ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" лютого 2022 р. Справа№ 910/19334/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Майданевича А.Г.

Ткаченка Б.О.

при секретарі судового засідання : Шевченко Н.А.

за участю представників сторін:

від позивача: Ананійчук О.А.;

від відповідачів: 1) не з`явились;

2) не з`явились;

від третьої особи на стороні позивача: не з`явились;

від третіх осіб на стороні відповідачів: 1) не з`явились;

2) не з`явились;

3) не з`явились,

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська інноваційна компанія»

на рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2021

у справі № 910/19334/20 (суддя Привалов А.І.)

за позовом Приватного акціонерного товариства «Вентиляційні системи»

до: 1) Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Афінаж»,

2) Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Інвест Ресурс»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Товариство з обмеженою відповідальністю «Водостічні системи»;

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів:

1) Публічне акціонерне товариство «Український інноваційний банк»;

2) Фонд гарантування вкладів фізичних осіб

3) Публічне акціонерне товариство «Українська інноваційна компанія»

про визнання недійсними договорів

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство «Вентиляційні системи» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Афінаж» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Інвест Ресурс», в якому просило суд визнати недійсними наступні договори:

- договір від 13.01.2017 про відступлення права вимоги за договором поруки №1 від 14.08.2013, укладений між Публічним акціонерним товариством «Українська інноваційна компанія» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Афінаж»;

- договір від 22.11.2017 про відступлення прав за договором поруки №1 від 14.08.2013, укладений між ТОВ «ФК «Інвест Ресурс» та ТОВ «ФК «Афінаж»;

- договір факторингу №02/11-17 від 22.11.2017, укладений між ТОВ "ФК «Інвест Ресурс» та ТОВ «ФК «Афінаж».

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що договір відступлення прав вимоги № 13/01/17-1 від 13.01.2017 та договір відступлення права вимоги від 13.01.2017 за договором поруки №1 від 14.08.2013 не відповідають ч. 1 ст. 203 ЦК України з огляду на їх недійсність в силу ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та ч. 3 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а відтак, відповідно до ч. 1 ст. 215 та ч. 1 ст.216 ЦК України такі правочини не створюють для сторін чи інших осіб юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

За таких обставин, на думку позивача, договір відступлення від 22.11.2017 за договором поруки № 1 від 14.08.2013 та договір факторингу №02/11-17 від 22.11.2017, підлягають визнанню недійсними відповідно до ч. 5 ст. 216, ст. 658 ЦК України, як такі, що укладені особою, що не була власником прав вимоги за кредитним договором та договором поруки, а відтак, і не мала права відступати такі права будь-яким особам.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.02.2021 у справі №910/19334/20 позовні вимоги задоволено повністю.

Не погодившись із вищезазначеним рішенням, ПАТ «Українська інноваційна компанія» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, просить скасувати оскаржуване рішення в частині визнання недійсним договору від 13.01.2017 про відступлення права вимоги за договором поруки № 1 від 14.08.2013 , укладеного між ПАТ «Укрінком» та ТОВ «ФК «Афінаж», та постановити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову, а також застосувати строк позовної давності до оскаржуваної вимоги.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, ПАТ «Українська інноваційна компанія» зазначає, що розглядаючи справу, суд першої інстанції вирішив питання щодо його прав та обов`язків, встановивши, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження переходу до ПАТ «Укрінком» прав та обов`язків ПАТ «Укрінбанк», а також те, що правочин між ПАТ «Укрінбанк» та ПАТ «Укрінком» щодо передачі прав та обов`язків банку не відбувся та матеріали справи не містять письмового правочину щодо заміни кредитора у зобов`язанні та/або щодо відступлення ПАТ «Укрінбанк» на користь ПАТ «Українська інноваційна компанія» прав вимоги за кредитним договором та договором поруки; ПАТ «Укрінком» не було залучено судом у якості співвідповідача при вирішенні питання щодо визнання недійсним договору від 13.01.2017 про відступлення права вимоги за договором поруки № 1 від 14.08.2013, укладеного між ПАТ «Укрінком» та ТОВ «ФК «Афінаж».

Крім того, неправомірним є посилання суду на постанову Великої Палати Верховного Суду №925/698/16 від 10.12.2019, оскільки така не містить обставин, які мають преюдиційне значення для даної справи.

04.12.2020 на офіційному сайті судової влади оприлюднено повний текст постанови Верховного Суду від 25.11.2020 у справі №922/2144/16, в якій зазначено, що у справі №925/698/16 правові висновки про нікчемність правочину, укладеного органом управління ПАТ «Укрінбанк» з посиланням на приписи частини 3 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не можуть прийматися до уваги як такі, що зроблені за встановлення інших обставин справи; зазначеною вище постановою справу №925/698/16 передано на новий розгляд до господарського суду першої інстанції, що не означає вирішення спору, а, отже, й остаточного формування правового висновку Верховного Суду у такій справі та в судових рішеннях з них.

