ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2022 року Справа № 902/246/21

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Олексюк Г.Є., суддя Гудак А.В. , суддя Петухов М.Г.

розглянувши у порядку письмового провадження без виклику сторін апеляційну скаргу Приватного малого підприємства "Вінницький науково - виробничий центр систем і засобів зв`язку" на рішення Господарського суду Вінницької області від 02.11.2021 р. у справі № 902/246/21 (суддя Матвійчук В.В., повний текст рішення складено 05.11.2021 р.)

за позовом Акціонерного товариства "ТАСКОМБАНК"

до Приватного малого підприємства "Вінницький науково - виробничий центр систем і засобів зв`язку"

про стягнення 197 458, 06 грн

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство "ТАСКОМБАНК" звернулося до Господарського суду Вінницької області з позовом до Приватного малого підприємства "Вінницький науково - виробничий центр систем і засобів зв`язку" про стягнення 197 458, 06 грн заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов кредитного договору № ІD7178961 від 23.10.2019 р. в частині повернення кредитних коштів.

Рішенням Господарського суду Вінницької області від 02.11.2021 р. у справі № 902/246/21 позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 53 890 грн - заборгованості по тілу кредиту, 22 453, 42 грн - заборгованості за комісіями, 0, 10 грн - заборгованості по відсоткам та 1 145, 16 грн - витрат на сплату судового збору. В решті позову відмовлено.

Судове рішення мотивоване наявністю правових та фактичних підстав для часткового задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по тілу кредиту, заборгованості за комісіями та заборгованості по відсоткам.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Приватне мале підприємство "Вінницький науково - виробничий центр систем і засобів зв`язку" звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції змінити, стягнути з відповідача на користь позивача 14 573,82 грн - боргу, в решті позову відмовити.

Доводи апеляційної скарги зводяться до наступних аргументів:

- на момент звернення позивачем до суду відповідачем було сплачено основний борг в розмірі 32 334 грн та суму комісійної винагороди в розмірі 39 316,18 грн, що разом становить 71 650, 18 грн, тому заборгованість становить 14 573, 82 грн. Як вбачається із виписки по рахунку відповідача в графі призначення платежу вказано "перерахування коштів на погашення заборгованості за кредитним договором № Ю7178961 від 23.10.2019 р. ПМП"ВНВЦ СЗЗ". Тобто, дані грошові кошти у розмірі 71 650, 18 грн слід зараховувати, як оплату основного боргу, тобто тіла кредиту;

- на думку відповідача, відсутні правові підстави для стягнення комісійної винагороди, оскільки в договорі встановлено розмір комісійної винагороди без зазначення того, за які саме послуги, що надаються позичальнику вона сплачується. Також, в даному випадку, комісія не є процентами за користування кредитом, оскільки вони встановлені в п. 2.3.1 договору, а отже нарахування комісійної винагороди за кредитом є незаконним та не відповідає вимогам справедливості.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 11.01.2022 р. відкрито провадження у справі; встановлено сторонам строк для подання до суду відзиву на апеляційну скаргу та відповіді на відзив; роз`яснено учасниками справи, що розгляд апеляційної скарги відбудеться в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

Дана ухвала суду направлена на адреси сторін 12.01.2022 р. та отримана позивачем та відповідачем - 17.01.2022 р., що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Позивач правом встановленим ст. 263 ГПК України не скористався, відзиву на апеляційну скаргу не подав.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до абз. 1 ч. 10 ст. 270 ГПК України, апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За приписами ч. 13 ст. 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи (абз. 2 ч. 10 ст. 270 ГПК України).

Від учасників справи клопотань про розгляд апеляційної скарги у даній справі в судовому засіданні з повідомленням учасників справи не надходило.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги Приватного малого підприємства "Вінницький науково - виробничий центр систем і засобів зв`язку" на рішення Господарського суду Вінницької області від 02.11.2021 р. у справі №902/246/21 за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Як встановлено апеляційним господарським судом, 23.10.2019 р. між Акціонерним товариством "ТАСКОМБАНК" (позивач, банк) та Приватним підприємством приватне мале підприємство "Вінницький науково-виробничий центр систем і засобів зв`язку" (відповідач, позичальник) було укладено заяву-договір № ID7178961 про приєднання до Правил обслуговування корпоративних клієнтів в АТ "ТАСКОМБАНК" (продукт "Кредит на розвиток бізнесу"), відповідно до якого за умови наявності вільних коштів банк зобов`язується надати позичальникові кредит у розмірі та на умовах, встановлених цим договором, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використати та повернути кредит і сплатити проценти за користування кредитом, а також інші платежі, відповідно до умов договору (п. 1.1 договору).

