ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2022 року Черкаси справа №925/1332/21

Господарський суд Черкаської області у складі судді Кучеренко О.І.,

без виклику учасників справи, розглянув справу за позовом

Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

до Уманського комунального підприємства «УМАНЬТЕПЛОКОМУНЕНЕРГО»

про стягнення 3359,41 грн,

Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» звернулось у Господарський суд Черкаської області з позовом до Уманського комунального підприємства «УМАНЬТЕПЛОКОМУНЕНЕРГО» про стягнення збитків за договором постачання природного газу №1585/18-КП-36 від 11.10.2018 у сумі 3359,41 грн. У позові позивач також просить стягнути з відповідача судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2270,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на виконання умов договору постачання природного газу, позивач у березні 2019 року фактично передав у власність відповідача природний газ у обсязі 37,992 тис. куб. м, що підтверджується складеним сторонами актом приймання-передачі природного газу від 31.03.2019, а у квітні 2019 року 6,184 тис. куб. м, що підтверджується складеним сторонами актом приймання-передачі природного газу від 30.04.2019. Водночас, пунктом 2.1 договору (у редакції додаткової угоди №6 від 26.03.2019) постачальник повинен був передати споживачу (відповідачу) у березні 2019 року природний газ у обсязі 49,0 тис. куб. м, а у квітні 2019 року 10,0 тис. куб. м. Отже, відповідач фактично спожив природний газ у березні 2019 року на 11,008 тис. куб. м менше, а у квітні 2019 року на 3,816 тис. куб. м від погодженого сторонами у пункті 2.1 договору (у редакції додаткової угоди №6 від 26.03.2019) об`єму, чим фактично було завдано збитки позивачу, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов пункту 2.1 договору, які розраховані на підставі пунктів 3.13 та 5.7 договору і пункту 1 розділу VІ Правил, та складають 3359,41 грн.

Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 11.10.2021 відкрито провадження у справі, справу ухвалено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи. Встановлено відповідачу строк для подання суду відзиву на позов та усіх доказів, якими обґрунтовують свої заперечення та клопотання щодо розгляду справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, а також встановив строк для подання заперечень на відповідь на відзив (у разі їх наявності) не пізніше 26.11.2021, позивачу встановлено строк на подачу відповіді на відзив відповідача на позов не пізніше 15.11.2021.

25.10.2021 від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач позовні вимоги позивача вважає необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення. Відзив мотивований тим, що враховуючи положення статті 74 Господарського процесуального кодексу України на позивача покладається обов`язок довести факт завдання йому збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. Позивачу слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдано позивачу наслідком такої протиправної поведінки відповідача. Проте, як вбачається з матеріалів справи, позивачем не надано доказів на підтвердження реальності понесення ним збитків та не доведено втрат спричинених відхиленням відповідачем від обумовлених обсягів спожитого природного газу. Наявність права позивача вимагати від відповідача відшкодування збитків не вказує на можливість автоматичного (безумовного) стягнення суми у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості недовикористаного обсягу газу за звітний період. Вказане право на стягнення збитків з споживача не звільняє постачальника від обов`язку доведення наявності таких збитків та їх розміру належними та допустимими доказами у порядку передбаченому Господарським процесуальним кодексом України. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного суду у складі Касаційного господарського суду від 25.03.2021 у справі №910/4608/20.

Відзив прийнятий судом до розгляду.

Розглянувши матеріали справи та дослідивши докази, суд

ВСТАНОВИВ:

11.10.2018 між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (постачальник) та Уманським комунальним підприємством «Уманьтеплокомуненерго» (споживач) було укладено договір постачання природного газу №1585/18-КП-36 (далі договір). За умовами цього договору постачальник зобов`язався поставити споживачеві у 2018 році природний газ, а споживач зобов`язується оплатити його на умовах цього Договору (пункт 1.1 договору).

Додатковою угодою №4 від 27.11.2018 до договору, сторони виклали розділи 1-12 договору у новій редакції.

Природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається підприємствами, організаціями та іншими суб`єктами господарювання, які не є бюджетними установами/організаціями (пункт 1.2 договору у редакції додаткової угоди №4 від 27.11.2018).

Споживач підтвердив, що замовлені ним обсяги природного газу, які визначені пунктом 2.1 цього договору, повністю покривають його потреби у відповідних розрахункових періодах, і він самостійно визначає обсяги, зазначені в пункті 2.1 Договору, а також несе відповідальність за правильність їх визначення (пункт 2.2 договору у редакції додаткової угоди №4 від 27.11.2018).

