ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.02.2022 Справа № 908/846/20

м.Дніпро, просп. Д. Яворницького, 65

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Подобєд І.М. (доповідач),

суддів: Орєшкіна Е.В., Чус О.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Запорізької області від 26.10.2020 у справі №908/846/20 (суддя КорсунВ.Л.)

за позовом Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк", м.Київ

до ОСОБА_1 , м.Запоріжжя

про стягнення 66046,19 грн.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції

Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" звернулося до Господарського суду Запорізької області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення 66046,19 грн. заборгованості за договором банківського рахунку від 17.10.2005 №Z00BZW, яка складається з: 4974,45 грн. - борг за кредитом, 31051,76 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом, 30019,98 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язання за договором.

Позовні вимоги обґрунтовано укладенням 17.10.2005 між ЗАТ КБ "Приватбанк", правонаступником якого є ПАТ КБ "Приватбанк" (у подальшому перейменоване у АТ КБ "Приватбанк") та підприємцем Кривуляко І.М. договору банківського рахунку №Z00BZW та додатку №7 (Регламент) до нього. Посилаючись на невиконання відповідачем своїх зобов`язань щодо своєчасного погашення дебетового сальдо та сплати відсотків і комісії, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 (оскільки останнім припинено підприємницьку діяльність 19.08.2014) 4974,45 грн. боргу за кредитом, 31051,76грн. боргу за процентами за користування кредитом, 30019,98 грн. пені за несвоєчасність виконання зобов`язання за договором.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 26.10.2020 у справі №908/846/20 позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" 4974 грн. 45 коп. заборгованості за кредитом, 31051 грн. 76 коп. заборгованості за процентами за користування кредитом, 30019 грн. 98 коп. пені за несвоєчасність виконання зобов`язання за договором та 2102 грн. 00 коп. судового збору.

Означене рішення Господарського суду Запорізької області мотивовано тим, що судом встановлено обставини невиконання відповідачем своїх зобов`язань перед позивачем за договором банківського рахунку №Z00BZW від 17.10.2005 в частині повного та своєчасного повернення кредитних коштів, тому позивач правомірно пред`явив вимоги про стягнення заборгованості в судовому порядку, враховуючи невиконання взятих на себе зобов`язань за договором банківського рахунку та укладеного до нього додатку №7, відсутність в матеріалах справи документального підтвердження погашення вищевказаної заборгованості відповідачем та відсутність заперечень в частині правомірності нарахованих до стягнення сум процентів та пені, тому суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись з рішенням місцевого господарського суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Запорізької області від 26.10.2020 по справі №908/846/20 скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Узагальнені доводи апеляційної скарги

Апеляційна скарга мотивована тим, що в матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження факту видачі (надання) кредитного ліміту/овердрафту, факту користування відповідачем такими кредитними коштами, факту наявності у відповідача заборгованості.

Апелянт посилається на те, що з позовної заяви банку вбачається, що розмір кредитного ліміту згідно Додатку 7 до договору (за твердженням позивача) становить 2500,00 грн., однак в наявному в матеріалах справи документі - Додатку 7 до договору банківського рахунку від 17.10.2005, у п.1.3 даного Додатку 7 встановлено, що розмір кредитного ліміту становить 1500,00 грн., при цьому, у позовній заяві Банк заявляє позовні вимоги про стягнення з відповідача тіла кредиту у сумі 4974,45 грн., що значно більше, ніж встановлений у п.1.3. Додатку 7; Банком не надано жодного доказу на підтвердження того, що було збільшено кредитний ліміт та не надано доказів фактичного надання відповідачу такого ліміту; Банком не надано ні виписки по рахунку, ні будь-якого іншого належного первинного бухгалтерського документу, який би підтверджував факт надання відповідачу кредиту, надана Банком довідка - розрахунок позовних вимог не є належним і допустимим доказом вищезазначених фактів, оскільки становить лише матеріальне вираження заявлених позивачем вимог та власних розрахунків Банку, без підтвердження доказами.

Апелянт зазначає, що господарський суд в оскаржуваному рішенні зазначив про те, що в матеріалах справи наявна виписка по рахунку, однак станом на день ознайомлення із матеріалами справи жодної банківської виписки, оформленої відповідно до вимог чинного законодавства, матеріали справи не містять; два документи, які наявні в матеріалах справи, під назвою "банківська виписка" не є належними і допустимими, з огляду на те, що такі довідки невідомо ким складені, відсутня посада, прізвище, ім`я посадової особи, яка склала дані документи, відсутня печатка позивача тощо.

За доводами скаржника, матеріали справи не містять анкету-заяву на встановлення овердрафтового кредиту на картковий рахунок (Додаток № 8), не долучено до них і жодної виписки з рахунку відповідача по коду №2605, який з огляду на положення пункту 2.1 Додатку №7 до договору повинен бути відкритий банком за відсотками; відсутні докази, які підтверджують наявність на рахунку відповідача по коду №2605 дебетового сальдо (як вказано у п.1.1 Додатку 7).

Щодо наданих позивачем до матеріалів справи двох банківських рахунків відповідача як докази надання ним кредиту, апелянт зазначає, що такі докази є неналежними, оскільки не підтверджують, що саме ці рахунки були відкриті на виконання договору банківського рахунку від 17.10.2005, а також ці докази містять взаємосуперечливі відомості (відповідно до першої довідки борг у відповідача відсутній, а відповідно до другої - такий борг значиться, хоча жодного руху коштів у ньому не відображено). Крім того, як зазначає апелянт, у наданій позивачем виписці з поля "призначення платежу" не вбачається руху грошових коштів, нарахування відсотків тощо в рамках договору банківського рахунку від 17.10.2005, який укладено між позивачем та відповідачем.