За змістом п. 1.2 договору кредит надається у формі зарахування грошових коштів у сумі кредиту на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_1 , відкритий у АТ "ТАСКОМБАНК", з цільовим використанням на поповнення обігових коштів; придбання основних засобів; рефінансування кредиту іншого банку.

У розділі 2 договору сторони погодили умови надання кредиту та визначили: розмір кредиту - 194 000 грн; розмір процентної ставки за користування кредитом: - 0,0001% річних; розмір комісійної винагороди - 1,99 % від суми виданого кредиту (щомісячно); тип процентної ставки - фіксована; терміни і порядок повернення кредиту: погашення основного боргу за кредитом, сплата процентів - щомісяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем укладення договору, протягом 5 (п`яти) банківських днів які передують календарному числу місяця, в яке було укладено договір, включно із цим числом; сплата комісії винагороди за кредитом щомісяця, починаючи з другого місяця, наступного за місяцем укладення договору, до календарного місяця, в яке було укладено договір, включно із цим числом. Сума комісійної винагороди за перший місяць кредитування сплачується у день надання кредитних коштів; сплата комісійної винагороди за видачу кредиту одноразово і сплачується у день надання кредитних коштів; сторони узгодили, що графік погашення кредиту надається у додатку 1 до цього договору та доступний клієнту у системі "ТАС24 Бізнес"; строк кредиту - 36 місяців з дати укладення Договору.

Згідно п. 3.1 договору позичальник забезпечує наявність на своєму поточному рахунку грошових коштів у сумі, необхідної для сплати щомісячних платежів згідно графіку погашення кредиту.

У п. 3.2 договору вказано, що остаточне погашення за кредитом позичальник повинен здійснити не пізніше терміну зазначеного в п. 2.6 цього договору.

У випадку порушення позичальником будь-якого із грошових зобов`язань та при реалізації права банку позичальник сплачує банку пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, за кожен календарний день прострочення (п. 3.3. договору).

Цей договір, Правила обслуговування корпоративних клієнтів в АТ "ТАСКОМБАНК" та цінові параметри продукту є кредитним договором (п. 4.1 договору).

У пунктах 4.2, 4.2.1, 4.2.2 договору визначено, що цей договір є договором приєднання у визначенні ст. 634 ЦК України, у зв`язку із чим, зокрема: його умови визначаються банком та доводяться до загалу шляхом розміщення його на офіційному сайті банку http://www.tascombank.com.ua та укладається лише шляхом приєднання до договору в цілому; особа, що виявила намір укласти договір, не може запропонувати банку внести зміни до запропонованих умов договору або запропонувати включення до договору своїх умов.

За змістом п. 4.3. договору, дата підписання заяви-договору шляхом накладення електронних підписів обох сторін вважається датою укладання договору.

Заява-договір № ID7178961 про приєднання до Правил обслуговування корпоративних клієнтів в АТ "ТАСКОМБАНК" (продукт "Кредит на розвиток бізнесу") та додаток № 1 підписана відповідачем шляхом накладення електронного цифрового підпису 23.10.2019 р.

23.10.2019 р. позивачем, на виконання умов договору, перерахувало відповідачу кредитні кошти у погодженому сторонами розмірі 194 000 грн, виконавши таким чином взяті на себе за заявою-договором № ID7178961 від 23.10.2019 р. зобов`язання у повному обсязі, що підтверджується випискою з банківського рахунку відповідача за період з 23.10.2019 р. по 11.03.2021 р.

Позивач звернувся до відповідача з вимогами № 30184/70 від 14.12.2020 р. та № 30182/70 від 14.12.2020 р. про дострокове повернення кредиту.

Звертаючись до суду із даним позовом, позивач вказує, що всупереч положенням кредитного договору, відповідач взяті на себе за договором обов`язки по поверненню кредиту не виконав, у зв`язку із чим у нього, станом на 11.03.2021 р., існує перед позивачем заборгованість в розмірі 197 458, 06 грн, з яких: 167 055 грн - заборгованість по тілу кредиту (в т.ч. прострочена), 0,10 грн заборгованість по відсоткам (в т.ч. прострочені), 26 317,02 грн - заборгованість за комісіями (в т.ч. прострочені), 2 621, 99 грн - пеня, нарахована на суму простроченої заборгованості, 1 466, 95 грн - штраф за період з 11.09.2020 р. по 10.03.2021 р.

Предметом апеляційного оскарження є рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог про стягнення з відповідача 53 890 грн - заборгованості по тілу кредиту та 22 453, 42 грн - заборгованості за комісією, в іншій частині рішення суду не оскаржується, тому суд апеляційної інстанції не надає рішенню суду в частині, яка не є предметом оскарження правової оцінки, в силу ст. 269 ГПК України. Відповідач просить суд рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині змінити, стягнути з нього на користь позивача 14 573,82 грн - боргу, в решті позову відмовити.

Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, на підставі встановлених фактичних обставин справи, колегія суддів зазначає наступне.

В апеляційній скарзі відповідач вказує, що на момент звернення позивачем до суду відповідачем було сплачено основний борг в розмірі 32 334 грн, а сума сплаченої комісії відповідно становила 39 316,18 грн, що разом становить 71 650, 18 грн, отже заборгованість відповідача перед позивачем становить лише 14 573, 82 грн. Дані грошові кошти у розмірі 71 650, 18 грн слід зараховувати, як оплату основного боргу, тобто тіла кредиту.

Правовідносини між сторонами регулюються Цивільним кодексом України.

Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що стверджується п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України, а в ч. 1 ст. 626 ЦК України законодавець зазначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

За змістом ст. 1056-1 ЦК України, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Як визначається ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно положень ч. ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом; особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання; відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Відповідно до ст. 615 ЦК України, у разі порушення зобов`язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України, ч. 7 ст. 193 ГК України).

Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги, вказує, що право банку вимагати дострокове повернення кредиту у випадку порушення відповідачем своїх зобов`язань шляхом односторонньої відмови від зобов`язання, передбачено п. п. 18.2.23.8 Правил АТ "ТАСКОМБАНК", які є складовою кредитного договору, до якого приєднався відповідач згідно з умовами заяви-договору. До позовної заяви позивачем додано витяг з Правил обслуговування "ТАСКОМБАНК" корпоративних клієнтів в АТ "ТАСКОМБАНК" (а. с. 17-23).

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували, що саме дану редакцію Правил обслуговування корпоративних клієнтів в АТ "ТАСКОМБАНК", витяг з яких надав позивач, розумів відповідач, ознайомився і погодив з банком, підписуючи заяву-договір про приєднання до Правил обслуговування корпоративних клієнтів в АТ "ТАСКОМБАНК".

Також у справі відсутні докази того, що вказані вище Правила, на момент отримання відповідачем кредитних коштів, взагалі містили умови, зокрема, щодо права банку на зміну умов кредитування - вимагати від клієнта дострокового повернення кредиту шляхом подання відповідного повідомлення.

Позивачем не надано доказів на підтвердження дати публікації та набрання чинності (введення в дію) вказаних Правил, а також розміщення саме цих Правил на зазначеному у договорі сайті у загальному доступі та копії локального акту позивача про їх затвердження та введення в дію.

Колегія суддів вказує, що Правила обслуговування корпоративних клієнтів в АТ "ТАСКОМБАНК", з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору щодо будь-яких встановлених ними умов та правил чи прав та обов`язків кожної із сторін. Відповідачем ці Правила не підписані, тому у позивача, в силу вимог ст. 525 ЦК України, ст. 193 ГК України, відсутні підстави вимагати у відповідача дострокового повернення кредиту, а також сплати інших платежів на підставі цих Правил. Вказане відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Великої палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 342/180/17.

З огляду на викладене, з урахуванням висновків, викладених у постанові Великої палати Верховного Суду у справі № 342/180/17, які є обов`язковими до застосування під час прийняття судових рішень, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин умов договору, що підписані та погоджені сторонами.

Як встановлено апеляційним судом, заява-договір про приєднання до Правил обслуговування корпоративних клієнтів в АТ "ТАСКОМБАНК" та Додаток № 1 підписана відповідачем шляхом накладення електронного цифрового підпису та містить, зокрема, як розмір кредиту та термін його повернення, так і розмір процентної ставки за користування кредитом та розмір комісійної винагороди, а також терміни їх сплати. Дана заява не містить умови щодо дострокового повернення кредиту.

В свою чергу, заява-договір передбачає строк кредиту - 36 місяців з дати укладення договору, тобто до 23.10.2022 р. Крім того, узгодженим сторонами графіком погашення кредиту, передбачено щомісячне проведення платежів.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази виконання відповідачем своїх зобов`язань за умовами заяви-договору згідно графіку погашення кредиту. Із наданого позивачем до матеріалів даної справи розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач всупереч умовам заяви-договору кредитні кошти не повернув, не сплачував відсотки та комісії за користування кредитом, передбачені договором.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем порушено умови кредитного договору в частині сплати позивачу кредитних коштів за договором, у визначених графіком строки, внаслідок чого у відповідача утворилась перед позивачем заборгованість на час звернення до суду в сумі 53 890 грн за період з 23.10.2019 р. по 23.02.2021 р., з розрахунку: 86 224 грн - тіло кредиту, що підлягало сплаті за період з 23.10.2019 р. по 23.02.2021 р.; 32 334 грн - сплачене відповідачем тіло кредиту в період листопад 2019 р. - травень 2020 р.