Перегляд та коригування замовлених споживачем обсягів природного газу за цим договором може відбуватися за ініціативою споживача шляхом підписання додаткової угоди, у тому числі протягом відповідного розрахункового періоду (у даному випадку й надалі по тексту договору газовий місяць у значенні кодексу ГТС). Для цього споживач (відповідач) зобов`язаний надати постачальнику (позивачу) не пізніше ніж за три робочі дні до кінця місяця постачання газу два екземпляри належним чином оформленої додаткової угоди. Споживач при цьому зобов`язався самостійно контролювати обсяги використання природного газу і своєчасно обмежувати (припиняти) використання природного газу у разі перевищення замовлених обсягів або своєчасно надавати додаткові угоди на коригування замовлених обсягів за цим договором (пункт 2.4 договору у редакції додаткової угоди №4 від 27.11.2018).

Допускається відхилення обсягу використання природного газу від замовленого обсягу протягом відповідного розрахункового періоду у розмірі плюс (мінус) 5 відсотків від зазначеного у пункті 2.1 обсягу без підписання додаткової угоди (пункт 2.5 договору у редакції додаткової угоди №4 від 27.11.2018).

Приймання-передача газу, переданого постачальником споживачу у відповідному розрахунковому періоді, оформлюється актом приймання-передачі газу (пункт 3.8 договору у редакції додаткової угоди №4 від 27.11.2018).

Додатковими угодами №№1-7 до договору сторони вносили відповідні зміни та доповнювали умови договору, зокрема

Відповідно до пункту 3.13 договору, якщо за підсумками розрахункового періоду фактичний обсяг використаного споживачем природного газу більше ніж на 5% відрізняється від замовленого обсягу газу на відповідний період (зазначений у пункті 2.1 договору), споживач зобов`язаний відшкодувати позивачу збитки у порядку, визначеному пунктом 5.7 договору. При цьому розмір збитків визначається таким чином:

Якщо фактичний об`єм (обсяг) використання природного газу буде менший від замовленого обсягу природного газу, відповідач зобов`язаний відшкодувати позивачу збитки у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від вартості недовикористаного обсягу газу за звітний (розрахунковий) період (пункт 3.13.1 договору у редакції додаткової угоди №4 від 27.11.2019);

Якщо фактичний об`єм (обсяг) використання природного газу буде перевищувати замовлений обсяг природного газу на цей період, відповідач зобов`язаний відшкодувати збитки за перевищення об`єму (обсягу) природного газу, що розраховується за формулою: В = (Vф-Vn) x Ц х К, де:

Vф об`єм (обсяг) природного газу, який фактично поставлений позивачем відповідачу протягом розрахункового періоду за цим договором відповідно до акту приймання-передачі природного газу; Vn - замовлений обсяг природного газу на розрахунковий період, зазначений у пункті 2.1 договору; Ц - ціна природного газу за цим договором; К - коефіцієнт, який дорівнює 0,5 (пункт 3.13.2 договору у редакції додаткової угоди №4 від 27.11.2019).

Пунктом 5.7 договору (у редакції додаткової угоди №4 від 26.11.2019) передбачено, що відшкодування постачальнику збитків, розрахованих відповідно до умов пункту 3.13 договору, здійснюється наступним чином:

- постачальник на підставі даних, зазначених у акті приймання-передачі та замовлених обсягів, визначених у пункті 2.1 договору, розраховує збитки відповідно до підпунктів 3.13.1 або 3.13.2 пункту 3.13 договору;

- постачальник після 15 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом, надає споживачу акт-претензію щодо відшкодування збитків та розрахунок збитків;

- споживач протягом 20 (двадцяти) робочих днів з моменту отримання акту-претензії, зобов`язаний відшкодувати позивачу вартість збитків на рахунок, визначений в акті-претензії.

Споживач зобов`язаний відшкодувати постачальнику збитки, розраховані відповідно до пункту 3.13 цього договору (підпункт 8 пункту 6.2 договору у редакції додаткової угоди №4 від 27.11.2019).

