб отримав механічні пошкодження.

Вказана ДТП сталася в результаті порушення водієм ОСОБА_2 п. п. 2.3б, 10.1, 13.1 Правил дорожнього руху України, що підтверджується постановою Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 23.10.2020 у справі № 211/5790/20, відповідно до якої, ОСОБА_2 визнано винною у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Страхувальник звернувся до позивача із заявою про настання страхового випадку по договору страхування.

Згідно з рахунком ТОВ «ТРАНС СЕРВІС-КТТ» № № ST - TS2004198 від 02.11.2020, вартість відновлювального ремонту, автомобіля VOLVO FМХ державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , в результаті його пошкодження при ДТП, склала 39 035,02 грн. та з урахуванням ПДВ становить 46842,02 грн.

На підставі протоколу технічного огляду КТЗ від 13.10.2020, здійсненого SOS Servis Ukraine, страхового акту №UA046/L01/01 від 06.11.2020 та розрахунку суми страхового відшкодування позивач, виконуючи свої зобов`язання за Договором, здійснив відшкодування завданої страхувальнику шкоди у розмірі 46842,02 грн., що підтверджується платіжним дорученням №10267 від 09.11.2020.

З матеріалів справи вбачається, що позивач направив на адресу відповідача заяву про виплату (страхового) відшкодування № 221224/ІНС від 03.03.2021, в якій просив відшкодувати сплачену позивачем страхову виплату в розмірі 46842,02 грн.

Відповідно до ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав і обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Загальні положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної майнової шкоди передбачені у ст. 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам юридичної особи, а також шкода, завдана її майну, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

За ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме, зокрема, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана, зокрема, з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Статтею 9 Закону України "Про страхування" передбачено, що страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку.

Відповідно до ст. 27 Закону України "Про страхування", яка кореспондується з приписами ст. 993 ЦК України, до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги про те, що позивачем обрано не вірний спосіб захисту, оскільки на думку відповідача у даних правовідносинах регресні зобов`язання не виникають, а існує перехід права вимоги від потерпілого до страхової компанії (суброгація), - колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, в обгрунтування позовних вимог позивач просить відшкодувати шкоду в порядку регресу зокрема посилається на ст. 993, 1191, 1187 ЦК України. Так ст. 1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

При цьому, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що приватним акціонерним товариством "СТРАХОВА КОМПАНІЯ "ПЗУ УКРАЇНА" не вірно застосовано норми матеріального права в частині ст. 1191 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи, за договором добровільного страхування наземного транспорту № АМ.149460 від 27.02.2020, укладеного між приватним акціонерним товариством "СТРАХОВА КОМПАНІЯ "ПЗУ УКРАЇНА" та ТОВ «ВФС Україна» до приватного акціонерного товариства "СТРАХОВА КОМПАНІЯ "ПЗУ УКРАЇНА" перейшло право вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика - суброгація. При суброгації нового зобов`язання із відшкодування збитків не виникає - відбувається заміна кредитора, потерпілий (а ним є страхувальник або вигодонабувач) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Внаслідок цього страховик виступає замість потерпілого.

Суброгація виникає на підставі закону - ст. 993 ЦК та ст. 27 Закону України «Про страхування».

Під час суброгації нового зобов`язання із відшкодування збитків не виникає, відбувається заміна кредитора: потерпілий, яким є страхувальник або вигодонабувач, передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди.

А регрес - це право особи, яка здійснила відшкодування шкоди, заподіяної не її діями, звернутися з вимогою про повернення виплаченого до боржника, з вини якого заподіяно шкоду. Регрес характеризується тим, що правовідношення, за яким особа здійснила відшкодування, припинилося, у зв`язку з чим виникло нове правовідношення, пов`язане саме з регресною вимогою.

Суброгація допускається у договорах майнового страхування, правовою підставою її застосування є стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування». Право регресу регулюється частиною першою статті 1191 ЦК України.

Перехід права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика називається суброгацією. Під час суброгації нового зобов`язання із відшкодування збитків не виникає - відбувається заміна кредитора: потерпілий, яким є страхувальник або вигодонабувач, передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Внаслідок цього страховик виступає замість потерпілого.

Вищевказана позиція викладена у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29 січня 2018 року у справі № 910/2351/17 та у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05.04.2018 року у справі № 910/3165/17.

Згідно із частиною першою статті 162 ГПК України, у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Відповідно до пунктів 4, 5 частини третьої статті 162 ГПК України, позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них, а також виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову. З викладеного вбачається, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові.