За доводами відповідача, сторони у підписаному ними Регламенті встановили строк кредитування, після спливу якого у відповідача починаючи з 19.12.2006 відсутній обов`язок щодо сплати процентів за користування кредитом в межах дії договору; строк кредитування закінчився 18.12.2006, а тому в даному випадку після спливу цього строку, у випадку доведення факту та розміру заборгованості, має місце неправомірне користуванням боржником грошовими коштами через прострочення виконання грошового зобов`язання.

Посилаючись на правову позицію, викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №910/1238/17, скаржник зазначає, що враховуючи предмет та підстави поданого позову, беручи до уваги встановлені обставини справи щодо моменту виникнення та обсягу грошового зобов`язання відповідача, періоду прострочення, слід дійти висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення процентів, нарахованих згідно з положеннями статті 1048 Цивільного кодексу України після 18.12.2006.

Щодо періоду нарахування пені та її розміру, відповідач зазначає, що в пункті 5.3 Регламенту сторони узгодили, що нарахування неустойки за кожен випадок порушення зобов`язань, передбаченої п. 5.1 та п. 5.2, здійснюється протягом 3-х років із дня, коли відповідне зобов`язання повинно було бути виконане; здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку, в частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача пені, виявлено, що при визначенні розміру заявленої до стягнення суми пені позивачем було допущено помилки у періоді нарахування пені (позивачем не було враховано п. 5.3 Регламенту), а також не враховано приписи статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" та п. 5.1 Регламенту (щодо обмеження розміру пені подвійною обліковою ставкою НБУ, що діяла у період, за який нараховувалась пеня), так як нарахування пені здійснюється не протягом 3-х років, а за період з 12.08.2009 по березень 2020 року і з порушенням граничного розміру, встановленого згідно статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", у зв`язку з чим, позовні вимоги про стягнення пені також не підлягають задоволенню.

При цьому апелянт посилається і на те, що стягнення пені у визначеному позивачем розмірі суттєво порушує принцип справедливості, добросовісності та розумності, оскільки позивачем заявлено позовну вимогу про стягнення тіла кредиту 4974,45 грн., а пені - 30019,98 грн., що більш ніж в 6 разів перевищує розмір основного зобов`язання (у випадку доведення його існування). У цьому зв`язку відповідач просить суд апеляційної інстанції, у разі відмови в задоволенні апеляційної скарги, та у випадку повного або часткового задоволення позову, зменшити розмір пені.

В апеляційній скарзі відповідачем також зазначено про застосування до даних правовідносин позовної давності, оскільки у позовній заяві позивач посилався на те, що відповідачем не виконані належним чином умови договору та не повернуті позивачу кошти в сумі 4974,45 грн., які повинні бути повернуті у строк по 18.01.2007 - протягом 30 днів з дня закінчення здійснення банком кредитування (з урахуванням п. 1.9, п. 1.3 Додатку 7), відповідно, враховуючи п. 5.4 додатку 7 до договору сторонами було погоджено, що строк позовної давності складає 5 років. Між тим позивач звернувся до господарського суду з позовом лише 10.03.2020, про що свідчить штамп вхідної кореспонденції суду, при цьому, із заявою про поновлення пропущеного строку позовної давності з поважних причин позивач не звертався, доказів пропуску строку позовної давності з поважних причин позивачем до матеріалів справи не надано, у зв`язку з чим відповідач вважає, що з вимогами про стягнення з відповідача заборгованості позивач звернувся до суду після закінчення перебігу терміну, встановленого п. 5.4 додатку 7 до Договору.

Узагальнені доводи та заперечення на апеляційну скаргу

Позивач - АТ КБ "Приватбанк" подав відзив апеляційну скаргу, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, оскаржуване рішення - без змін, посилаючись на те, що норми чинного законодавства надають сторонам договору банківського рахунку можливість передбачити в ньому положення про надання банком клієнту овердрафту - короткострокового кредиту, який надається понад залишок грошових коштів на поточному рахунку клієнта в цьому банку в межах заздалегідь обумовленої суми шляхом дебетування його рахунка, що має місце у спірних правовідносинах, які склались між сторонами у справі з приводу виконання укладеного між ними договору банківського рахунку від 17.10.2005 №Z00BZW та додатку №7 від 17.10.2005 Регламент надання мінімального бланкового овердрафтового кредиту на картковий рахунок до вказаного договору, тобто таке кредитування рахунка клієнта надає останньому можливість здійснювати платежі за умови відсутності або недостатності грошових коштів на його рахунку.

За доводами позивача, згідно виписки з карткового рахунку ОСОБА_1 за період з 17.10.2005 по 03.03.2020, відповідач скористався кредитними коштами в сумі 4974,45 грн., які не було повернуто Банку, в результаті чого утворилось прострочення дебетового сальдо, тобто заборгованість відповідача за тілом кредиту в сумі 4974,45 грн., докази протилежного в матеріалах справи відсутні та відповідачем суду не надано.

Також, АТ КБ "Приватбанк" зазначає, що Банк надав суду розрахунок заборгованості за договором №Z00BZW від 17.10.2005, згідно з якого вбачається, що загальний залишок простроченої заборгованості за простроченими процентами станом на 03.03.2020 складає 31051,76 грн., сума пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором складає 30019,98 грн.

Щодо строку позовної давності, позивач зазначає, що матеріалами справи підтверджується, що відповідач в суді першої інстанції заяву про застосування строку позовної давності не подавав, про застосування наслідків пропуску строку позовної давності відповідач зазначив у апеляційній скарзі на рішення суду; рішення по суті спору ухвалюється судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка законності та обґрунтованості рішення суду, а враховуючи те, що стаття 267 Цивільного кодексу України є нормою матеріального права, суд апеляційної інстанції не вправі розглядати заяву про застосування строків позовної давності.

Посилаючись на статтю 1048 Цивільного кодексу України, позивач зазначає, що проценти за позикою підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу.

