ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" лютого 2022 р.м. ХарківСправа № 922/5034/21

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Добрелі Н.С.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Фізична особа ОСОБА_1
до Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Південна залізниця"
про стягнення коштів
без виклику учасників справи

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Василевський Віктор Якович звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Південна залізниця" про стягнення 305400,00 грн. інфляційних втрат та 66754,11 грн. 3% річних за несвоєчасне виконання рішення суду про стягнення грошових коштів.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 23.12.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд справи було вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи за наявними у справі матеріалами, наданими сторонами.

Відповідно до частини першої пункту 3 статті 12 ГПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Для цілей цього Кодексу визначено поняття малозначних справ, а саме - це справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також справи незначної складності, визнані судом малозначними.

Частиною 1 статті 247 ГПК України встановлено, що малозначні справи розглядаються у порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до частини 1 статті 250 ГПК України, питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Відповідно до частини 5 статті 252 ГПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Відповідачу було встановлено строк для подачі відзиву на позову та строк для подання заперечень на відповідь на відзив.

Позивачу було встановлено строк для подачі відповіді на відзив відповідача.

Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Так, з метою повідомлення сторін про розгляд даної справи, судом було направлено на юридичні адреси позивача та відповідача копії ухвали про відкриття провадження у справі.

Позивачем ухвалу суду про відкриття провадження у справі було отримано 29.12.2021 року, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Відповідачем ухвалу суду про відкриття провадження у справі було отримано 28.12.2021 року, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Таким чином, суд дійшов висновку, що сторони були належним чином повідомлені про розгляд даної справи.

Ухвалою суду від 10.01.2022 року відповідачу було продовжено строк для подання відзиву до 17.01.2022 року.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 118.01.2022 року представник відповідача надав відзив на позов (вх. № 1052), в якому проти позову заперечує, посилаючись на тяжкий фінансовий стан підприємства, спричинений вимушений простій підприємства через введення на території України карантину, а також вказує на повну сплату заборгованості на даний час. Крім того, відповідач вказує на те, що позивачем невірно здійснено розрахунок 3% річних.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 31.01.2022 року представник позивача надав відповідь на відзив (вх. № 2138).

Через канцелярію господарського суду Харківської області 08.02.2022 року представник відповідача надав заперечення (вх. № 3053).

Згідно ст. 248 ГПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до частини 1 статті 252 ГПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

Згідно частини 2 статті 252 ГПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Згідно статті 114 ГПК України, суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, яка ратифікована Україною 17.07.1997, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про вчинення усіх необхідних дій для розгляду справи та про достатність у матеріалах справи документальних доказів для вирішення спору по суті.

Перевіривши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, суд встановив наступне.

Як свідчать матеріали справи, у серпні 2012 року позивач звернувся до господарського суду Харківської області із позовною заявою до Відповідача про зобов`язання повернути в натурі Позивачу товар, що передавався на зберігання за договором відповідального зберігання № 0096ХР від 23.09.2011, а саме: рейко-шпальну решітку РШР 50 на залізобетонній шпалі перебрану зі зносом не більше 2 мм у кількості 65 секцій по 25 погонних метрів. Справі було присвоєно № 5023/3905/12.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 12.03.2018 року у справі №5023/3905/12, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 19.06.2018 року було задоволено позовні вимоги Позивача, та зобов`язано Відповідача (ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південна залізниця» ПАТ «Українська залізниця») повернути в натурі Позивачу товар, що передавався на зберігання за договором відповідального зберігання № 0096ХР від 23.09.2011 року.

В подальшому, у зв`язку з неможливістю виконання наказу господарського суду Харківської області у справі №5023/3905/12 щодо повернення майна в натурі - позивач 17.06.2020р. подав до суду заяву про зміну порядку та способу виконання судового рішення, в якій заявник просив суд змінити порядок/спосіб виконання постанови Харківського апеляційного господарського суду від 12.03.2018 року у справі №5023/3905/12, а саме: змінити зобов`язання Відповідача з повернення майна в натурі, що знаходилось у нього на відповідальному зберіганні, на стягнення з відповідача вартості цього майна/товару в сумі 7962500,00 грн.