Разом з тим, колегія суддів погоджується із доводом суду першої інстанції щодо доцільності застосування принципу "jura novit curia" ("суд знає закони"), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Неправильна юридична кваліфікація сторонами їхніх спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні нормативні приписи (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2019 у справі №265/6582/16-ц, від 08.06.2021 у справі №662/397/15-ц, від 15.06.2021 у справі №904/5726/19, постановах Верховного Суду від 15.07.2021 у справі №927/531/18, від 19.10.2021 у справі №910/19021/20).

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм (висновок, наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц).

Таким чином, судом першої інстанції вірно застосовано до спірних правовідносин статтю 27 Закону України "Про страхування" та статтю 993 Цивільного кодексу України, якими визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Так, із постанови Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 23.10.2020 у справі № 211/5790/20, вбачається, що транспортний засіб К-6,3 Т, інв. 332, яким спричинено ДТП, що потягнуло нанесення шкоди автомобілю VOLVO FМ 4х2 державний реєстраційний номер НОМЕР_1 з напівпричепом SCHMITS SKI 24 SL 10.5, номерний знак НОМЕР_2 , знаходився під керуванням ОСОБА_2 .

Отже, беручи до уваги вищевстановлені обставини та положення вказаних норм матеріального права, судова колегія приходить до висновку про те, що до страховика за договором майнового страхування (позивача у справі) після виплати страхового відшкодування потерпілій особі у межах фактичних витрат, які не можуть перевищувати розміру реальних збитків, переходить право вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду.

При цьому, як було вірно встановлено судом першої інстанції, власником Козлового крану К-6,ЗТ інв. № 33/ є акціонерне товариство «Укрзалізниця», даний факт відображено і в матеріалах ДТП.

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, ЦК України, Законом України "Про страхування", Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них.

За приписами п. 2.1 ст. 2 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.

За загальним правилом згідно ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Однак, спеціальні норми Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" обмежують розмір шкоди (збитків), яка підлягає відшкодуванню страховиком особи, яка завдала цю шкоду, і яка застрахувала свою цивільну відповідальність, зокрема: межами ліміту відповідальності (пункт 22.1 статті 22); вартістю відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством (стаття 29); відповідно до пунктів 32.4, 32.7 статті 32 страховик або МТСБУ не відшкодовує шкоду, заподіяну майну, яке знаходилося у забезпеченому транспортному засобі, який спричинив ДТП; шкоду, пов`язану із втратою товарного вигляду транспортного засобу; згідно з пунктом 12.1 статті 12 страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Положеннями ст. 29 цього Закону передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Пунктом 22.1 статті 22 зазначеного Закону передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі.

На підтвердження розміру витрат, завданих спірною ДТП автомобілю страхувальника за Договором, позивачем було надано суду страховий акт №UA046/L01/01 від 06.11.2020, розрахунок суми страхового відшкодування №UA046/L01/01 від 06.11.2020, виставлений ТОВ «ТРАНС-СЕРВІС-КТТ» (СТО) рахунок №ST-TS2004198 від 02.11.2020 на суму 46 842,02 грн, протокол технічного огляду КТЗ від 13.10.2020 здійсненого SOS Servis Ukraine, платіжне доручення №10267 від 09.11.2020 на суму 46 842,02 грн., а також акт виконаних робіт №ST-TS2003223 від 09.12.2020.

При цьому, згідно з п.п. 7.38, 7.39 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24.11.2003 №142/5/2092, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24.11.2003 за №1074/8395, коефіцієнт фізичного зносу дорівнює нулю для нових складників та для складників КТЗ, строк експлуатації яких не перевищує 5 років - для легкових КТЗ виробництва країн СНД, 7 років - для інших легкових КТЗ тощо.

Винятком стосовно використання зазначених вимог є: а) якщо КТЗ експлуатуються в інтенсивному режимі (фактичний пробіг щонайменше вдвічі більший за нормативний); б) якщо складові частини кузова, кабіни, рами відновлювали ремонтом або вони мають корозійні руйнування чи пошкодження у вигляді деформації; в) якщо КТЗ експлуатувалося в умовах, визначених у пункті 4 таблиці 4.1 додатка 4.

З наявного в матеріалах справи свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 вбачається, що рік випуску автомобіля VOLVO FМ 4х2 державний реєстраційний номер НОМЕР_1 - 2019, відтак в силу вказаних вище положень чинного законодавства України значення коефіцієнту фізичного зносу дорівнює нулю.