Також, за твердженням апелянта, суд першої інстанції, не залучивши до участі у справі у якості співвідповідача ПАТ «Укрінком», фактично позбавив його права на подання заяви про застосування позовної давності до ухвалення судом рішення по суті спору, внаслідок чого порушено принципи змагальності та рівності сторін, які є елементами права на справедливий судовий розгляд.

Постановою апеляційного господарського суду від 30.06.2021 закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Українська інноваційна компанія» на рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2021 у справі №910/19334/20. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Інвест Ресурс» на рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2021 у справі № 910/19334/20 залишено без задоволення, а рішення - без змін.

Не погоджуючись з постановою Північного апеляційного господарського суду від 30.06.2021, Публічне акціонерне товариство «Українська інноваційна компанія» подало касаційну скаргу, в якій просило скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 30.06.2021 по справі № 910/19334/20 та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного суду від 09.11.2021 касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська інноваційна компанія» задоволено частково. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 30.06.2021 у справі № 910/19334/20 скасовано в частині закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Українська інноваційна компанія» на рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2021, а справу у зазначеній частині передано на новий розгляд до Північного апеляційного господарського суду.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 19.11.2021 справу №910/19334/20 передано на розгляд колегії суддів у складі: Сулім В.В.(головуючий суддя (суддя-доповідач)), Коротун О.М., Ткаченко Б.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.11.2021, апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська інноваційна компанія» на рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2021 у справі № 910/19334/20 прийнято до свого провадження колегією суддів у складі: Сулім В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Коротун О.М., Ткаченко Б.О. та призначено до розгляду на 20.01.2022 року.

У судове засідання 20.01.2022 представники відповідачів та третіх осіб не з`явилися, про поважні причини неявки суд не повідомили.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.01.2022 відкладено розгляд справи до 08.02.2022.

07.02.2022 через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника Публічного акціонерного товариства «Українськи інноваційний банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб надійшли письмові пояснення відповідно до яких третя особа просила суд залишити апеляційну скаргу ПАТ «Українська інноваційна компанія» без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2021 - без змін.

Крім того, представник Публічного акціонерного товариства «Український інноваційний банк» подав заяву про відкладення розгляду справи, у зв`язку із зайнятістю представника в іншому судовому засіданні.

Згідно із протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 07.02.2022, у зв`язку із перебуванням судді Коротун О.М. на лікарняному, справу № 910/19334/20 передано на розгляд колегії суддів у складі: Сулім В.В. (головуючий), Майданевич А.Г., Ткаченко Б.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.02.2022, справу № 910/19334/20 прийнято до свого провадження у вищезазначеному складі суду.

У судовому засіданні 08.02.2022 колегія суддів протокольною ухвалою залучила до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Публічне акціонерне товариство «Українська інноваційна компанія».

Представник позивача у судовому засіданні 08.02.2022 року заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив відмовити в її задоволенні рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Представники відповідачів та представники третіх осіб в судове засідання 08.02.2022 року не прибули. Про час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлявся належним чином, зокрема, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.01.2022 року.

Колегія суддів відмовила у задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства «Український інноваційний банк» про відкладення розгляду справи, оскільки явка представників сторін судом апеляційної інстанції обов`язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони правова позиція викладена відповідачем у апеляційній скарзі, відома суду та іншим учасникам процесу. Зважаючи на обмежений ч. 2 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України строк для перегляду рішення місцевого господарського суду, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про необхідність здійснення перевірки рішення Господарського суду міста Києва в апеляційному порядку за відсутності представників відповідачів та представників третіх осіб, які були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства «Українська інноваційна компанія» підлягає частковому задоволенню, а рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2021 частковому скасуванню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, 14.08.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Водосточні системи» (далі - позичальник) та ПАТ «Український інноваційний банк» (далі - кредитор, банк) укладено кредитний договір № 4976 про відкриття відновлювальної кредитної лінії, із змінами та доповненнями, внесеними до вказаного кредитного договору на підставі додаткових угод №1 від 26.03.2014, №2 від 16.06.2014, №3 від 08.10.2014, №4 від 16.12.2014, №5 від 23.06.2015, №6 від 28.09.2015, №7 від 12.10.2015 (далі - кредитний договір).

Також, 14.08.2013 року між Приватним акціонерним товариством «Вентиляційні системи» (далі - позивач, поручитель) та ПАТ «Український інноваційний банк» укладено договір поруки №1, відповідно до якого поручитель поручається перд кредитором за виконання ТОВ «Водостічні системи» в повному обсязі зобов`язань по кредитному договору № 4976 від 14.08.2013 (далі - договір поруки).

24.12.2015 Національним банком України (далі - НБУ) віднесено ПАТ «Український інноваційний банк» до категорії неплатоспроможних банків на підставі постанови від № 934 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Український інноваційний банк» до категорії неплатоспроможних».

