ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"17" лютого 2022 р.м. Одеса Справа № 916/3117/21

Господарський суд Одеської області у складі судді Петренко Н.Д.,

за участю секретаря судового засідання Потребенко О.М.

розглянувши у справу № 916/3117/21 в порядку загального позовного провадження

за позовом: Державного багатопрофільного підприємства "УРОЖАЙ" /, адреса - 65044, м. Одеса, Французький бульвар, 10, e-mail: /

до відповідача: фізичної особи-підприємця Христовського Юрія Володимировича /РНОКПП НОМЕР_1 , адреса - 67571, адреса - АДРЕСА_1 /

про визнання договору недійсним

за участю представників:

від позивача: Михайленко М.М., ордер № ОД640059 від 09.12.21р.;

від відповідача: не з`явився, повідомлений належним чином, причини неявки невідомі.

ВСТАНОВИВ:

13.10.2021 року Державне багатопрофільне підприємство «УРОЖАЙ» звернулося до Господарського суду Одеської області з позовною заявою /вх. № 3220/21/ до фізичної особи-підприємця Христовського Юрія Володимировича про визнання недійсним договору зберігання № 06/20 від 03.08.2020 року та акту приймання-передачі майна від 03.08.2020 року. Також позивач просить стягнути судовий збір та витрати на правову допомогу у розмірі 5 000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що сторони, укладаючи спірний договір, не мали наміру реального настання правових наслідків, на які мав бути спрямований укладений правочин. Об`єднання в договорі декількох видів правочинів було направлено на передання відповідачу в платне користування майна, яке належить державі, без дотримання відповідного порядку, як того вимагає чинне законодавство України. Крім того, об`єднання в договорі різних умов з різних договорів зобов`язує його сторони керуватись відповідними положеннями щодо вимог їх укладення та дотримуватись передбаченого порядку. Але сторони при укладенні договору не виконанні вимоги чинного законодавства, що, на думку позивача, дає підстави визнати договір недійсним.

Позов пред`явлено на підставі ст.ст. 167, 202-203, 209, 215-216, 235, 236, 793, 901, 1131 ЦК України, ст.ст. 73, 74, 136, 283, 284 ГК України, Закону України «Про управління об`єктами державної власності», Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

Ухвалою суду від 18.10.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 916/3117/21; постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначено на 17.11.2021 р. о 10:30 год.

У підготовчому засіданні 17.11.2021 року судом оголошено протокольну ухвалу про відкладення підготовчого засідання на 30.11.2021 року на 11:00 год.

У підготовчому засіданні 30.11.2021 року (з урахуванням ухвали про виправлення описки від 07.12.2021 року) судом оголошено протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи № 916/3117/21 до судового розгляду по суті; судове засідання призначено на 22.12.2021 року на 16:15 год.

Ухвалою суду від 22.12.2021 року відкладено судове засідання по суті у справі № 916/3117/21 на 20.01.2022 р. о 10:00 год.

20.01.2022 року судове засідання у справі № 916/3117/21 не відбулося у зв`язку із знаходженням головуючого судді Петренко Н.Д. на лікарняному з 19.01.2022 року по 21.01.2022 року включно. Після виходу головуючого судді Петренко Н.Д. з лікарняного ухвалою суду від 24.01.2022 року призначено судове засідання по справі в межах строків розгляду справи по суті, визначених положеннями ч. 2 ст. 195 Господарського процесуального кодексу України, на 17.02.2022 року на 11:00 год.

04.02.2022 року на адресу суду надійшло клопотання позивача /вх. № 3322/22/ про надання доказів на підтвердження розміру понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5 500,00 грн.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити.

Відповідач до судового засідання не з`явився повідомлений належним чином, причини неявки невідомі.

Всі ухвали суду по справі № 916/3117/21, зокрема про відкриття провадження у справі від 18.10.2021 року, направлялись учасникам справи в порядку, визначеному положеннями Господарського процесуального кодексу України, зокрема відповідачу, за адресою, вказаною в позовній заяві (67571, адреса - 67571, адреса - Одеська обл., Лиманський р., с. Фонтанка, пров. Вчительський, 14, яка є його місцезнаходженням, що підтверджується Витягом в Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань), про що свідчить відтиск штампу вихідної кореспонденції на зворотньому боці другої сторінки цих ухвал з зазначенням адреси відповідача, рекомендованим листом з повідомленням про вручення з позначкою на конверті „Судова повістка".