Крім того, посилання апелянта на те, що сума виплати страхового відшкодування на користь потерпілої особи у розмірі 46 842,02 грн, не відповідає фактичним витратам, які підлягають страховому відшкодуванню в частині робіт та запчастин, що вказані в рахунку на предоплату № ST - TS2004198 від 02.11.2020, перелік яких не відповідає переліку зазначеному в Протоколі технічного огляду від 28.10.2020 та як наслідок, розрахунки страхового відшкодування до страхового Акту № UA046/L01/01 є безпідставними, судова колегія оцінює критично з огляду на те, що звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається можлива, але не кінцева сума, що витрачена на відновлення транспортного засобу. Реальним же підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику є саме платіжне доручення, яким оплачена виставлена станцією технічного обслуговування сума вартості відновлювального ремонту транспортного засобу.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 25.07.2018 року у справі № 922/4013/17.

Відповідно до складеного позивачем розрахунку суми страхового відшкодування №UA046/L01/01 від 06.11.2020 вартість робіт по відновленню автомобіля VOLVO FМ 4х2 державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , склала 46842,02 грн.

Наведений акт та розрахунок було складено позивачем, зокрема, з урахуванням наявного у матеріалах справи виставленого ТОВ "ТРАНС-СЕРВІС-КТТ" рахунку на передоплату №ST-TS2004198 від 02.11.2020, за яким вартість відновлювального ремонту застрахованого позивачем автомобіля склала 46842,02 грн.

Колегія суддів зауважує, що наявним у матеріалах справи Актом виконаних робіт №ST-TS2003223 від 09.12.2020 підтверджується, що фактична вартість відновлювального ремонту автомобіля VOLVO FМ 4х2 державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , склала 46842,02 грн.

При цьому, надаючи оцінку доводам апелянта про те, що вказаний Акт не містить підпису замовника, судова колегія звертає увагу на те, що зазначений Акт підписано виконавцем, а факт виконання робіт підтверджується позивачем, а тому у суду відсутні будь-які підстави вважати, що ТОВ "ТРАНС-СЕРВІС-КТТ" не було виконано відновлювального ремонту застрахованого за Договором автомобіля після одержання від позивача суми коштів, необхідної для такого ремонту.

Крім іншого, апелянт ні до суду першої інстанції, ні під час розгляду справи судом апеляційної інстанції не надав жодних доказів на підтвердження того, що зафіксовані в акті огляду пошкодження, виникли після настання ДТП, яка відбулась 28.09.2020, що у свою чергу спростовує посилання відповідача на те, що транспортний засіб VOLVO FМ 4х2 державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснив пробіг після дати скоєння ДТП - 3 881 км. до дати технічного огляду 23.10.2020 та міг бути пошкоджений вже після дати скоєння ДТП 28.09.2020.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. ч. 1-3 ст.13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст. 74 ГПК України.

Отже, за загальним правилом, обов`язок (тягар) доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Розподіл між сторонами обов`язку доказування визначається предметом спору.

Згідно із ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Разом з цим Північний апеляційний господарський суд вважає за необхідне наголосити на тому, що 17.10.2019 набув чинності Закон України від 20.09.2019 № 132-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема змінено назву статті 79 ГПК з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Аналіз змісту цієї статті свідчить, що нею на суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були (аналогічну правову позицію викладено в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.06.2020 у справі № 924/233/18; від 21.08.2020 у справі № 904/2357/20).

Слід зауважити, що Верховний Суд, в ході касаційного перегляду судових рішень, неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

З урахуванням наведеного, надаючи правову кваліфікацію доказам, які подані сторонами з урахуванням фактичних обставин справи та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них, судова колегія, керуючись стандартом доказування «вірогідності доказів», дійшла висновку, що місцевим господарським судом на підставі повного дослідження усієї сукупності доказів прийнято обґрунтоване рішення про задоволення позову Приватного акціонерного товариства "Страхова Компанія "ПЗУ України" до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення 46 842,02 грн.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що оскаржуване рішення прийняте з прорушенням норм матеріального права та не відповідає фактичним обставинам справи, - не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку, рішення Господарського суду міста Києва від 11.10.2021 у справі № 910/11900/21 відповідає фактичним обставинам справи, не суперечить чинному законодавству України, а тому передбачених законом підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення в розумінні приписів ст. 277 ГПК України не вбачається. Скаржником не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції, а тому апеляційна скарга Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Придніпровська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 11.10.2021 у справі № 910/11900/21 підлягає залишенню без задоволення.

Судовий збір, сплачений стороною у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, в порядку ст. 129 ГПК України, покладається на апелянта (відповідача у даній справі).

Керуючись ст. ст. 129, 269, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Придніпровська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 11.10.2021 у справі № 910/11900/21 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 11.10.2021 у справі № 910/11900/21 залишити без змін.

4. Судовий збір, сплачений стороною у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, покласти на Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Придніпровська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця".

5. Справу №910/11900/21 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, що визначені в ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді Л.В. Кропивна

Л.П. Зубець