24.12.2015 виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) прийнято рішення від №239 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Український інноваційний банк» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку».

22.03.2016 правлінням НБУ на підставі пропозиції Фонду щодо відкликання банківської ліцензії та ліквідації ПАТ «Український інноваційний банк» прийнято постанову № 180 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Укрінбанк». На підставі вказаної постанови НБУ, Фондом прийнято рішення № 385 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Український інноваційний банк» та делегування повноважень ліквідатора банку».

13.07.2016 наглядовою радою ПАТ «Український інноваційний банк» було ініційовано проведення позачергових загальних зборів акціонерів, на яких прийнято рішення про: перейменування ПАТ «Український інноваційний банк» на ПАТ «Укрінком», зміну місцезнаходження, затвердження нової редакції статуту, зміну виду діяльності товариства за Класифікацією видів економічної діяльності (виключено «діяльність комерційних банків», за КВЕД: 64.19), у призначення голови правління і членів правління.

Державна реєстрація організаційних змін ПАТ «Український інноваційний банк» від 13.07.2016 до його установчих документів була проведена 13.07.2016.

Відповідно до пункту 1.1 статуту ПАТ «Укрінком» у редакції від 13.07.2016, ПАТ «Укрінком» продовжує свою діяльність на підставі цього статуту шляхом зміни найменування з ПАТ «Український інноваційний банк» на ПАТ «Укрінком», яке є правонаступником всіх прав та обов`язків ПАТ «Український інноваційний банк».

13.01.2017 на підставі договору про відступлення права вимоги № 13/01/17-1 (далі - договір відступлення-1) ПАТ «Укрінком» відступило на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Афінаж», яке в подальшому перейменовано на Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія Афінаж» (далі - відповідач-1) право вимоги кредитора за кредитним договором в повному обсязі.

13.01.2017 укладено договір про відступлення права вимоги за договором поруки №1 від 14.08.2017 (далі - договір відступлення за договором поруки) між ПАТ «Укрінком» (за договором - первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Афінаж» (за договором - новий кредитор) відповідно до п. 1.1. якого у зв`язку з укладенням між первісним кредитором та новим кредитором договору про відступлення права вимоги №13/01/17-1 від 13.01.2017, відповідно до якого первісний кредитор відступив новому кредитору всі права вимоги за кредитним договором №4976 про відкриття відновлювальної кредитної лінії від 14.08.2013 року, разом з усіма додатками до нього та додатковими договорами (угодами), договорами про внесення змін, змінами і доповненнями та викладеннями у новій редакції, що є його невід`ємною частиною (надалі - кредитний договір), укладеним між між публічним акціонерним товариством «Український інноваційний банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Водостічні системи», первісний кредитор відступає, а новий кредитор набуває права первісного кредитора, належних первісному кредитору згідно з договором поруки №1 від 14.08.2013, укладеним між Публічним акціонерним товариством «Український інноваційний банк» та Приватним акціонерним товариством «Вентиляційні системи».

28.03.2017 рішенням позачергових загальних зборів акціонерів ПАТ «Укрінком» змінена назва акціонерного товариства на ПАТ «Українська інноваційна компанія».

Відповідно до пункту 1.1 статуту ПАТ «Укрінком» в редакції від 18.03.2017 ПАТ «Українська інноваційна компанія» продовжує свою діяльність на підставі цього статуту шляхом зміни найменування з ПАТ «Укрінком» на ПАТ «Українська інноваційна компанія», яке є набувачем всіх прав та обов`язків ПАТ «Укрінком» та ПАТ «Український інноваційний банк».

22.11.2017 ТОВ «Фінансова компанія «Афінаж» на підставі договору факторингу № 01/11-17 (далі - Договір факторингу) відступило Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест Ресурс» (далі - відповідач-2) право грошової вимоги за кредитним договором до Позичальника.

22.11.2017 ТОВ «Фінансова компанія «Афінаж» на підставі договору про відступлення права вимоги за договором поруки №1 від 14.08.2013 та договору факторингу № 02/11-17 відступило право грошової вимоги до позивача за договором поруки на користь ТОВ «Фінансова компанія «Інвест Ресурс».

05.02.2018 Господарським судом міста Києва відкрито провадження у справі №910/960/18 за позовом ТОВ «Фінансова компанія «Інвест Ресурс» до ТОВ «Водостічні системи» та ПрАТ «Вентиляційні системи» про стягнення заборгованості, як солідарних боржників за кредитним договором.

Звертаючись до суду із даним позовом ПрАТ «Вентиляційні системи» зазначає, що договір від 13.01.2017 про відступлення права вимоги за договором поруки №1 від 14.08.2013, договір від 22.11.2017 про відступлення права вимоги за договором поруки №1 від 14.08.2013 та договір факторингу № 02/1117 від 22.11.2017 підлягають визнанню судом недійсним відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, у зв`язку з недотриманням в момент їх вчинення ч.2 ст.203 ЦК України.