Постачальник має право вимагати від споживача відшкодування збитків, що виникли через порушення споживачем умов пункту 2.1 договору у разі, якщо відхилення фактично використаних споживачем у розрахунковому періоді обсягів газу більш ніж на 5% (як у бік збільшення, так і зменшення фактично використаних обсягів) відрізняється від замовлених (підпункт 4 пункту 6.3 договору у редакції додаткової угоди №4 від 27.11.2019).

Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення підпису постачальника, і діє у частині постачання природного газу до 30.04.2019 (включно), а у частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення (пункт 11.1 договору у редакції додаткової угоди №4 від 27.11.2019).

Додатковою угодою №5 до договору визначено, що пункти 2.3, 3.2.2, 3.4.2, 3.8.2, абз.2) підп.3.92. п. 3.9, 3.13, 5.7, абз.5 підп.5) п.6.2, підп.8) п.6.2, підп.4, п.6.3, абз.3 підп.2 п 6.4 цього договору застосовується сторонами з 01 березня 2019 року.

Пунктом 2.1 договору (у редакції додаткової угоди №6 від 26.03.2019) сторони узгодили, що постачальник повинен був передати природний газ споживачу у жовтні 2018 року обсягом 11,907 тисяч кубічних метрів; у листопаді 2018 року -44,822 тисяч кубічних метрів; у грудні 2018 року - 58,902 тисяч кубічних метрів; у січні 2019 року - 66,809 тисяч кубічних метрів; у лютому 2019 року - 47,496 тисяч кубічних метрів; у березні 2019 року - 49,0 тисяч кубічних метрів; у квітня 2019 року - 10,0 тисяч кубічних метрів;

На виконання умов договору, позивач передав відповідачу природний газ на загальну суму 2 074 959,53 грн, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу, які підписані сторонами за договором та скріплені їх печатками.

Будь-яких зауважень з боку відповідача щодо неналежної поставки, якості й обсягу поставленого природного газу не було.

Зокрема, у березні 2019 року позивач передав, а відповідач прийняв природний газ обсягом 37,992 тисяч кубічних метрів, що підтверджується актом приймання-передачі природного газу від 31.03.2019, у квітні 2019 року позивач передав природний газ обсягом 6,184 тисяч кубічних метрів, що підтверджується актом приймання-передачі природного газу від 30.04.2019. Дані акти підписані повноважними представниками постачальника та споживача та скріплені відповідними печатками підприємств

Тобто, у березні 2019 року відповідач фактично спожив природний газ на 11,008 тисяч кубічних метрів (що становить 22,465%) менше від погодженого сторонами у пункті 2.1 договору (у редакції додаткової угоди №6 від 26.03.2019); у квітні 2019 року відповідач фактично спожив природний газ на 3,816 тисяч кубічних метрів (що становить 38,16%) менше від погодженого сторонами у пункті 2.1 договору (у редакції додаткової угоди №6 від 26.03.2019).

За доводами позивача, розмір збитків, які були йому завдані неналежним виконанням відповідачем умов пункту 2.1 договору у березні та квітні 2019 року, розрахований на підставі пунктів 3.13 та 5.7 договору і пункту 1 Розділу VI Правил, складає 3359,41 грн, згідно із доданим до матеріалів справи розрахунку суми збитків.

У зв`язку із вказаним порушенням, 21.05.2019 та 06.06.2019 позивач направив відповідачу два акти-претензії: №26-1101-19 від 16.05.2019, у якому позивач вимагав сплатити збитки за березень 2019 року у розмірі 29652,69 грн та №26-1669-19 від 05.06.2019, у якому позивач вимагав сплатити збитки за квітень 2019 року у розмірі 9993,77 грн.

На зазначені акти-претензії відповідач направив на адресу позивача відповіді №696 від 29.05.2019 та №739 від 12.06.2019, у яких відповідач залишив акти-претензії позивача про відшкодування збитків без розгляду та зазначив, що Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» повинно довести, яких саме збитків воно зазнало та у чому саме є прояв цих збитків та надати обґрунтований розрахунок цих збитків. У відповідях на акти-претензії відповідач також зазначив, що претензія підписується повноважним представником заявника, проте до зазначених актів-претензій не додано доказів того, що начальник Департаменту реалізації газу має повноваження на підписання претензій від імені позивача.

Постановою Кабінету Міністрів України № 226 від 06.03.2019 «Про деякі питання акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» змінено тип Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» з публічного на приватне та перейменовано його в Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України».