Рух справи у суді апеляційної інстанції

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 15.11.2021 (колегія суддів у складі: головуючий суддя - Подобєд І.М. (доповідач), судді - Чус О.В., Кощеєв І.М.) поновлено ОСОБА_1 пропущений строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Запорізької області від 26.10.2020 у справі №908/846/20; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Запорізької області від 26.10.2020 у справі №908/846/20; ухвалено розглянути апеляційну скаргу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

За розпорядженням керівника апарату суду №99/22 від 14.01.2022, у зв`язку з перебуванням на лікарняному судді Кощеєва І.М., проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями, за результатами якого для розгляду справи №908/846/20 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Подобєд І.М. (доповідач), судді - Орєшкіна Е.В., Чус О.В.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 18.01.2022 означеною колегією суддів прийнято апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Запорізької області від 26.10.2020 у справі №908/846/20 до свого провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень проти неї, перевіривши повноту встановлених місцевим господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів виходить з наступного.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини

Між ПАТ КБ "Приватбанк" (у подальшому перейменоване у АТ КБ "Приватбанк") в особі керуючої Ленінським відділенням (Банк) та підприємцем Кривуляко Ігорем Михайловичем (Клієнт) укладено договір банківського рахунка №Z00BZW від 17.10.2005, відповідно до умов п. 1.1. якого Банк відкриває Клієнту поточний (поточні) рахунок (рахунки) у національній та іноземній валюті (у т.ч. картковий (карткові) та інші рахунки зі спеціальним режимом використання) та здійснює його (їх) розрахункове та касове обслуговування відповідно до чинного законодавства України, нормативних актів Національного банку України (НБУ) та умов цього договору.

За договором банківського рахунка Банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий Клієнту, грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження Клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунку та здійснювати інші операції за рахунком (рахунками) у порядку та на умовах, передбачених цим договором (п. 1.2. договору).

Пунктом 2.1.25. Договору передбачено, що у разі потреби, за вимогою Клієнта, Банк зобов`язується здійснювати овердрафтове обслуговування Клієнта, що передбачав проведення його платіжних доручень та платежів, здійснених довіреними особами Клієнта з використанням КПК, понад залишок коштів на поточному (поточних) та картковому (карткових) рахунку (рахунках) Клієнта, відкритому а Банку (далі - "поточному рахунку"), за рахунок кредитних коштів. Порядок та умови надання Клієнту овердрафту обумовлюються у Додатковій угоді до Договору банківського рахунка або окремому договорі про надання овердрафтового кредиту на поточний або картковий рахунок, що укладений між Клієнтом та Банком.

17.10.2005 між Банком та Клієнтом укладено також Регламент надання мінімального бланкового овердрафтового кредиту на картковий рахунок (Регламент), що є додатком №7 до договору банківського рахунка №Z00BZW від 17.10.2005, відповідно до п. 1.1. якого Банк за наявності вільних грошових ресурсів зобов`язується здійснювати овердрафтове обслуговування Клієнта на підставі Анкети-заяви на встановлення овердрафтового кредиту на картковий рахунок (додаток 8 до цього Договору), що полягав в проведенні платежів, здійснених довіреними особами Клієнта з використанням корпоративних платіжних карток, понад залишок коштів на картковому рахунку Клієнта №2605________, відкритому в Банку (далі - картрахунок), за рахунок кредитних коштів у межах ліміту, встановленого відповідно до п. 1.3 цього додатку, шляхом дебетування картрахунку. При цьому, утворюється дебетове сальдо. Ліміт овердрафтового кредитування Клієнта - сума коштів, у межах якої Банк зобов`язується здійснювати оплату платежів довірених осіб Клієнта, проведених з використанням корпоративних платіжних карток, понад залишок коштів на його картковому рахунку. Ліміт розрахується відповідно до затвердженої внутрішньобанківської методики на підставі даних про рух коштів за поточним рахунком, балансу підприємства і звіту про фінансові результати на останню звітну дату, показника ліквідності діяльності, співвідношення власних і позикових коштів, платоспроможності, кредитної історії та інших показників відповідно до внутрішньобанківських нормативів і нормативних актів Національного байку України. Надається для використання довіреними особами Клієнта за допомогою корпоративних платіжних карток на цілі, зазначені в п. 4.2 додатка 6 до цього Договору. Кредитне обслуговування Клієнта здійснюється з дати підписання цього Договору та додатків 6, 7, 8 до нього. Операції на території України власниками карток здійснюються тільки в національній валюті. Виключення складає одержання клієнтами готівкової іноземної валюти зі своїх карткових рахунків в іноземній валеті через каси уповноважених банків-емітентів.

Відповідно до пункту 1.2. Регламенту, кредит надається в обмін на зобов`язання Клієнта з повернення кредиту, дебіторської заборгованості, сплати відсотків та винагорода в обговорені цим додатком до Договору терміни. У разі надходження в Банк: розрахункових документів на примусове списання коштів з карткового рахунку; рішення (розпорядження) про припинення видаткових операцій за картковим рахунком від органа, що має відповідні повноваження для прийняття цього рішення (розпорядження); накладення арешту на картковий рахунок Банк припиняє здійснювати обслуговування на цілі, визначені п. 4.2. додатка 6 до цього Договору. Зобов`язання Банку за овердрафтовим обслуговуванням Клієнта за картковим рахунком і наданням кредиту відновлюються після виконання Банком у кожному із зазначених вище випадків функцій, покладених на нього чинним законодавством України, що регулює здійснення розрахунків у національній та іноземній валютах. Подальші взаємини Сторін регулюються додатково.