Крім того, договір від 13.01.2017 про відступлення права вимоги за договором поруки №1 від 14.08.2013 укладено ПАТ «Укрінком» за відсутність у такої особи необхідного обсягу цивільної дієздатності, що у відповідності до ч.1 ст.215 ЦК України є підставою для визнання недійсним такого правочину відповідно до ч.2 ст.203 ЦК України, що підтверджується наступними обставинами та доказами.

За змістом статей 80, 83 Цивільного кодексу України юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді. Особливості правового статусу окремих видів установ встановлюються законом. Положення глави 7 цього Кодексу застосовуються до всіх товариств та установ, якщо інші правила для окремих видів товариств або установ не встановлені законом.

Законом України «Про акціонерні товариства» визначено порядок створення, діяльності, припинення, виділу акціонерних товариств, їх правовий статус, права та обов`язки акціонерів.

Відповідно до частини 6 статті 1 Закону України «Про акціонерні товариства» особливості правового статусу, створення, діяльності, припинення, виділу акціонерних товариств, що провадять діяльність на ринках фінансових послуг, визначаються законами, що регулюють порядок надання фінансових послуг та здійснення банківської діяльності. У разі суперечності норм цього Закону з нормами законів, що регулюють порядок надання фінансових послуг та здійснення банківської діяльності, норми законів, що регулюють порядок надання фінансових послуг та здійснення банківської діяльності, мають перевагу.

Законом України «Про банки і банківську діяльність» (у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) визначено структуру банківської системи, економічні, організаційні і правові засади створення, діяльності, реорганізації і ліквідації банків (стаття 1 цього Закону). У статті 2 цього Закону надано значення термінів, які вживаються у цьому Законі, зокрема передбачено, що банк - юридична особа, яка на підставі банківської ліцензії має виключне право надавати банківські послуги, відомості про яку внесені до Державного реєстру банків; державний реєстр банків - реєстр, що ведеться Національним банком України і містить відомості про державну реєстрацію усіх банків.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про банки і банківську діяльність» цей Закон регулює відносини, що виникають під час заснування, реєстрації, діяльності, реорганізації та ліквідації банків.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківська система України складається з Національного банку України та інших банків, а також філій іноземних банків, що створені і діють на території України відповідно до положень цього Закону та інших законів України. Національний банк України здійснює регулювання та банківський нагляд відповідно до положень Конституції України, цього Закону, Закону України «Про Національний банк України», інших законодавчих актів України та нормативно-правових актів Національного банку України. Національний банк України визначає особливості регулювання та нагляду за системно важливим банком, банком, що має статус Розрахункового центру з обслуговування договорів на фінансових ринках, з урахуванням специфіки діяльності таких банків.

За змістом статті 6 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банки в Україні створюються у формі публічного акціонерного товариства або кооперативного банку. Особливості правового статусу, порядку створення, діяльності, реорганізації та ліквідації банків визначаються цим Законом та Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Згідно з частинами 1 і 7 статті 104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Особливості припинення банку як юридичної особи встановлюються законом.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» реорганізація банку - злиття, приєднання, виділення, поділ банку, зміна його організаційно-правової форми (перетворення), наслідком яких є передача, прийняття його майна, коштів, прав та обов`язків правонаступникам. Ліквідація банку - процедура припинення функціонування банку як юридичної особи відповідно до положень цього Закону та Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Главою 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено порядок реорганізації банку. Згідно зі статтями 26-27 цього Закону банк може бути реорганізований за рішенням власників банку. Реорганізація може здійснюватися шляхом злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення. У разі реорганізації банку шляхом перетворення до таких правовідносин не застосовуються норми законодавства щодо припинення юридичної особи. Під час проведення реорганізації банку шляхом перетворення кредитори не мають права вимагати від банку припинення чи дострокового виконання зобов`язання. Реорганізація за рішенням власників банку здійснюється згідно із законодавством України про господарські товариства за умови надання попереднього дозволу Національного банку України на реорганізацію банку та затвердження Національним банком України плану реорганізації банку. У разі здійснення реорганізації банку за рішенням його власників шляхом перетворення, план реорганізації банку не складається. Національний банк України визначає перелік документів, які подаються для отримання дозволу на реорганізацію та затвердження плану реорганізації банку. Національний банк України не дає дозволу на реорганізацію банку у разі, якщо є достатні підстави вважати, що реорганізація загрожує інтересам вкладників та інших кредиторів і банк, створений у результаті реорганізації та/або банк, який не припиняється як юридична особа у результаті приєднання до нього або виділу з нього, не будуть відповідати вимогам щодо економічних нормативів їх діяльності, порядку реєстрації банків і ліцензування їх діяльності. Національний банк України надає дозвіл чи відмовляє у реорганізації банку протягом одного місяця з моменту отримання заяви банку на реорганізацію.