За доводами позивача у зв`язку з порушенням відповідачем умов договору, та несплатою ним збитків за березень та квітень 2019 року, у відповідача виникла заборгованість перед позивачем, що і стало підставою для звернення позивача до суду для захисту свого порушеного права та примусового стягнення з боржника цих збитків на підставі пунктів 3.13 та 5.7 договору і пункту 1 Розділу VI Правил.

Предметом спору у цій справі є вимога позивача про стягнення з відповідача збитків за використання останнім меншого від замовленого та узгодженого споживачем обсягу природного газу.

Правовідносини, які виникли між сторонами у справі за своєю правовою природою є відносинами з поставки природного газу, на підставі укладеного між сторонами договору. Зазначені правовідносини урегульовані нормами Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності до статті 714 Цивільного кодексу України, за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору постачання енергетичними та іншими ресурсами.

Кількість товару, що продається, встановлюється у договорі купівлі-продажу у відповідних одиницях виміру або грошовому вираженні. Умова щодо кількості товару може бути погоджена шляхом встановлення у договорі купівлі-продажу порядку визначення цієї кількості. Якщо за договором купівлі-продажу переданню підлягає товар у певному співвідношенні за видами, моделями, розмірами, кольорами або іншими ознаками (асортимент), продавець зобов`язаний передати покупцеві товар в асортименті, погодженому сторонами. Покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу (статті 669, 671, 691 Цивільного кодексу України).

Частиною першою статті 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Суд вважає, що сторонами досягнуто згоди з усіх істотних умов договору. Договір не заперечений сторонами, не визнаний судом недійсним та не розірваний в установленому порядку.

Відповідно до частини першої статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, у силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до статті 193 Господарського Кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно зі статтею 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договір, який у силу вимог частини першої статті 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною першою статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 Цивільного кодексу України). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України).

За частиною третьою статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, які у свою чергу належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 Цивільного кодексу України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин. Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу/

При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; примірного договору, рекомендованого органом управління суб`єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст; типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови; договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб`єктів, коли ці суб`єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до статті 9 Цивільного кодексу України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання.

Дана норма відображає співвідношення норм загального та спеціального права, у даному випадку - норм, що регулюють відносини з постачання природного газу.

Відповідно до частин першої та третьої статті 12 Господарського кодексу України, держава для реалізації економічної політики, виконання цільових економічних та інших програм і програм економічного і соціального розвитку застосовує різноманітні засоби і механізми регулювання господарської діяльності. Умови, обсяги, сфери та порядок застосування окремих видів засобів державного регулювання господарської діяльності визначаються цим Кодексом, іншими законодавчими актами, а також програмами економічного і соціального розвитку. Встановлення та скасування пільг і переваг у господарській діяльності окремих категорій суб`єктів господарювання здійснюються відповідно до цього Кодексу та інших законів.

Відповідно до преамбули Закону України «Про ринок природного газу», цей Закон визначає правові засади функціонування ринку природного газу України, заснованого на принципах вільної конкуренції, належного захисту прав споживачів та безпеки постачання природного газу, а також здатного до інтеграції з ринками природного газу держав - сторін Енергетичного Співтовариства, у тому числі шляхом створення регіональних ринків природного газу.

Отже, відносини у сфері використання природного газу регулюються Законом України «Про ринок природного газу» (далі Закон), який є спеціальним нормативно-правовим актом по відношенню до Цивільного та Господарського кодексів України.

Відповідно до частини першої та пункту 17 частини третьої статті 4 Закону державне регулювання ринку природного газу здійснює Регулятор у межах повноважень, визначених цим Законом та іншими актами законодавства. До компетенції Регулятора на ринку природного газу належить, зокрема, затвердження правил постачання природного газу.

На виконання вказаної норми Закону, постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - Регулятор) №2496 від 30.09.2015 затверджено Правила постачання природного газу (далі - Правила), які регулюють відносини, які виникають між постачальниками та споживачами природного газу, з урахуванням їх взаємовідносин з операторами газорозподільної системи/газотранспортної системи (пункт 1 Розділу І Правил). Дія цих Правил поширюється на постачальників, споживачів природного газу - фізичних осіб (побутових споживачів), фізичних осіб - підприємців, юридичних осіб та Операторів ГРМ/ГТС (пункт 2 Розділу І Правил).

Розділом VI Правил визначено перелік дій, які можуть нанести збитки суб`єктам ринку природного газу іншими суб`єктами ринку та затверджено порядок розрахунку та відшкодування таких збитків.