Судом першої інстанції вірно вказано, що на час звернення до суду із даним позовом (12.03.2021 р.) у позивача відсутнє право щодо стягнення з відповідача заборгованості по кредиту з 23.03.2021 р. по 23.10.2022 р., оскільки з боку відповідача не виникло прострочення щодо сплати платежів по кредиту, так як строк виконання визначених зобов`язань ще не настав, тому позовні вимоги про стягнення 113 165 грн заборгованості по тілу кредиту задоволенню не підлягають.

Доводи відповідача, наведені в апеляційній скарзі, що на момент звернення позивачем до суду відповідачем було сплачено основний борг в розмірі 32 334 грн та суму комісійної винагороди в розмірі 39 316,18 грн, що разом становить 71 650, 18 грн, тому заборгованість відповідача перед позивачем становить лише 14 573, 82 грн., а грошові кошти у розмірі 71 650, 18 грн слід зараховувати, як оплату основного боргу, тобто тіла кредиту, судом відхиляються з огляду на положення кредитного договору, за якими комісія є обов`язковим платежем за договором, про встановлення якої останній був обізнаний при підписанні заяви-договору. В свою чергу, сплата відповідачем тіла кредиту в розмірі 32 334 грн було враховано судом першої інстанції при прийнятті рішення.

Також в апеляційній скарзі скаржник вказує про відсутність правових підстав для стягнення комісійної винагороди, оскільки в договорі встановлено розмір комісійної винагороди без зазначення того, за які саме послуги, що надаються позичальнику вона сплачується. Також в даному випадку комісія не є процентами за користування кредитом, оскільки вони встановлені в п. 2.3.1 договору, а отже нарахування комісійної винагороди за кредитом є незаконним та не відповідає вимогам справедливості.

Разом з тим, суд вказує, що заява-договір про приєднання до Правил обслуговування корпоративних клієнтів в АТ "ТАСКОМБАНК" передбачає розмір комісійної винагороди: 1,99% від суми виданого кредиту (щомісячно) (п. п. 2.3.2 заяви-договору).

Враховуючи графік погашення заборгованості, умови п. 2.3.2 заяви-договору, якими передбачено щомісячне нарахування комісії 1,99% від суми виданого кредиту, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивач безпідставно нарахував відповідачу комісію за період з 24.02.2021 р. по 11.03.2021 р. в сумі 3 860, 60 грн, позаяк строк сплати комісії за березень 2021 р., станом на день звернення до суду, не настав.

Таким чином, здійснивши розрахунок заборгованості по комісійній винагороді за період з 23.10.2019 р. по 23.02.2021 р., враховуючи суму сплаченої комісії в сумі 39 316, 18 грн, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог про стягнення комісійної винагороди в сумі 22 453, 42 грн.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає посилання скаржника, викладені ним в апеляційній скарзі такими, що не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення (в частині оскарження), наведені доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції та зводяться до переоцінки доказів та встановлених судом обставин.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що в рішенні ЄСПЛ "Кузнєцов та інші проти Росії" від 11.01.2007 р., аналізуючи право особи на справедливий розгляд її справи відповідно до статті 6 Конвенції, зазначено, що обов`язок національних судів щодо викладу мотивів своїх рішень полягає не тільки у зазначенні підстав, на яких такі рішення ґрунтуються, але й у демонстрації справедливого та однакового підходу до заслуховування сторін.

ЄСПЛ у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" зазначав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. ЄСПЛ зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення ЄСПЛ у справі "Трофимчук проти України").

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції належно виконав свій обов`язок щодо мотивації прийнятого ним рішення у даній справі та дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову (в частині апеляційного оскарження).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 276 ГПК України унормовано, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, Північно-західний апеляційний господарський суд дійшов висновку, що рішення Господарського суду Вінницької області від 02.11.2021 р. у справі № 902/246/21 необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу Приватного малого підприємства "Вінницький науково - виробничий центр систем і засобів зв`язку" - без задоволення.

Судові витрати покладаються на скаржника згідно ст. ст. 129, 282 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 ГПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного малого підприємства "Вінницький науково - виробничий центр систем і засобів зв`язку" на рішення Господарського суду Вінницької області від 02.11.2021 р. у справі № 902/246/21 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок та строк оскарження до Верховного Суду встановлений статтями 286-291 ГПК України.

3. Справу повернути до Господарського суду Вінницької області.

Головуючий суддя Олексюк Г.Є.

Суддя Гудак А.В.

Суддя Петухов М.Г.