Відповідно до частини 1 статті 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк може бути ліквідований: 1) за рішенням власників банку; 2) у разі відкликання Національним банком України банківської ліцензії з власної ініціативи або за пропозицією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Водночас відповідно до частин 1 - 3 статті 15 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк має повне і скорочене офіційні найменування українською та іноземними мовами. Найменування банку має містити слово «банк», а також вказівку на організаційно-правову форму банку. Банк має печатку зі своїм повним офіційним найменуванням. Слово «банк» та похідні від нього дозволяється використовувати у назві лише тим юридичним особам, які зареєстровані Національним банком України як банк і мають банківську ліцензію. Виняток становлять міжнародні організації, що діють на території України відповідно до міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та законодавства України.

За змістом статті 16 цього Закону України «Про банки і банківську діяльність» статут банку складається з урахуванням положень Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, цього Закону та інших законів України. Статут банку обов`язково має містити таку інформацію про банк: 1) найменування банку (повне та скорочене); 2) його місцезнаходження; 3) організаційно-правову форму; 4) види діяльності, які має намір здійснювати банк; 5) розмір та порядок формування статутного капіталу банку, види акцій банку, їх номінальну вартість, форми випуску акцій (документарна або бездокументарна), кількість акцій, що купуються акціонерами; 6) структуру управління банком, органи управління, їх компетенцію та порядок прийняття рішень; 7) порядок реорганізації та ліквідації банку відповідно до глав 5 та 16 цього Закону; 8) порядок внесення змін та доповнень до статуту банку; 9) розмір та порядок утворення резервів та інших загальних фондів банку; 10) порядок розподілу прибутків та покриття збитків; 11) положення про аудиторську перевірку банку; 12) положення про органи внутрішнього аудиту банку. Зміни до статуту банку підлягають державній реєстрації відповідно до законодавства з питань державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.

Відповідно до частини 4 статті 16 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк подає документи для проведення державної реєстрації змін до статуту банку після їх погодження Національним банком України. Отже, як реорганізація, так і ліквідація банку з ініціативи власників, а також внесення змін до статуту банку, відповідно до закону можливі лише після надання на це згоди Національним банком України. При цьому, зважаючи на положення Закону України «Про банки і банківську діяльність», зокрема статтю 2 цього Закону, передача, прийняття майна банку, його коштів, прав та обов`язків правонаступникам є наслідком саме реорганізації банку, проведеної із дотриманням процедури, визначеної цим Законом.

Крім того, згідно зі статтею 46 Закону України «Про банки і банківську діяльність» правління банку зобов`язане протягом трьох робочих днів інформувати Національний банк України про наступні свої дії: звільнення керівника (керівників) банку та про кандидатуру на призначення на цю посаду; зміну юридичної адреси і місцезнаходження банку та його відокремлених підрозділів; припинення банківської діяльності.

Відповідно до змісту положень банківського законодавства лише реорганізація банку передбачає правонаступництво. Способи реорганізації банку передбачені статтею 26 Закону України «Про банки і банківську діяльність». До реорганізації не застосовуються норми законодавства щодо припинення юридичної особи.

Зміна назви акціонерного товариства (банку) без зміни його організаційно-правової форми, виключення з його назви слова «банк», виключення з видів його діяльності «діяльності комерційних банків» (КВЕД: 64.19) не є ані перетворенням цієї юридичної особи в розумінні статті 108 ЦК України (статті 87 Закону України «Про акціонерні товариства»), ані виділом в розумінні статті 109 ЦК України (статті 86 Закону України «Про акціонерні товариства»), ані припиненням шляхом злиття, приєднання або поділу в розумінні статті 106 ЦК України (статей 83-85 Закону України «Про акціонерні товариства»). Сама лише зміна найменування (типу) юридичної особи не означає її реорганізації, зокрема, перетворення, якщо при цьому не змінюється організаційно-правова форма такої особи.

Отже, в результаті організаційних змін банку від 13 липня 2016 року та від 28 березня 2017 року нова банківська установа відповідно до вимог статті 17 Закону України «Про банки і банківську діяльність» не утворилась.

Власники ПАТ «Український інноваційний банк», приймаючи рішення про відмову від «банківської діяльності», висловили своє бажання припинити таку діяльність, яка є складовою спеціальної правосуб`єктності банку як юридичної особи, але вони не звернулись до існуючої процедури ліквідації банку за їх рішенням, передбаченої статтею 78 Закону України «Про банки і банківську діяльність», погодження якої з боку НБУ неможливе в силу чинності у відповідного банку статусу проблемного, що відповідає статті 78 Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Банківське законодавство не передбачає правонаступництва у разі ліквідації банку.

Крім того, з урахуванням частини шостої статті 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частини третьої статті 53 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (у редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин), пункту 3.1 глави 3 розділу ІІІ Положення про застосування Національним банком України заходів впливу ліквідація банку ані за ініціативою НБУ, ані за ініціативою власників банку не може вважатись завершеною, оскільки не відповідає вимогам цих нормативних положень, що визначають момент закінчення ліквідації банку.