Пунктом 1.3. Регламенту встановлено, що ліміт, згідно з цим додатком до договору, являє собою суму коштів, у межах якої Банк зобов`язується здійснювати оплату платежів довірених осіб Клієнта, проведених із використанням корпоративних платіжних карток, понад залишок коштів на його картковому рахунку. Ліміт установлюється Банком залежно від кількості корпоративних карток, оформлених на довірених осіб Клієнта і сумарного розміру бланкових лімітів овердрафтового кредитування, що Банк встановлює згідно з Анкетою-заявою (додаток 8 до цього договору). На момент підписання цього додатку до Договору ліміт складає 1500 грн. (…).

Пунктом 1.4. Регламенту передбачено, що овердрафтові кредитування Клієнта здійснюється Банком у межах ліміту і терміну, установлених згідно з п. 1.3 цього додатка до Договору, з періодом безперервного користування кредитом не більше 30 днів. Періодом безперервного користування кредитом є період часу, протягом якого безперервно існувало дебетове сальдо на картковому рахунку. Початком періоду безперервного користування кредитом вважається перший день, починаючи з якого безперервно існувало дебетове сальдо на картковому рахунку Клієнта під час закриття банківського дня. Зменшення чи зростання заборгованості за кредитом в цей період не впливають на зміну дати початку періоду безперервного користування кредитом. Датою закінчення періоду безперервного користування кредитом вважається день, після закінчення якого на картковому рахунку зафіксоване нульове дебетове сальдо.

За умовами пункту 1.5. Регламенту, Клієнт сплачує відсотки за весь час фактичного користування кредитом згідно з пп. 3.1., 3.2., 3.3. цього додатка до договору.

Пунктом 3.1. Регламенту визначено, що за користування кредитом у період з дати виникнення дебетового сальдо на картковому рахунку Клієнта після закриття банківського дня клієнт сплачує відсотки, виходячи з диференційованої процентної ставки, розмір якої залежить від терміну користування кредитом і встановлений розділом 4 цього додатка до договору.

За пунктом 3.2. Регламенту відповідно до ст. 212 Цивільного кодексу України у разі порушення Клієнтом будь-якого із зобов`язань з погашення кредиту, передбачених цим Додатком до договору, Клієнт сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі подвійної ставки річних інтервалу "16-30 днів" від суми залишку непогашеної заборгованості.

Нарахування відсотків за користування кредитом здійснюється щодня, починаючи з дати утворення на картковому рахунку дебетового сальдо на момент закриття банківського дня, за кількість днів користування кредитними коштами, виходячи з фактичної кількості календарних днів у році. Нарахування відсотків здійснюється до повного погашення заборгованості за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом. День повернення кредиту в часовий інтервал розрахунку відсотків не включається (п. 3.10. Регламенту).

Відповідно до пункту 4.1.1. Регламенту, процентна ставка до розрахунку залежить від терміну існування непогашеного залишку за кредиту і визначається наступним чином: 24% за користування кредитом протягом 1-3 днів; 25% за користування кредитом протягом 4-7 днів, 26% за користування кредитом протягом 8-15 днів; та 28% за користування кредитом протягом 16-30 днів.

У пункті 5.1. Регламенту передбачено, що у разі порушення Клієнтом будь-якого із зобов`язань: зі сплати відсотків за користування кредитом, передбачених пп. 1.5., 1.9., 1.12.1., 3.1., 3.2., 3.3. цього додатка до договору; термінів повернення кредиту й інших витрат, передбачених пп. 1.3., 1.4., 1.6., 1.7., 1.8., 1.9., 1.12.2., 1.12.4. цього додатка до договору, винагороди, передбаченої пп. 1.10., 3.4., 3.5., 3.6. цього додатка до договору Клієнт сплачує Банку за кожен випадок порушення пеню в розмірі 0,2% від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який виплачується пеня.

Умовами пункту 5.3. Регламенту сторонами погоджено, що нарахування неустойки за кожен випадок порушення зобов`язань, передбаченої пп. 5.1., 5.2. прострочення виконання грошових зобов`язань за цим договором здійснюється протягом 3 (трьох) років із дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане клієнтом.

Посилаючись на те, що відповідач скористався наданим йому кредитом, здійснивши платежі зі свого рахунку, за відсутності на ньому власних грошових коштів, однак зобов`язання щодо своєчасного погашення дебетового сальдо та сплати відсотків і комісії не виконав, чим порушив умови Регламенту та приписи законодавства, у зв`язку з чим АТ КБ "Приватбанк" звернулось до Господарського суду Запорізької області з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за договором, яка станом на 03.03.2020 становила 66046,19 грн., з якої: 4974,45 грн. - заборгованість за кредитом, 31051,76 грн. - заборгованість по процентах за користування кредитом, 30019,98 грн. - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором.

Спірні правовідносини виникли з приводу виконання позивачем та відповідачем своїх зобов`язань за договором надання банківських послуг.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частини першої статті 1066 Цивільного кодексу України, за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

За приписами частини першої статті 1069 Цивільного кодексу України, якщо відповідно до договору банківського рахунку банк здійснює платежі з рахунка клієнта, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів (кредитування рахунка), банк вважається таким, що надав клієнтові кредит на відповідну суму від дня здійснення цього платежу.

Тобто норми чинного законодавства надають сторонам договору банківського рахунку можливість передбачити в ньому положення про надання банком клієнту овердрафту - короткострокового кредиту, який надається понад залишок грошових коштів на поточному рахунку клієнта в цьому банку в межах заздалегідь обумовленої суми шляхом дебетування його рахунка. Таке кредитування рахунка клієнта надає останньому можливість здійснювати платежі за умови відсутності або недостатність грошових коштів на його рахунку.

Отже, у даному випадку, який має місце у спірних правовідносинах, укладений між сторонами у справі "Регламент надання мінімального бланкового овердрафтового кредиту на картковий рахунок", що є додатком №7 від 17.10.2005 до договору банківського рахунку від 17.10.2005 №Z00BZW, за своєю правовою природою є кредитним договором на умовах овердрафту.