29.10.2021 року відповідач отримав ухвалу суду про відкриття провадження, що вбачається із рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, яке направлялося відповідачу /вх. № 27341/21 від 04.11.2021 року/.

Також необхідно зазначити, що за змістом ст. 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі.

Ухвали Господарського суду Одеської області по справі № 916/3117/21 було оприлюднено у Єдиному державному реєстрі судових рішень, а тому відповідач, обізнаний про розгляд справи № 916/3117/21, міг ознайомитися з текстом цієї ухвали.

Оскільки відповідач по справі не надав суду відзив на позовну заяву у строк, встановлений судом, суд в порядку ч. 9 ст. 165 ГПК України вирішує справу за наявними матеріалами.

Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, вислухавши представника позивача, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог, виходячи з наступного.

Як встановлено у судовому засіданні при безпосередньому дослідженні доказів, 03.08.2020 року між ФОП Христовським Ю.В. /поклажодавець/ та Державним багатопрофільним підприємством "УРОЖАЙ" (зберігач) укладено договір зберігання № 06/20, за умовами якого в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Поклажодавець передає, а Зберігач приймає на зберігання протягом строку цього Договору холодильне обладнання (надалі іменується «Майно») у кількості та загальною вартістю відповідно до акту, що є невід`ємною частиною цього Договору. За місцем розташування м. Одеса, вул. Старосінна площа, 1.

За зберігання майна Поклажодавець сплачує Зберігачу грошові кошти в сумі 1500,00 (одна тисяча п`ятсот гривень 00 коп.) грн./міс. з ПДВ. Розрахунковим періодом є календарний місяць. Розрахунок має бути здійснений Поклажодавцем не пізніше 10-го числа місяця, наступного за розрахунковим. До цієї дата Зберігач має надати Поклажодавцеві акт виконаних робіт (п.1.2 договору).

Право власності на майно до Зберігача не переходить, воно не може бути задіяне в господарському обороті Зберігача (п.1.3 договору).

Передача Майна на зберігання, та повернення його закріплюється актами приймання- передачі, оформленими у двосторонньому порядку (п.1.4 договору).

Пунктами 6.1 та 6.2 договору передбачено, що строк цього договору починає свій перебіг з моменту його підписання та закінчується 03 серпня 2021 року.

Закінчення строку цього договору не звільняє Сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього Договору (п.6.3 договору).

03.08.2020 року між сторонами підписано акт приймання-передачі майна до договору відповідального зберігання № 06/20 від 03.08.2020 року.

Судом досліджено Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 283797048, згідно якої нежитлова будівля за адресою: м. Одеса, пл. Площа Старосінна, 1 загальною площею 12426 кв.м. зареєстровано на праві власності за Державою в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України. Складовими частинами об`єкта нерухомості є: будівля цехц розливу «Б», загальною площею 6230,9 кв.м.; будівля парокотельні «В», загальною площею 1475,9 кв.м.; приміщення для електрозарядки «Е», загальною площею 57,7 кв.м.; склад паливно-змщувальних матеріалів «Ж», загальною площею 63 кв.м.; склад ремонту ящиків «И», загальною площею 1225,2 кв.м.; гараж для ремонту автотранспорту «К», загальною площею 330,2 кв.м.; матеріальний склад «М», загальною площею 779,7 кв.м.; будівля магазину «Українська горілка» «Т», загальною площею 1901,9 кв.м.; будівля лабораторії, майстерні, спиртосховища «У», загальною площе. 361,5 кв.м.; Ѕ будівлі трансформаторної станції «Л»; огорожа, 1-3; споруди, І-VI.

Також судом досліджено витяг з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо державного майна ДБП «Урожай», що є додатком до листа ФДМ України від 27.11.2018 року № 10-15-24228.