Отже, правочин між ПАТ «Український інноваційний банк» та ПАТ «Укрінком» щодо передачі прав та обов`язків банку не відбувся, правонаступництва в розумінні процедури реорганізації також. Іншої передбаченої статтею 512 ЦК України зміни кредитора в особі ПАТ «Український інноваційний банк» на ПАТ «Укрінком» (ПАТ «Українська інноваційна компанія») не доведено.

Враховуючи зазначене та встановлені судом обставини справи, відсутні підстави стверджувати про зміну кредитора у зобов`язанні за кредитною угодою та договором поруки. Докази на підтвердження переходу до ПАТ «Укрінком» прав та обов`язків ПАТ «Укрінбанк» в матеріалах справи відсутні.

Стаття 15 Закону України «Про банки і банківську діяльність» дійсно передбачає, що слово «банк» може бути тільки в назві юридичної особи, яка зареєстрована НБУ як банк та має банківську ліцензію. З тієї точки зору, що ПАТ «Український інноваційний банк» є зареєстрованим НБУ як банк, але втратив банківську ліцензію та не відновив її, може видатися, що у цьому є певна невідповідність статті 15 Закону України «Про банки і банківську діяльність». Однак розуміння статті 15 Закону України «Про банки і банківську діяльність» має не виходити за межі інших положень банківського законодавства. Дослівне тлумачення статті 15 Закону України «Про банки і банківську діяльність» в тому контексті, що відкликання банківської ліцензії призводить до необхідності виключення з назви банку слова «банк», не відповідає суті подальших процедур щодо банку, у якого відкликана банківська ліцензія, передбачених цим законодавством. Законом не передбачено виключення з назви банку слова "банк" після відкликання ліцензії банку. Банківським законодавством передбачена послідовність процедур для випадку відкликання банківської ліцензії. Перебування банку у цих процедурах з наявним у його назві словом «банк» не порушує мети спеціальних вимог до назви банку та слова «банк» у його назві, оскільки відсутність банківської ліцензії припиняє банківську діяльність банку але не припиняє сам банк з його існуючими правами та обов`язками, які виникли в результаті банківської діяльності до відкликання банківської ліцензії.

Права банка щодо його боржників комплексно пов`язані з його зобов`язаннями перед кредиторами. У зв`язку з цим не може процес виконання зобов`язань проблемним банком здійснюватися в порядку ліквідації цього банку, а реалізація його прав бути відділеною від цього процесу. Зокрема, відповідно до банківського законодавства (частини 6 статті 38, частини першої та п`ятої статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб») Фонд забезпечує вимоги кредиторів банку за рахунок реалізації вимог банку до боржників.

Реорганізація банку в іншу особу, або передача прав та обов`язків банку іншій особі за іншими правочинами, навіть зміна назви, якщо це тягне трансформацію носія таких прав та обов`язків, має проводитись у спосіб, який відповідає закону, а за наявності прогалин в законодавчому регулюванні - загальним принципам законодавства, в першу чергу спеціального, яке регулює банківську діяльність як специфічний вид діяльності. Не можуть ставитись діями однієї особи під загрозу система банківського нагляду, встановлена банківським законодавством, та реалізація мети цього законодавства.

Виведення банку з ринку шляхом виключення слова «банк» з його назви та «банківської діяльності» з видів його діяльності законом не передбачено. Попри те, що закон не містить прямої заборони вказаних рішень керівників банку як таких, здійснення цього без узгодження з НБУ не відповідає загальним принципам банківського законодавства.

Якщо юридична особа бажає припинити банківську діяльність, то вона має як банк вийти з ринку за процедурами, які передбачені законодавством, що регулює здійснення банківської діяльності в Україні, для виведення банку з ринку під наглядом НБУ та за участю Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Рішення про здійснення змін у статуті відповідного банку є підставою для державної реєстрації цих змін лише за умови дотримання встановленої законом процедури погодження таких змін. Дії щодо реєстрації змін до статуту банку мають здійснюватися відповідно до частини першої статті 68 Конституції України та частин другої, третьої статті 13 ЦК України, не руйнуючи систему координації та організації банківського ринку, передбачену банківським законодавством, зокрема Законом України «Про банки і банківську діяльність» та Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Отже, перехід прав та обов`язків від ПАТ «Український інноваційний банк» до ПАТ «Українська інноваційна компанія», яке заявляє про своє отримання прав та обов`язків цього банку, не міг відбуватись лише на підставі виключення кредитною установою із своєї назви слова «банк» та виключення з видів своє діяльності «банківської діяльності» без дотримання вимог банківського законодавства. Організаційні зміни банку від 13 липня 2016 року та від 28 березня 2017 року не відповідають вимогам банківського законодавства.