Відповідно до частини другої статті 1069 Цивільного кодексу України, права та обов`язки сторін, пов`язані з кредитуванням рахунка, визначаються положеннями про позику та кредит (параграфи 1 і 2 глави 71 Цивільного кодексу України), якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Особливістю кредитування за овердрафтом є те, що при видачі кредиту позичковий рахунок банком не відкривається, а заборгованість за кредитом обліковується на рахунку клієнта як дебетовий залишок.

Задовольняючи позовні вимоги позивача, суд першої інстанції виходив із того, що встановив, що 19.08.2014 ФОП Кривуляко Ігор Михайлович припинив підприємницьку діяльність, про що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо фізичної особи-підприємця Кривуляко Ігоря Михайловича внесено відповідний запис.

Однак за змістом статей 51, 52, 598-609 Цивільного кодексу України, Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань", фізична особа - підприємець відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, а однією з особливостей підстав припинення зобов`язань для ФОП є те, що у випадку припинення суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи (виключення з реєстру суб`єктів підприємницької діяльності) її зобов`язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати.

Як встановив суд першої інстанції, згідно виписки АТ КБ "Приватбанк" з карткового рахунку Кривуляко Ігоря Михайловича за період з 17.10.2005 по 03.03.2020, відповідач скористався кредитними коштами в сумі 4974,45 грн., кошти отримані від банку у сумі 4974,45 грн. відповідачем не повернуто, в результаті чого утворилось прострочення дебетового сальдо, тобто виникла заборгованість відповідача за тілом кредиту в сумі 4974,45 грн.

Стаття 629 Цивільного кодексу України встановлює, що договір є обов`язковим до виконання.

Статтями 525 та 526 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова вiд зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов`язання має виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Суд першої інстанції врахував, що доказів повернення відповідачем отриманих кредитних коштів або доказів спростування такої заборгованості відповідачем до матеріалів справи не надано, а тому суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача 4974,45 грн. заборгованості за кредитом підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції також встановлено, що крім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача заборгованість по процентах за користування кредитом та пеню за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до частин першої, третьої статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За частиною першою статті 230 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно з положеннями статей 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочення платежу пеню, в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України передбачено, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

За розрахунком позивача за договором №Z00BZW від 17.10.2005 загальний залишок простроченої заборгованості за простроченими процентами станом на 03.03.2020 складає 31051,76 грн., а сума пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором складає 30019,98 грн.

Суд першої інстанції зазначив, що розрахунок процентів за користування кредитом та пені, наданий позивачем в матеріали справи, відповідає вимогам законодавства, а також умовам договору банківського рахунка.

Встановивши такі обставини суд першої інстанції й дійшов висновку про обґрунтованість та законність вимог позивача, та як наслідок, про наявність підстав для задоволення позовних вимог позивача про стягнення з відповідача суми 66046,19 грн. заборгованості за договором банківського рахунку від 17.10.2005 №Z00BZW, з якої: 4974,45 грн. - борг за кредитом, 31051,76 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом, 30019,98 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язання за договором.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції

Відповідно до вимог статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Щодо доводів скаржника про неповідомлення його господарським судом про розгляд даної справи, у зв`язку з чим відповідач був позбавлений можливості надати суду свої заперечення та заявити про застосування позовної давності, колегія суддів зазначає наступне.

Як стверджує відповідач, він не був повідомлений судом першої інстанції про розгляд цієї справи, а тому не мав змоги надати суду відзив на позовну заяву, клопотання про застосування строків позовної давності.

За приписами абзацу другого частини першої статті 176 Господарського процесуального кодексу України якщо відповідачем вказана фізична особа, яка не є підприємцем, суд відкриває провадження протягом п`яти днів з дня отримання судом у порядку, передбаченому частиною восьмою цієї статті, інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача.

Відповідно до частини шостої статті 176 Господарського процесуального кодексу України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, що не є підприємцем, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.

Суддя з метою визначення підсудності може також користуватися даними Єдиного державного демографічного реєстру (частина восьма статті 176 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань містить відомості про адресу місцезнаходження ОСОБА_1 , якою є: АДРЕСА_1 .

Також, позивачем було долучено до матеріалів справи копію паспорта громадянина ОСОБА_1 , з якої вбачається, що адресою реєстрації цього громадянина з 12.12.1996 є АДРЕСА_1 (а.с.29).

Ухвала господарського суду від 27.04.2020 про відкриття провадження у справі №908/846/20, яка була направлена ОСОБА_1 на адресу АДРЕСА_1 , повернута на адресу господарського суду підприємством поштового зв`язку "за закінченням встановленого строку зберігання" (а.с.40-41).

Отже, ухвала суду про відкриття провадження у справі 27.04.2020 була надіслана учасникам процесу завчасно на їх адреси, з урахуванням Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України №958 від 28.11.2013, що підтверджується штемпелем суду про відправлення вихідної кореспонденції на звороті відповідного судового процесуального документу, тому у суду першої інстанції були достатні підстави вважати, що ним вжито належних заходів до повідомлення сторін про відкриття провадження у справі та про необхідність подання витребуваних судом документів.

Таким чином, судом першої інстанції були дотримані приписи статті 176 Господарського процесуального кодексу України щодо встановлення місця проживання (перебування) фізичної особи відповідача у даній справі, однак інших відомостей ніж зазначених вище не отримано.

Будь-яких документальних доказів про дійсне своє місцезнаходження та зміну місця реєстрації свого проживання, як на момент відкриття провадження у справі судом першої інстанції, так і на момент ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення, відповідач суду апеляційної інстанції не надав. Так самим відповідачем у клопотанні про поновлення строку на апеляційне оскарження зазначено про те, що він не має в м. Києві місця реєстрації. Не надано відповідачем і доказів того, що він проходив актуалізацію своїх персональних даних у АТ КБ "Приватбанк".