Так, у відповідності до пункту 1 Розділу VI Правил, відшкодування збитків споживачем, що не є побутовим, постачальнику здійснюється таким чином та в таких випадках:

1) якщо за підсумками розрахункового періоду фактичний об`єм (обсяг) споживання природного газу, що закуплений постачальником за договором постачання природного газу, буде менший від підтвердженого обсягу природного газу (за умови, що підтверджений обсяг відповідав замовленому споживачем), постачальник має право вимагати від споживача відшкодування збитків у розмірі не більше подвійної облікової ставки Національного банку України від вартості недовикористаного обсягу газу за звітний період;

2) якщо за підсумками розрахункового періоду фактичний об`єм (обсяг) постачання природного газу споживачу його постачальником буде перевищувати підтверджений обсяг природного газу на цей період, постачальник має право вимагати від споживача відшкодування збитків за перевищення об`єму (обсягу) природного газу.

Тобто правовідносини суб`єктів ринку природного газу зазнають імперативного регулятивного впливу держави, яка приймає нормативно-правові акти щодо функціонування ринку природного газу України. На виконання таких законодавчих актів держава в особі відповідних державних органів приймає підзаконні нормативні акти, до яких належать і Правила постачання природного газу, які, зокрема, визначають поняття збитків у сфері постачання природного газу, порядку розрахунку та відшкодування таких збитків.

Отже, незалежно від того, що загальні правила відшкодування збитків викладені у положеннях Цивільного та Господарського кодексів України, порядок відшкодування збитків, завданих суб`єктам ринку природного газу у правовідносинах між постачальниками та споживачами природного газу імперативно регулюються Розділом VI Правил постачання природного газу, застосування яких є обов`язковим до даного виду правовідносин.

Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про ринок природного газу» договір постачання повинен містити такі істотні умови: 1) обов`язок постачальника забезпечити споживача всією необхідною інформацією про загальні умови постачання (у тому числі ціни), права та обов`язки постачальника та споживача, зазначення актів законодавства, якими регулюються відносини між постачальником і споживачем, наявні способи досудового вирішення спорів з таким постачальником шляхом її розміщення на офіційному веб-сайті постачальника; 2) обов`язок постачальника забезпечити споживача інформацією про обсяги та інші показники споживання природного газу таким споживачем на безоплатній основі; 3) обов`язок постачальника повідомити споживачу про намір внесення змін до договору постачання природного газу у частині умов постачання до початку дії таких змін та гарантування права споживача на дострокове розірвання договору постачання, якщо нові умови постачання є для нього неприйнятними; 4) обов`язок постачальника забезпечити споживачу вибір способу оплати з метою уникнення дискримінації; 5) обов`язок постачальника забезпечити споживача прозорими, простими та доступними способами досудового вирішення спорів з таким постачальником; 6) порядок відшкодування та визначення розміру збитків, завданих внаслідок порушення договору постачання.

У відповідності до пункту 2.4 договору перегляд та коригування замовлених споживачем обсягів природного газу за цим договором може відбуватися за ініціативою споживача шляхом підписання додаткової угоди, в тому числі протягом відповідного розрахункового періоду (в даному випадку газовий місяць в значенні Кодексу ГТС). Для цього споживач зобов`язаний надати постачальнику не пізніше ніж за три робочих дні до кінця місяця постачання газу два екземпляри належним чином оформленої додаткової угоди. Споживач зобов`язується самостійно контролювати обсяги використання природного газу і своєчасно обмежувати (припиняти) використання природного газу у разі перевищення замовлених обсягів або своєчасно надавати додаткові угоди на коригування замовлених обсягів за цим договором.

Як встановлено судом вище, пунктом 2.1 договору (у редакції додаткової угоди №6 від 26.03.2019, сторони узгодили, що у березні 2019 року постачальник зобов`язався передати споживачу природний газ обсягом 49,0 тисяч кубічних метрів; у квітні 2019 року 10,0 тисяч кубічних метрів.

Однак, фактично у березні 2019 року відповідач спожив природний газ обсягом 37,992 тисяч кубічних метрів, що на 11,008 (22,465%) тисяч кубічних метрів менше ніж було погоджено сторонами у пункті 2.1 договору (у редакції додаткової угоди №6 від 26.03.2019). У квітні 2019 року відповідач спожив природний газ обсягом 6,184 тисяч кубічних метрів, що на 3,816 (38,16%) тисяч кубічних метрів менше ніж було погоджено сторонами у пункті 2.1 договору (у редакції додаткової угоди №6 від 26.03.2019).