Враховуючи те, що ПАТ «Український інноваційний банк» не було припинено чи змінено у встановленому законом порядку на ПАТ «Укрінком», а відтак й ПАТ «Українська інноваційна компанія» не набуло прав банку, відсутні юридичні підстави набуття ПАТ «Українська інноваційна компанія» права кредитора за кредитною угодою та договором поруки.

Письмового правочину щодо заміни кредитора у зобов`язанні та/або щодо відступлення ПАТ «Укрінбанк» на користь ПАТ «Українська інноваційна компанія» прав вимоги за кредитним договором та договором поруки матеріали справи не містять. В Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців запис, що ПАТ «Українська інноваційна компанія» є правонаступником ПАТ «Український інноваційний банк», відсутній.

При цьому колегія суддів зазначає, що питання правонаступництва ПАТ «Українська інноваційна компанія» прав та обов`язків ПАТ «Український інноваційний банк» було предметом дослідження об`єднаної палати Верховного суду у складі Касаційного господарського суду у справі № 910/8117/17 та Великої Палати Верховного Суду у справі №925/698/16, відповідно до висновків яких, переходу прав та обов`язків від банківської установи (ПАТ «Український інноваційний банк») до юридичної особи, яка не має статусу банку (ПАТ «Українська інноваційна компанія») не відбулося.

Посилання скаржника на те, що постанова Великої Палати Верховного Суду у справі №925/698/16 не є остаточним судовим рішенням, а отже, відсутні висновки, які в силу ст. 236 ГПК України повинні враховувати суди першої та апеляційної інстанцій, є необгрнутованим.

Частиною 4 ст. 236 ГПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Отже, з аналізу наведених положень законодавства вбачається відсутність вимог про врахування висновків щодо застосування норм права, викладених у постановах Верховного Суду, лише за умови прийняття судом касаційної інстанції остаточного судового рішення.

Крім того, з обставин справи № 925/698/16 вбачається, що справа була передана на розгляд Великої палати Верховного суду з метою вирішення виключної правової проблеми та формування єдиної правозастосовчої практики щодо питання переходу до ПАТ «Укрінком» прав і обов`язків ПАТ «Український інноваційний банк». В той час, як передана на новий розгляд з огляду на те, що спір попередніми судами був розглянутий без участі належного представника ПАТ «Український інноваційний банк».

Таким чином, в постанові Великої Палати Верховного Суду по справі №925/698/16 від 10.12.2019 встановлено, що оскільки ПАТ «Український інноваційний банк» не було припинено/змінено у встановленому законом порядку на ПАТ «Укрінком», а відтак й ПАТ «Українська інноваційна компанія» не набуло прав банку, відсутні юридичні підстави набуття ТОВ «ФК «Інвест ресурс» (чи ТОВ «ФК «Афінаж») права відповідної вимоги до позивача та третьої особи-1, попри будь-які заявлені ТОВ «ФК «Інвест ресурс» товариством правовідносини факторингу між ПАТ «Українська інноваційна компанія» та ТОВ «Інвест ресурс» (чи ТОВ «ФК «Афінаж») вимоги.

Також, колегія суддів зазначає, що питання щодо обставин правонаступництва банківської установи ПАТ «Укрінком» прав та обов`язків ПАТ «Український інноваційний банк» було предметом дослідження Верховним Судом у постановах: від 18.03.2021 у справі № 910/7962/19, від 03.08.2018 у справі № 910/8117/17, від 09.04.2020 у справі № 910/10651/16, від 11.03.2020 у справі № 905/1342/17, від 10.03.2020 у справі № 913/549/17 та від 14.02.2018 у справі № 910/7828/17, відповідно до висновків яких встановлено, що переходу прав та обов`язків від банківської установи ПАТ «Український інноваційний банк» до юридичної особи, яка не має статусу банку ПАТ «Українська інноваційна компанія» не відбулося.

Щодо посилань апелянта на обставини викладені в рішеннях по справам № 826/11199/16, № 826/15260/17 та № 826/18320/16, то колегія суддів зазначає, що викладені в них висновки не мають преюдиційного значення для розгляду даної справи.

Так, в межах вказаних справ розглядалося питання щодо визначення наявності або відсутності в діях нотаріуса протиріччь з вимогами законодавства, яке регулює їх діяльність та державну реєстрацію юридичних осіб. Суди у вказаних справах не вивчали питання виведення банку з ринку шляхом зміни його назви та виключення банківської діяльності з переліку видів діяльності акціонерного товариств, не встановлювали такого права за органами управління відповідного банку.

Згідно ч. 1 та ч. 4 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України).

В силу положень ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За приписом статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України, суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними.

Крім того, виходячи зі змісту статей 15, 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Колегією суддів встановлено, що ТОВ «Афінаж» (справа № 911/1267/17) та ТОВ «ФК «Інвест Ресурс» (справа № 910/960/18) звернулися до суду із позовними вимогами до ПрАТ «Вентиляційні системи» про стягнення заборгованості за кредитним договором №4976 від 14.08.2013 на підставі оспорюваного договору.