За встановленого вище колегія суддів суду апеляційної інстанції вважає, що матеріалами справи не підтверджено доводи відповідача про порушення судом першої інстанції його процесуальних прав через неналежне повідомлення відповідача про розгляд даної справи, як обов`язкової підстави для скасування оскаржуваного рішення згідно приписів пункту 3 частини третьої статті 277 Господарського процесуального кодексу України.

Щодо посилань скаржника про застосування наслідків спливу позовної давності щодо стягнення заборгованості з відповідача, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частинами третьою і четвертою статті 267 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідачем не було подано заяву про застосування позовної давності до господарського суду до прийняття оскаржуваного рішення у даній справі, оскільки справу розглянуто за відсутності відповідача.

Однак, за наведених вище обставин колегія суддів вважає, що оскільки суд першої інстанції належним чином повідомив відповідача про розгляд даної справи за останнім відомим місцем його реєстрації, а не отримання відповідачем ухвали суду за його місцезнаходженням у даному випадку не може бути визнано поважною причиною, то й відсутні підстави для прийняття судом апеляційної інстанції у цій справі від відповідача нових доказів та клопотання про застосування строків позовної давності.

Разом з цим колегія суддів погоджується з аргументами відповідача, що суд першої інстанції неправильно встановив обставини та ухвалив рішення у справі за недоведеності обставин, які мають значення для цієї справи, а саме факту надання відповідачу кредиту та існування певної заборгованості.

Відповідно до положень частин першої - четвертої статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За приписами частин першої і третьої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Стаття 77 Господарського процесуального кодексу України містить припис, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

За статтею 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Дослідивши такі доводи відповідача колегія суддів встановила, що як убачається з розрахунку заборгованості (а.с.22-26), відповідач неодноразово використовував для розрахунків кредитні кошти, надані йому позивачем на умовах овердрафту, а в подальшому здійснював погашення кредитної заборгованості.

Так, востаннє станом на 30.11.2007 у відповідача існував залишок поточної заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) у розмірі 3987,24 грн.

Згідно з записами у вказаному вище розрахунку заборгованості 03.12.2007 відповідачем було здійснено погашення заборгованості в сумі 3987,24 грн.

У цьому ж розрахунку позивача зазначено, що вперше з 25.06.2009 у відповідача виник "залишок простроченої заборгованості" за наданим кредитом (тіло кредиту). При цьому за розрахунок яких коштів (платежів з використанням яких коштів, їх дати та сум) утворився такий борг цей розрахунок позивача не містить.

Відповідно до визначень термінів, що містяться у статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.

Згідно з частинами першою і другою статті 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" метою ведення бухгалтерського обліку метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансовий стан та результати діяльності підприємства. Бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Підпунктом 2.1. пункту 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №88 від 24.05.1995, визначено, що первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів.

Відповідно до частин першої та другої статті 9 Закону України "Про бухгалтерський обліку та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Безготівкові розрахунки здійснюються їх учасниками відповідно до вимог Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою правління Національного банку України №22 від 21.01.2004 (далі - Інструкція №22).

Відповідно до визначення термінів, що містяться в пункті 1.4. Інструкції №22:

банк платника/отримувача/стягувача - банк, що обслуговує платника/отримувача/стягувача;

безготівкові розрахунки - перерахування певної суми коштів з рахунків платників на рахунки отримувачів коштів, а також перерахування банками за дорученням підприємств і фізичних осіб коштів, унесених ними готівкою в касу банку, на рахунки отримувачів коштів. Ці розрахунки проводяться банком на підставі розрахункових документів на паперових носіях чи в електронному вигляді;

відповідальний виконавець - працівник банку, який відповідно до своїх службових обов`язків має повноваження вчиняти від імені банку певні дії, пов`язані із здійсненням розрахунків;

відповідний рахунок/відповідний позабалансовий рахунок - рахунок, визначений відповідно до Інструкції про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 11 вересня 2017 року №89 (зі змінами);

власник рахунку в банку (далі - власник рахунку) - особа, яка відкриває рахунок у банку і має право розпоряджатися коштами на ньому;

електронний розрахунковий документ - документ, інформація в якому представлена у формі електронних даних, уключаючи відповідні реквізити розрахункового документа, який може бути сформований, переданий, збережений і перетворений у візуальну форму представлення електронними засобами;

клієнт - особа, яка має рахунок у банку або користується його послугами;

меморіальний ордер - розрахунковий документ, який складається за ініціативою банку для оформлення операцій щодо списання коштів з рахунку платника і внутрішньобанківських операцій відповідно до Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" та нормативно-правових актів Національного банку;

платіжна вимога - розрахунковий документ, що містить вимогу стягувача або в разі договірного списання обтяжувача чи отримувача до банку, що обслуговує платника, здійснити без погодження з платником переказ визначеної суми коштів з рахунку платника на рахунок отримувача;

платіжне доручення - розрахунковий документ, що містить письмове доручення платника обслуговуючому банку про списання зі свого рахунку зазначеної суми коштів та її перерахування на рахунок отримувача;

платіжні інструменти - засіб певної форми на паперовому, електронному чи іншому виді носія інформації, використання якого ініціює переказ коштів з відповідного рахунку платника;

платник - особа, з рахунку якої ініціюється переказ коштів або яка ініціює переказ шляхом подання до банку або іншої установи - члена платіжної системи документа на переказ готівки разом з відповідною сумою коштів;

розрахунковий документ - документ на паперовому носії, що містить доручення та/або вимогу про перерахування коштів з рахунку платника на рахунок отримувача;

списання договірне (далі - договірне списання) - списання банком з рахунку клієнта коштів без подання клієнтом платіжного доручення, що здійснюється банком у порядку, передбаченому в договорі, укладеному між ним і клієнтом;

Згідно з пунктом 1.13. Інструкції №22, під час здійснення розрахунків можуть застосовуватись розрахункові документи на паперових носіях та в електронному вигляді.