Відповідач, у спосіб, який визначений договором не звернувся до позивача щодо зменшення об`єму поставленого газу, будь-яких додаткових угод про перегляд та коригування замовлених споживачем обсягів природного газу до позивача не направив, як того вимагає пункт 2.4 договору (у редакції додаткової угоди №4 від 27.11.2019).

Особливості господарсько-правової відповідальності визначені Господарським кодексом України. Так, за частиною першою статті 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і у порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, у результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції (частини перша та друга статті 217 Господарського кодексу України).

За частиною першою статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Отже, за наведеними вище положеннями Господарського кодексу України господарське правопорушення може полягати як у порушенні нормативно встановлених правил здійснення господарської діяльності, так і у порушенні договірних зобов`язань. Господарсько-правова відповідальність за порушення договірних зобов`язань також поділяється на встановлену законом і договірну. Необхідною умовою застосування такої відповідальності є визначення у законі чи у договорі управненої та зобов`язаної сторони, виду правопорушення, за вчинення якого застосовується відповідальність, штрафні санкції і конкретний їх розмір (пункт 6.13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі №904/4156/18).

Так, частина перша статті 231 Господарського кодексу України передбачає, що законом щодо окремих видів зобов`язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

З аналізу положень статті 231 Господарського кодексу України вбачається, що нею передбачено можливість законодавчого встановлення щодо окремих видів зобов`язань штрафних санкцій, що мають імперативний характер (тобто, їх розмір не може бути змінений за згодою сторін та не залежить від їх волевиявлення), а також можливість законодавчого встановлення щодо окремих видів зобов`язань штрафних санкцій, розмір яких може бути змінений сторонами за умовами договору.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18 (пункти 8.22, 8.23) вказано, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі. Тому, з метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному, заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному, порівняно зі стягненням збитків, порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинна доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Відповідно до статті 12 Господарського кодексу України держава для реалізації економічної політики, виконання цільових економічних та інших програм і програм економічного і соціального розвитку застосовує різноманітні засоби і механізми регулювання господарської діяльності. Нормативно-правове забезпечення сфери господарювання є однією з форм здійснення державою регулювання господарської діяльності, зокрема і в частині забезпечення функціонування ринку природного газу в тому числі шляхом імперативного регулювання договірних відносин постачальника і споживача природного газу - у спосіб встановлення відповідальності споживача за перевищення або недовикористання завчасно погоджених сторонами щомісячних обсягів природного газу у вигляді збитків, які фактично за своєю правовою природою, алгоритмом розрахунку, способом фіксації не відповідають правовій категорії «збитки», а за правовим змістом є господарською санкцією - штрафною санкцією (штрафом).

Відтак, неправильне або неточне застосування визначених цивільним або господарським законодавством термінів, які у повній мірі не відображають характер спірних правовідносин, внаслідок виконання імперативних приписів відповідних норм законодавства учасниками ринку природного газу не змінює правову природу врегульованих сторонами відносин.

Зазначена невідповідність (неузгодженість) правової природи застосованих у договорі штрафних санкцій і позначених у ньому терміном «збитки» виникла внаслідок внесення змін до статті 225 Господарського кодексу України, які набрали чинності 01.05.2016.

Так, частина п`ята статті 225 Господарського кодексу України (у редакції до 01.05.2016) передбачала, що сторони господарського зобов`язання мають право за взаємною згодою заздалегідь визначити погоджений розмір збитків, що підлягають відшкодуванню, у твердій сумі або у вигляді відсоткових ставок залежно від обсягу невиконаного зобов`язання чи строків порушення зобов`язання сторонами. Не допускається погодження між сторонами зобов`язання щодо обмеження їх відповідальності, якщо розмір відповідальності для певного виду зобов`язань визначений законом.

Наведена норма, з огляду на порядок і алгоритм визначення розміру, фактично встановлювала особливий (спеціальний), відмінний від універсального, вид збитків як господарської санкції, який передбачав спрощений порядок відшкодування збитків у розмірі, заздалегідь встановленому у договорі, без необхідності доведення їх розміру і наявності повного складу господарського правопорушення, тобто по суті в порядку, передбаченому для стягнення штрафу (неустойки).