Постановою Східного апеляційного господарського суду від 16.12.2020 року по справі № 5023/3905/12, було змінено порядок і спосіб виконання постанови Харківського апеляційного господарського суду від 12.03.2018р. у справі №5023/3905/12 та встановлено стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» 336 80, м. Київ, вул. Тверська, буд. 5, ) в особі регіональної філії Південна залізниця» ПАТ «Українська залізниця» (61052, м. Харків, вул. Євгена Котляра, буд. 7) на користь ФОП Василевського В. Я. ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) грошові кошти в сумі 7962500,00 грн., що є ринковою вартістю рельсошпальної решітки РШР 50 на залізобетонній шпалі перебраної зі зносом не більше 2 мм у кількості 65 секцій по 25 погонних метрів кожна.

Вищезазначена постанова набрала законної сили 16.12.2020 року та як зазначає позивач, в судовому порядку не оскаржувалась.

Відповідно до Постанови КМУ №938 від 31 жовтня 2018р. назва Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» була змінена на Акціонерне товариство «Українська залізниця».

Проте, як стверджує позивач, відповідач рішення суду по вищезазначеній справі не виконувалось та здійснив оплату заборгованості лише 29.03.2021 року, що підтверджується відповідною випискою по рахунку позивача.

Враховуючи вищенаведене, прострочення виконання рішення суду відповідачем складає 102 дні за які позивачем було нараховано відповідачу до сплати 3% річних в сумі 66754,11 грн. та інфляційні втрати в сумі 305400,40 грн., що й стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Відповідач, заперечуючи проти позову, вказує на скрутне матеріальне становище підприємства, спричинене карантином, встановленим на території України у 2020 році та вимушеним простоєм підприємства, у зв`язку з чим відповідач вказує на відсутність вини останнього у затримці здійсненні оплати заборгованості та просить суд відмовити в задоволенні позову.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить із наступного.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Як вже було зазначено вище, Постановою Східного апеляційного господарського суду від 16.12.2020 року по справі № 5023/3905/12, було змінено порядок і спосіб виконання постанови Харківського апеляційного господарського суду від 12.03.2018р. у справі №5023/3905/12 та встановлено стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» 336 80, м. Київ, вул. Тверська, буд. 5, ) в особі регіональної філії Південна залізниця» ПАТ «Українська залізниця» (61052, м. Харків, вул. Євгена Котляра, буд. 7) на користь ФОП Василевського В. Я. ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) грошові кошти в сумі 7962500,00 грн., що є ринковою вартістю рельсошпальної решітки РШР 50 на залізобетонній шпалі перебраної зі зносом не більше 2 мм у кількості 65 секцій по 25 погонних метрів кожна.

Вищезазначена постанова набрала законної сили 16.12.2020 року та докази її оскарження в касаційному порядку в матеріалах справи відсутні.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Стаття 124 Конституції України встановлює, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Суб`єктами, на яких поширюється обов`язковість судових рішень являються всі органи державної влади і органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, посадових чи службових осіб та громадян.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Статтею 625 Цивільного кодексу України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16.05.2018р. по справі №686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02.03.2016р. у справі №6-2491цс15, за яким дія статті 625 Цивільного кодексу України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 Цивільного кодексу України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин.

Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду вказав, що положення статті 625 Цивільного кодексу України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.

Верховний Суд зробив висновок, що норма ст. 625 Цивільного кодексу України, не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Оскільки чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018р. у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 р. у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 р. у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 р. у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Як вже було зазначено вище, матеріали справи свідчать про те, що грошові кошти у розмірі 7962500,00 грн. на виконання постанови Східного апеляційного господарського суду від 16.12.2020 року по справі № 5023/3905/12, відповідачем було сплачено лише 29.03.2021 року.