Ця Інструкція встановлює правила використання під час здійснення розрахункових операцій таких видів платіжних інструментів: меморіального ордера (додаток 2); платіжного доручення (додаток 3); платіжної вимоги-доручення (додаток 4); платіжної вимоги (додаток 5); розрахункового чека (додатки 6 та 7); інкасового доручення (розпорядження) (додаток 8).

За однотипними операціями банки можуть складати зведені меморіальні ордери відповідно до вимог, визначених нормативно-правовим актом Національного банку з організації операційної діяльності в банках України, і внутрішніх процедур банку.

Використання векселів та електронних платіжних засобів регулюється законодавством України, у тому числі нормативно-правовими актами Національного банку.

Колегія суддів враховує, що зазначені платіжні інструменти є за своєю суттю розрахунковими документами, тобто первинними документами, що підтверджують факт у певній господарській операції.

З огляду на викладене за загальним правилом доказом підтвердження здійснення господарської операції є саме первинні документи бухгалтерського обліку. Доказом підтвердження проведення розрахунків між юридичними особами у їх господарській діяльності, зокрема, проведення оплати у певній господарській операції, є розрахункові документи, що відповідають встановленим законом вимогам.

Відповідно до статті 41 Закону України "Про Національний банк України" та частини першої, другої статті 68 Закону України "Про банки та банківську діяльність", Національний банк встановлює обов`язкові для банківської системи стандарти та правила ведення бухгалтерського обліку і фінансової звітності, що відповідають вимогам законів України та міжнародним стандартам фінансової звітності. Банки організовують бухгалтерський облік відповідно до внутрішньої облікової політики, розробленої на підставі правил, встановлених Національним банком України відповідно до міжнародних стандартів бухгалтерського обліку. Бухгалтерський облік має забезпечувати своєчасне та повне відображення всіх банківських операцій та надання користувачам достовірної інформації про стан активів і зобов`язань, результати фінансової діяльності та їх зміни.

Основні вимоги щодо бухгалтерського обліку та бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України встановлює Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затверджене постановою Правління Національного банку України №75 від 04.07.2018 (далі - Положення №75).

Згідно з пунктом 3 Положення №75, операційна діяльність банку сукупність технологічних процесів, пов`язаних з документуванням інформації за операціями банку (далі - операції), проведенням їх реєстрації у відповідних регістрах, перевірянням, вивірянням та здійсненням контролю за операційними ризиками.

Відповідно до підпункту 14 пункту 3, пунктів 41, 42, 57, 59, 60 Положення №75, підставою для бухгалтерського обліку операції банку є первинні документи, які містять відомості про операцію.

Операції, які здійснює банк, мають бути належним чином задокументовані. Підставою для бухгалтерського обліку операцій банку є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Інформація, що міститься в прийнятих для обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку.

Регістри синтетичного та аналітичного обліку ведуться на паперових носіях або в електронній формі. Банк обов`язково має складати на паперових та/або електронних носіях такі регістри: 1) особові рахунки та виписки з них; 2) аналітичні рахунки з обліку внутрішньобанківських операцій; 3) книги реєстрації відкритих рахунків; 4) оборотно-сальдовий баланс / оборотно сальдову відомість.

Особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня.

Порядок, періодичність друкування та форма надання виписок (у паперовій/електронній формі) із особових рахунків клієнтів обумовлюється договором банківського рахунку, що укладається між банком і клієнтом під час відкриття рахунку.

Згідно з пунктом 61 Положення №75 форма особових рахунків затверджується банком самостійно залежно від можливостей програмного забезпечення. Особові рахунки та виписки з них мають містити такі обов`язкові реквізити: 1) номер особового рахунку; 2) дату здійснення останньої (попередньої) операції; 3) дату здійснення поточної операції; 4) код банку, у якому відкрито рахунок; 5) код валюти; 6) суму вхідного залишку за рахунком; 7) код банку-кореспондента; 8) номер рахунку кореспондента; 9) номер документа; 10) суму операції (відповідно за дебетом або кредитом); 11) суму оборотів за дебетом та кредитом рахунку; 12) суму вихідного залишку.

Виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту (пункт 62 Положення №75).

Аналіз наведених норм чинного законодавства свідчить про те, що банківські виписки з особових рахунків клієнтів банку є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку особи (клієнта банку), вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій.

Крім того, банківська виписка з особового рахунку особи, яка є учасником спірної господарської операції, є не лише доказом здійснення оплати, а підтверджує також факт проведення такої операції банком, тобто є доказом дійсності цієї операції.

Однак суд першої інстанції не застосував зазначені норми матеріального права до спірних правовідносин та залишив поза увагою те, що разом з розрахунком заборгованості позивачем надано в матеріали справи виписки з двох банківських рахунків, які не в повній мірі відповідають вимогам наведених вище нормативних актів.

Так позивачем не надано в матеріали справи виписки з рахунку відповідача по коду №2605, який з огляду на положення пункту 2.1. Додатку №7 до договору повинен бути відкритий банком за відсотками.

Відсутні в матеріалах справи й докази, які підтверджують наявність на рахунку відповідача по коду №2605 дебетового сальдо (як вказано у п. 1.1. Додатку 7).

Щодо наданих позивачем до матеріалів справи двох виписок з банківських рахунків відповідача як докази надання ним кредиту, апелянт зазначає, що такі докази є неналежними, оскільки не підтверджують, що саме ці рахунки були відкриті на виконання договору банківського рахунку від 17.10.2005, а також ці докази містять взаємно суперечливі відомості (відповідно до першої довідки борг у відповідача відсутній, а відповідно до другої - такий борг значиться, хоча жодного руху коштів у ньому не відображено).