Таким чином, звернення позивачем із даним позовом обумовлюється необхідністю недопущення в майбутньому подвійного стягнення коштів за кредитним договором та договором поруки, в тому числі, на користь неналежних кредиторів.

Враховуючи зазначене, твердження апелянта про відсутність у позивача порушених прав щодо розгляду питання про визнання недійсним договору від 13.01.2017 про відступлення права вимоги за договором поруки №1 від 14.08.2013 є безпідставним.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина 1 статті 510 Цивільного кодексу України).

Пунктом 1 частини 1 статті 512 Цивільного кодексу України визначено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги);

Згідно з статтею 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Оскільки, до Публічного акціонерного товариства «Українська інноваційна компанія» не перейшло право вимоги ПАТ «Укрінбанк» до позивача, то відповідно він не мав права і на передачу прав та обов`язків ПАТ «Укрінбанк» за договором поруки на користь ТОВ «Фінансова компанія «Афінаж».

Враховуючи вищевикладене, з урахуванням встановлених фактичних обставин справи, колегія суддів приходить до висновку, що договір від 13.01.2017 про відступлення права вимоги за договором поруки №1 від 14.08.2013, укладений ПАТ «Укрінком», як первісним кредитором, який станом на 13.01.2017 не був кредитором (кредитодавцем) за кредитним договором і договором поруки, що свідчить про недодержання при укладенні спірних правочинів вимог ч. 1 та 3 ст. 203 Цивільного кодексу України, так як їх зміст суперечить вимогам законодавства, наведеного вище, не відповідає волевиявленню ПАТ "Укрінбанк, а тому є підставою для визнання їх недійсними, в силу приписів статті 215 Цивільного кодексу України.

За таких підстав, позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Вентиляційні системи» в частині визнання недійним договору від 13.01.2017 про відступлення права за договором поруки №1 від 14.08.2013, що укладений між Публічним акціонерним товариством «Укрінком», як первісним кредитором, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Афінаж», яким в подальшому змінено найменування на Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія «Афінаж» як новим кредитором, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, в апеляційній скарзі скаржником було заявлено про застосувуання строку позовної давності до вимог ПрАТ «Вентиляційні системи» про визнання недійсним договору від 13.01.2017 про відступлення права вимоги за договором поруки № 1 від 14.08.2013.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давінсть - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. (ч. 1 ст. 261 ЦК України)

Частиною 4 ст. 267 Цивільного кодексу України встановлено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено столроною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Колегія суддів зазначає, що апелянт не вказав підстави заявленного клопотання про застосування строку позовної давності. Зокрема, скаржник не обгрунтував, що позивач дізнався про своє порушене право в моменту укладення оспорюваного договору або в іншу дату до подачі позову до суду.

Беручи до уваги викладене, колегія суддів приходить до висновку, що доводи скаржника щодо пропуску позовної давності є необгрунтованими, а тому заява про застосування строку позовної дасності не підлягає задоволенню.

Як зазначалося вище, предметом позовних вимог, зокрема є договір від 13.01.2017 про відступлення права вимоги за договором поруки № 1 від 14.08.2013, який був укладений між ПАТ «Укрінком» та ТОВ «ФК «Афінаж», тобто скаржник є стороною оспорюваного договору, водночас судом першої інстанції не було залучено останнього до участі у справі.

Пунктом 2 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Частиною 1 статті 277 Господарського процесуального кодексу України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до пункту 4 частини 3 статті 277 Господарського процесуального кодексу України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

З огляду на викладене, беручи до уваги те, що Публічне акціонерне товариство «Українська інноваційна компанія» не було залучено до участі у справі, у зв`язку із чим були порушені її права, Північний апеляційний господарський суд приходить до висновку, що судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а оскаржуване рішення суду першої інстанції у даній справі в частині визнання недійсним договору від 13.01.2017 про відступлення права вимоги за договором поруки № 1 від 14.08.2013 скасувати з прийняттям в цій частині нового рішення про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 275, 277 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська інноваційна компанія» на рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2021 року у справі № 910/19334/20 задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2021 року у справі № 910/19334/20 скасувати частково в частині визнання недійсним договору від 13.01.2017 про відступлення права вимоги за договором поруки № 1 від 14.08.2013.

3. Прийняти нове рішення, яким позовні вимоги в частині визнання недійсним договору від 13.01.2017 про відступлення права вимоги за договором поруки № 1 від 14.08.2013 задовольнити.

4. Визнати недійсним договір від 13.01.2017 про відступлення права вимоги за договором поруки № 1 від 14.08.2013.

5. В іншій частині рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2021 року у справі № 910/19334/20 залишити без змін.

6. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції покласти на апелянта.

7. Матеріали справи № 910/19334/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді А.Г. Майданевич

Б.О. Ткаченко

Дата складення повного тексту 18.02.2022 у зв`язку із перебуванням судді Ткаченка Б.О. у відпустці