З метою подолання наведеної правової невизначеності у правозастосуванні Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів» від 07.04.2015 №289-VІІІ частини п`ята-сьома статті 225 Господарського кодексу України були виключені. Зазначений Закон згідно з пунктом 1 його Прикінцевих положень набув чинності 01.05.2016.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у пункті 33 постанови від 05.06.2019 у справі № 910/4927/18, враховуючи вимоги закону, перелік забезпечувальних заходів для належного виконання зобов`язання не є вичерпним і сторони, використовуючи принцип договору, передбачений статтею 627 Цивільного кодексу України, мають право встановити і інші, окрім тих, що передбачені частиною першою статті 546 Цивільного кодексу України, засоби, які забезпечують належне виконання зобов`язання, за умови, що такий вид забезпечення не суперечить закону.

Водночас, відповідно до положень частин першої, другої та третьої статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відшкодування збитків є однією з форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною у силу правил статті 22 Цивільного кодексу України, оскільки частиною першою цієї статті визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування (зазначений висновок викладений у постановах Верховного Суду від 13.05.2021 у справі №910/3987/20 та від 30.03.2021 №908/2261/17).

Отже, встановлення якісних відмінностей (І) визначення сторонами в договорі заздалегідь (перед вчиненням цивільного правопорушення) встановленого розміру господарської санкції («збитків») у вигляді грошової суми у разі невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання, а не після завдання шкоди і розрахунку його суми, (II) сплата таких збитків у певному розмірі, розрахованому із застосуванням спеціального математичного алгоритму (формули) в залежності від ступеню неналежного виконання договору, а не у повному розмірі, як це визначено статтями 22 Цивільного кодексу України та 226 Господарського кодексу України для відшкодування збитків, зумовлюють необхідність визначення (тлумачення) іншої від універсальної (загальної) правової природи передбачених договором постачання природного газу збитків і яка з урахуванням наведених характерних ознак і мети застосування відповідає правовому змісту штрафної санкції (штрафу як неустойки) і виступає способом забезпечення виконання зобов`язання відповідачем та компенсації майнових втрат постраждалої сторони.

Крім того, тлумачення умов укладеного сторонами договору щодо підстав застосування відповідальності за порушення відповідачем обов`язків дотримання споживання ним підтверджених обсягів природного газу має здійснюватися у системному взаємозв`язку з положеннями спеціального законодавства, які регулюють загальні засади та умови настання такої відповідальності у правовідносинах, підставою виникнення яких є договір постачання природного газу. Серед спеціальних актів, є згадувані вище закони України «Про ринок природного газу» та «Про Національну комісію, що здійснює регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг», Правила постачання природного газу, приписи яких є імперативними для учасників ринку природного газу.

У зв`язку з тим, що стаття 12 Закону України «Про ринок природного газу» і пункт 1 Розділу VI Правил постачання природного газу мають на меті стимулювати учасників ринку природного газу до добросовісного та розумного здійснення своїх прав і обов`язків за договором постачання природного газу, умову відшкодування збитків у разі допущення споживачем невідповідності фактично використаного об`єму замовленого споживачем і визначеному договором обсягам споживання природного газу слід вважати правомірною (легітимною) з метою у тому числі забезпечення на ринку природного газу надійного та безперебійного постачання необхідних обсягів природного газу споживачам.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2021 у справі №662/397/15-ц суд з посиланням на дію принципу «суд знає закони», який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору відзначив, що активна роль суду у цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні; при вирішенні цивільного спору суд у межах своїх процесуальних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст правову природу, права та обов`язки) правовідносини сторін, які випливають з встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець вказує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, а ніж закон. Більш того, така функціональність суду в силу відповідних процесуальних норм носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить своє відображення в судовому рішенні, зокрема в його мотивувальній і резолютивній частинах.

Тому, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia.

Тобто суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Зокрема, у зазначеній постанові Верховний Суд України, встановивши, що розмір договірної санкції обраховано у відсотковому відношенні за кожну добу прострочення, що за визначенням статті 549 Цивільного кодексу України відповідає поняттю «пеня», дійшов наступного висновку, що між тим для договірної практики та практики правозастосування сама лише назва тієї чи іншої санкції, вжита у тексті договору, практичного значення не має. У такому випадку слід виходити з мети встановлення у законі відповідальності за порушення зобов`язання у вигляді штрафної санкції - забезпечення належного виконання зобов`язання.