Крім того, як зазначає апелянт, у наданій позивачем виписці з поля "призначення платежу" не вбачається руху грошових коштів, нарахування відсотків тощо в рамках договору банківського рахунку від 17.10.2005, який укладено між позивачем та відповідачем.

Дослідивши такий аргумент відповідача, колегія суддів встановила, що з виписки по рахунку № НОМЕР_1 (за період з 17.10.2005 по 03.03.2020) убачається, що 25.06.2009 відбулось погашення заборгованості 4974,45 грн. (а.с.27), а 24.10.2011 позивачем (Банком) було здійснено "переведення сальдо рахунка у зв`язку зі зміною плана" в сумі 4974,45 грн.

З означених банківських виписок убачається, що в зв`язку зі змінами в плані рахунків 24.10.2011 позивач (Банк) переніс сальдо заборгованості в сумі 4974,45 грн. на інший кореспондентський рахунок, який був відкритий на ім`я відповідача. Однак така банківська операція (дія Банку) також не пояснюють підстави (причини) виникнення такої заборгованості відповідача.

При цьому колегія суддів враховує також аргумент відповідача, що означений розрахунок заборгованості підписаний юрисконсультом Савіна А.М., а означені банківські виписки засвідчені цим же юрисконсультом Савіною А.М., однак не містять підписів будь-яких повноважних осіб (відповідального виконавця) банку, які б засвідчили повноту та правильність наведених в них відомостей, враховуючи значний період з 17.10.2005 по 03.03.2020 та відсутність будь-яких інших фінансових операцій по цих рахунках.

Тому надані позивачем (Банком) докази колегія суддів визнає такими, що не можуть бути визнані достовірними та допустимими в даному спорі, а відтак не є належними.

Отже, колегія суддів доходить висновку, що наведені позивачем обставини утворення у відповідача перед позивачем спірної заборгованості є недоведеними.

Згідно з частиною першою статті 237 Господарського процесуального кодексу України при ухваленні рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин;

4) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

5) як розподілити між сторонами судові витрати;

6) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

За змістом наведених вище положень господарського процесуального законодавства на кожну сторону покладається обов`язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень шляхом надання суду відповідних доказів.

При цьому неявка представника відповідача та/чи не надання відповідачем відзиву на позов не звільняє господарський суд від обов`язку визначити предмет позову та обставини, на яких позивач обґрунтовує свою вимогу та які підлягають встановленню (доказуванню).

Між тим, як встановлено судом апеляційної інстанції, вирішуючи спір у даній справі суд першої інстанції не дотримався зазначених вище приписів процесуального законодавства, що мало наслідком неповне встановлення обставин, що мають значення для справи, а обставини, які встановлені судом, навпаки, є недоведеними належними доказами.

Так, проаналізувавши надані позивачем письмові докази, а саме означені вище розрахунок позовних вимог та банківські виписки, колегія суддів за наведених вище міркувань доходить висновку, що позивачем не доведено насамперед підстави виникнення у відповідача основного боргу в сумі 4974,45 грн., що у свою чергу свідчить про недоведеність та необґрунтованість й усіх похідних вимог позивача про стягнення з відповідача суми 31051,76 грн. заборгованості по процентах за користування кредитом та суми 30019,98 грн. пені.

За наведеного вище колегія суддів не визнає необхідним надавати окрему правову оцінку решти доводів апеляційної скарги відповідача, які стосуються правильності виконання позивачем похідних від основного боргу нарахувань процентів за користування кредитом та пені.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

За приписами частини першої статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 191 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

В силу повноважень, передбачених в пункті 2 частини першої статті 275 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

На підставі викладеного колегія суддів встановила, що ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції допустив порушення наведених вище норм процесуального права в дослідженні та правовій оцінці наданих сторонами доказів, внаслідок чого визнав встановленими обставини, що мають значення для справи, а саме факт існування у відповідача основного боргу перед позивачем в сумі 4974,45 грн., які як встановлено судом апеляційної інстанції не можна визнати доведеними наданими у цій справі доказами.

Відтак колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку про правомірність та обґрунтованість як позовних вимог позивача як щодо стягнення цього боргу, так і похідних вимог позивача про стягнення з відповідача суми 31051,76 грн. заборгованості за процентами за користування кредитом та 30019,98 грн. - пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

Тому в межах повноважень, які надані суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що частина доводів апеляційної скарги відповідача знайшла часткове підтвердження, а відтак апеляційну скаргу відповідача слід задовольнити, а оскаржуване судове рішення скасувати повністю та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог позивача повністю відмовити.

Розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції

Частина перша статті 123 Господарського процесуального кодексу України визначає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За приписами частини чотирнадцятої статті 129 Господарського процесуального кодексу України якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Зважаючи на задоволення апеляційної скарги, судові витрати в сумі 3153,00 грн. на оплату судового збору, понесені відповідачем (апелянтом) у зв`язку із апеляційним оскарженням, згідно зі статтею 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача та підлягають відшкодуванню за рахунок останнього.

Керуючись статтями 269, 270, 275, 277 ч.1 п.п. 2 та 4, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Господарського суду Запорізької області від 26.10.2020 у справі №908/846/20 - скасувати повністю.

Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення 66046,19 грн. заборгованості за договором банківського рахунку №Z00BZW від 17.10.2005 відмовити повністю.

Покласти на Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" судові витрати у зв`язку з розглядом справи судом першої інстанції.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на користь ОСОБА_1 суму 3153 грн. 00 коп. судового збору у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Доручити Господарському суду Запорізької області видати відповідний наказ.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення її повного тексту з підстав, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена 18.02.2022.

Головуючий суддя І.М. Подобєд

Суддя Е.В. Орєшкіна

Суддя О.В. Чус