Таким чином, у зв`язку з тривалою несплатою відповідачем заборгованості, позивачем було нараховано 3% річних та інфляційні втрати.

Перевіривши розрахунок інфляційних втрат, здійснений позивачем судом встановлено, що він є арифметично вірним, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат в сумі 305400,40 грн. за період з грудня 2020 року по березень 2021 року.

Перевіривши розрахунок 3% річних, здійснений позивачем, судом встановлено, що він є невірним, а саме сума 3% річних за період з 17.12.2020 року по 28.03.2021 року складає 66727,29 грн., в той час, як позивачем заявлено до стягнення 66754,11 грн. 3% річних за вказаний період.

Також про невідповідність розрахунку вказує у поданому відзиві відповідач.

Враховуючи вищенаведене, з урахуванням здійсненого судом перерахунку 3% річних у відповідності до норм чинного законодавства, суд дійшов висновку про задоволення позову в частині 3% річних в сумі 66727,29 грн.

В частині стягнення 26,82 грн. 3% річних суд відмовляє в задоволенні позову, у зв`язку з безпідставністю їх нарахування.

В свою чергу відповідачем було заявлено про зменшення розміру річних та інфляційних втрат, з посиланням на тяжке фінансове становище підприємства, спричиненого введеним на території країни карантином та збитковістю підприємства.

Статтею 233 ГК України передбачено право суду зменшити розмір штрафних санкцій у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. Водночас, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно з приписами частини 3 статті 551 ЦК України, право суду щодо зменшення розміру неустойки розширено: розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Проаналізувавши зазначені норми, слід дійти висновку, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання; незначності прострочення виконання; наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам; поведінки винної особи, тощо.

Разом з тим, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши подані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто, має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора. (п. 8.33. Постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18).

Велика Палата Верховного Суду у своїй Постанові від 18.03.2020 № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19) дійшла висновку, що, з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

В свою чергу, суд зауважує, що саме лише посилання на встановлений на території України карантин, не може бути безумовною підставою для зменшення розміру 3% річних та інфляційних втрат.

Також, суд зауважує про те, що карантин, як форс-мажорна обставина, підлягає доведенню відповідачем саме щодо неможливості виконання грошового зобов`язання у період його дії , оскільки відповідач не враховує імперативну норму ч.2 ст. 617 ЦК України про те, що не вважається випадком, зокрема, відсутність у боржника необхідних коштів.

Крім того щодо посилань на збитковість підприємства відповідача, то суд зазначає, що останнім не надано до суду доказів збитковості відповідача ще з 2018 року, коли відповідач вже мав виконувати рішення суду по справі № 5023/3905/12.

Також суд враховує, що позивач по справі є інвалідом, що підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою та суд при вирішенні питання про зменшення нарахувань має враховувати інтереси обох сторін.

Як вже було зазначено вище, постанову, якою стягнуто з відповідача кошти, було винесено Східним апеляційним господарським судом 16.12.2020 року, в той час, як режим надзвичайної ситуації на території України діяв до 31.08.2020.

Судом враховано, що постановою КМУ № 211 від 11.03.2020 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (в редакції від 22.07.2020), встановлено з 12.03.2020 до 31.08.2020 на усій території України карантин.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України №338-р від 25.03.2020 (зі змінами) "Про переведення єдиної державної системи цивільного захисту у режим надзвичайної ситуації" з урахуванням поширення на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, висновків Всесвітньої організації охорони здоров`я щодо визнання розповсюдження COVID-19 у країнах світу пандемією, з метою ліквідації наслідків медико-біологічної надзвичайної ситуації природного характеру державного рівня, забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення та відповідно до статті 14 та частини другої статті 78 Кодексу цивільного захисту України установлено для єдиної державної системи цивільного захисту на всій території України режим надзвичайної ситуації до 31.08.2020.