Також у цій постанові суд відзначив, що виконання господарських зобов`язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими Господарським кодексом України та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватися передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов`язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу. До відносин щодо забезпечення виконання зобов`язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення ЦК (частина перша статті 199 Господарського кодексу України).

Видами забезпечення виконання зобов`язання за змістом положень частини першої статті 546 Цивільного кодексу України є неустойка, порука, гарантія, застава, притримання, завдаток, а частиною другою цієї норми визначено, що договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік забезпечувальних заходів для належного виконання зобов`язання не є вичерпним і сторони, використовуючи принцип свободи договору, передбачений статтею 627 Цивільного кодексу України, мають право встановити й інші, окрім тих, що передбачені частиною першою статті 546 Цивільного кодексу України, засоби, які забезпечують належне виконання зобов`язання, за умови, що такий вид забезпечення не суперечить закону.

Наявність наведених відмінних ознак, які передбачені Правилами постачання природного газу і договором збитків виключає застосування до спірних правовідносин статті 22 Цивільного Кодексу України та статті 224 Господарського кодексу України, які визначають збитки як одну з форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною і виражається в об`єктивному зменшенні будь-яких майнових благ сторони, що обмежує його інтереси як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також у не одержаних кредитором доходах, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником.

Натомість, визначення правової природи і вирішення спору в цілому щодо стягнення передбачених Правилами постачання природного газу і договором збитків повинне відбуватися із застосуванням статей 546, 547, 548, 549 Цивільного кодексу України та статей 199, 230, 231, 232 Господарського кодексу України, які визначають відповідно штраф (як одну з форм неустойки) і штрафну санкцію як один з видів господарських санкцій у разі неналежного виконання господарського зобов`язання.

Сама лише та обставина, що договір, Правила постачання природного газу, Господарський кодекс України та Цивільний кодекс України містить термін «збитки» не має вирішального значення для висновку про їх ідентичну правову природу.

Відповідно до приписів вищенаведених норм права та договору, збитки позивача доведені актами приймання-передачі природного газу із яких вбачається споживання природного газу у обсязі меншому від замовленого у березні та квітні 2019 року, що свідчить про те, що відповідач не виконав обов`язку самостійно контролювати обсяги використання природного газу і своєчасно надавати додаткові угоди на коригування замовлених обсягів за цим договором - фактичного споживання обсягів природного газу, у результаті бездіяльності відповідача нанесено збитки позивачу у загальній сумі 3359,41 грн, розраховані відповідно до порядку розрахунку та відшкодування таких збитків визначених пунктом 1 Розділу VI Правил постачання природного газу (постанова НКРЕКП від 30.09.2015 № 2496) та договору, про що відповідачу були направлені акти-претензії.

Як зазначено вище, у березні 2019 року відповідач фактично спожив природний газ на 11,008 тисяч кубічних метрів (що становить 22,465%) менше від погодженого сторонами у пункті 2.1 договору (у редакції додаткової угоди №6 від 26.03.2019); у квітні 2019 року відповідач фактично спожив природний газ на 3,816 тисяч кубічних метрів (що становить 38,16%) менше від погодженого сторонами у пункті 2.1 договору (у редакції додаткової угоди №6 від 26.03.2019). Відповідач, у спосіб, який визначений договором не скористався своїм правом на звернення до позивача щодо корегування (зменшення) об`єму поставленого газу, будь-яких додаткових угод про перегляд та коригування замовлених споживачем обсягів природного газу до позивача не направляв.

Отже, враховуючи усе вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» про стягнення з відповідача на свою користь збитків у сумі 3359,41 грн є доведеними належними та допустимими доказами, а тому підлягають до задоволення у повному обсязі.

Відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги позивача задоволені повністю, до відшкодування йому за рахунок відповідача підлягає судовий збір у розмірі 2270,00 грн.

Керуючись статтями 129, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Уманського комунального підприємства «УМАНЬТЕПЛОКОМУНЕНЕРГО на користь Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» 3359,41 грн та 2270,00 грн судового збору.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги на рішення, рішення набирає законної сили після прийняття судом апеляційної інстанції судового рішення. Рішення може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення до Північного апеляційного господарського суду.

Суддя О.І.Кучеренко