Режим надзвичайної ситуації, спричинений коронавірусом SARS-CoV-2 (надзвичайною подією), наявність ряду обмежень у здійсненні господарської діяльності, що свідчить про наявність виняткових (особливих) і непереборних обставин, через які істотно ускладнюється виконання господарських зобов`язань.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 17.03.2020 р. №530-IX до переліку форс-мажорних обставин, визначених у ст. 14 -1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» було включено карантин.

З огляду положення ч. 1 ст. 617 ЦК України та ч. 2 ст. 218 ГК України, очевидним є те, що саме по собі включення до переліку форс-мажорних обставин карантину, не свідчить про те, що карантин автоматично звільняє сторону зобов`язання від відповідальності за невиконання її обов`язку. Така сторона повинна довести в кожному випадку наявність причинно-наслідкового зв`язку між карантином та невиконання нею зобов`язань.

Тут важливо розуміти, що обставини невиконання свого зобов`язання повинні бути саме такими, що об`єктивно унеможливлюють вчинення відповідних дій. Зокрема, пряма заборона Уряду або місцевих органів на здійснення певних видів діяльності.

В свою чергу відповідачем не доведено, що невиконання останнім рішення суду по справі № 5023/3905/12 було спричинено саме карантинними обмеженнями.

Крім того, суд приймає до уваги, що справа 5023/3905/12 розглядалася ще з 2012 року та постановою Східного апеляційного суду від 16.12.2020 року було лише змінено спосіб та порядок виконання рішення суду, яке відповідач мав виконати в натурі ще у 2018 року (на виконання постанови Харківського апеляційного господарського суду від 12.03.2018 року).

Доказів, що свідчили б про неможливість виконання рішення суду ще з 2018 року, відповідачем до суду не надано.

Також суд враховує, що відповідачем у поданому клопотанні про зменшення 3% річних та інфляційних втрат, не було зазначено відсоток на який відповідач просить суд зменшити нарахування.

Водночас суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, з урахуванням того, що зменшення розміру 3% річних та інфляційних втрат є правом суду, а також приймаючи до уваги інтереси обох сторін та з урахуванням того, що відповідачем не доведено виключних обставин для зменшення їх розміру, суд дійшов висновку про відмову в задоволені клопотання відповідача про зменшення, та стягнення з останнього 305400,40 грн. інфляційних втрат та 66727,29 грн. 3% річних.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, судовий збір у даній справі покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у зв`язку з чим з відповідача підлягає до стягнення 5581,92 грн. судового збору.

Щодо витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне.

Відповідно до частин 1-2 ст. 126 ГПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

В даному випадку у позовній заяві позивачем було зазначено про подання доказів понесення адвокатських витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України; ст.ст. 73, 74, 86, 129, 183, 221, 236-238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства "Українська залізниця" (03150, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, буд. 5, ) в особі Регіональної філії "Південна залізниця" акціонерного товариства "Українська залізниця" (61052, м. Харків, вул. Євгена Котляра, буд. 7, ) на користь Фізичної особи-підприємця Василевського Віктора Яковича ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 , д.н. ІНФОРМАЦІЯ_1 ) 305400,40 грн. інфляційних втрат, 66727,29 грн. 3% річних.

Стягнути з Акціонерного товариства "Українська залізниця" (03150, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, буд. 5, ) в особі Регіональної філії "Південна залізниця" акціонерного товариства "Українська залізниця" (61052, м. Харків, вул. Євгена Котляра, буд. 7, ) на користь Державного бюджету України 5581,92 грн. судового збору.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.1,2 ст.241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Згідно ст.257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Позивач - Фізична особа-підприємець Василевський Віктор Якович ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 , д.н. ІНФОРМАЦІЯ_1 );

Відповідач - Акціонерне товариство "Українська залізниця" (03150, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, буд. 5, ) в особі Регіональної філії "Південна залізниця" акціонерного товариства "Українська залізниця" (61052, м. Харків, вул. Євгена Котляра, буд. 7, ).

Інформація по справі може бути одержана зі сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою http://court.gov.ua/.

Повне рішення складено "21" лютого 2022 р.

Суддя Н.С. Добреля