Матеріали справи містять технічний паспорт на нежитлові будівлі та споруди за адресою: м. Одеса, площа Старосінна, 1.

Судом досліджено акт обстеження від 01.07.2021 року, яким зафіксовано, що відповідач на підставі договору від 03.08.2020 року, строк дії якого до 01.08.2021 року, займає нерухоме майно площею 25 кв.м. + 120 кв.м. асфальтного покриття за адресою: м. Одеса, площа Старосінна, 1.

Також матеріали справи містять надані позивачем акти наданих послуг: № 27 від 30.09.2021 року на суму 2 000,00 грн за «послуги щодо складування та зберігання за вересень 2021 року»; № 31 від 30.09.2021 року на суму 2 262,50 грн за «відшкодування вартості комунальних послуг за серпень 2021 року»; № 28 від 31.10.2021 року на суму 2 000,00 грн за «послуги щодо складування та зберігання за жовтень 2021 року»; № 53 від 31.10.2021 року на суму 1 025,21 грн за «відшкодування вартості комунальних послуг за вересень 2021 року».

Судом встановлено, що предметом позову є визнання недійсним договору зберігання № 06/20 від 03.08.2020 року та акту приймання-передачі майна від 03.08.2020 року, укладених між сторонами.

Частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, зокрема, з договорів та інших правочинів.

Господарський суд приймає до уваги, що Державне багатопрофільне підприємство "УРОЖАЙ" відноситься до державних підприємств, тобто відповідно до ст. 167 ЦК України, є юридичною особою публічного права.

Статтею 73 ГК України передбачено, що державне унітарне підприємство утворюється компетентним органом державної влади в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини державної власності, як правило, без поділу її на частки, і входить до сфери його управління. Орган державної влади, до сфери управління якого входить підприємство, є представником власника і виконує його функції у межах, визначених цим Кодексом та іншими законодавчими актами. Державні унітарні підприємства діють як державні комерційні підприємства або казенні підприємства.

Державне комерційне підприємство є суб`єктом підприємницької діяльності, діє на основі статуту або модельного статуту і несе відповідальність за наслідки своєї діяльності усім належним йому на праві господарського відання майном згідно з цим Кодексом та іншими законами, прийнятими відповідно до цього Кодексу. Майно державного комерційного підприємства закріплюється за ним на праві господарського відання. - речового права суб`єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених ГК України та іншими законами (частини перша та друга статті 74, частина перша статті 136 ГК України). Власник майна, закріпленого на праві господарського відання за суб`єктом підприємництва, здійснює контроль за використанням та збереженням належного йому майна безпосередньо або через уповноважений ним орган, не втручаючись в оперативно-господарську діяльність підприємства (частина друга статті 136 ГК України).

Крім того, стаття 73 ГК України прямо передбачає, що особливості управління державним унітарним підприємством визначаються Законом України "Про управління об`єктами державної власності".

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" управління об`єктами державної власності - здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб`єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об`єктів, пов`язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб. Стаття З цього Закону майно, яке передане державним комерційним підприємствам, відносить до об`єктів управління державної власності.

З огляду на наведене, закон установлює особливості правового статусу державного підприємства як юридичної особи публічного права та особливості правового режиму майна державного підприємства, до яких застосовується спеціальний порядок правового регулювання, в тому числі й щодо управління майном державного підприємства, розпорядження цим майном, що не дає підстав для їх цілковитого ототожнення з правовим статусом юридичних осіб приватного права та порядком регулювання правового режиму майна юридичних осіб приватного права.

Характерною особливістю правового статусу державного підприємства, правового режиму майна цього підприємства є обмеження на рівні закону його (підприємства) правомочності розпорядження щодо окремих видів майна та наявність спеціальних, закріплених окремим законом, правил управління майном державного підприємства, зокрема й правил щодо розпорядження державним майном у спосіб його відчуження.

З урахуванням вказаного, Державне багатопрофільне підприємство "УРОЖАЙ" має враховувати положення установчих документів та чинного законодавства України, що встановлюють обмеження щодо укладення правочинів, які направленні на розпорядження державним майном.

Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За умовами ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Статтею 235 ЦК України визначено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною 1 стаття 901 ЦК України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

За змістом ст. 283 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у володіння та користування майно для здійснення господарської діяльності. За договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або єдиний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ). Об`єктом оренди можуть бути: державні та комунальні підприємства або їх структурні підрозділи як єдині майнові комплекси, тобто господарські об`єкти із завершеним циклом виробництва продукції (робіт, послуг), відокремленою земельною ділянкою, на якій розміщений об`єкт, та автономними інженерними комунікаціями і системою енергопостачання; нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення); інше окреме індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення, що належить суб`єктам господарювання. До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 284 ГК України визначено, що істотними умовами договору оренди є: об`єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); строк, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань; відновлення орендованого майна та умови його повернення або викупу. Оцінка об`єкта оренди здійснюється за відновною вартістю, крім об`єктів оренди державної та комунальної власності, оцінка яких здійснюється за методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України. Умови договору оренди зберігають свою силу на весь строк дії договору, а також у разі якщо після його укладення законодавством встановлено правила, що погіршують становище орендаря. Реорганізація орендодавця не є підставою для зміни умов або розірвання договору оренди. Строк договору оренди визначається за погодженням сторін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору він вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Закон України «Про оренду державного та комунального майна» (в редакції, чинній станом на 01.07.2019) регулює: організаційні відносини, пов`язані з передачею в оренду майна державних підприємств, установ та організацій, підприємств, заснованих на майні, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності (далі - підприємства), їх структурних підрозділів, та іншого окремого індивідуально визначеного майна, що перебуває в державній та комунальній власності; майнові відносини між орендодавцями та орендарями щодо господарського використання державного майна, майна, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності.

Згідно з ч.6 ст. 1 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (в редакції, чинній станом на 01.07.2019) відносини оренди об`єктів централізованого водо-, теплопостачання і водовідведення, що перебувають у комунальній власності, регулюються цим Законом з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про особливості передачі в оренду чи концесію об`єктів централізованого водо-, теплопостачання і водовідведення, що перебувають у комунальній власності».

У відповідності до ст. 2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (в редакції, чинній станом на 01.07.2019) орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності. Державну політику у сфері оренди здійснюють: Кабінет Міністрів України, а також Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва - щодо державного майна; органи, уповноважені Верховною Радою Автономної Республіки Крим, - щодо майна, яке належить Автономній Республіці Крим; органи місцевого самоврядування - щодо майна, яке перебуває в комунальній власності.

Згідно з ч.1 ст. 5 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (в редакції, чинній станом на 01.07.2019) орендодавцями є: Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва - щодо цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, а також майна, що не увійшло до статутного (складеного) капіталу господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), що є державною власністю, крім майна, що належить до майнового комплексу Національної академії наук України та галузевих академій наук, а також майна, що належить вищим навчальним закладам та/або науковим установам, що надається в оренду науковим паркам та їхнім партнерам; органи, уповноважені Верховною Радою Автономної Республіки Крим та органами місцевого самоврядування управляти майном, - щодо цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, яке відповідно належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності; державне підприємство із забезпечення функціонування дипломатичних представництв та консульських установ іноземних держав, представництв міжнародних міжурядових організацій в Україні Державного управління справами - щодо нерухомого майна та іншого окремого індивідуально визначеного майна цього підприємства, що передається дипломатичним представництвам та консульським установам іноземних держав, представництвам міжнародних міжурядових організацій в Україні; підприємства, установи та організації - щодо нерухомого майна, загальна площа якого не перевищує 200 квадратних метрів на одне підприємство, установу, організацію, та іншого окремого індивідуально визначеного майна.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (в редакції, чинній станом на 01.07.2019) істотними умовами договору оренди є: об`єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); термін, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань, якщо їх нарахування передбачено законодавством; відновлення орендованого майна та умови його повернення; виконання зобов`язань; забезпечення виконання зобов`язань - неустойка (штраф, пеня), порука, завдаток, гарантія тощо; порядок здійснення орендодавцем контролю за станом об`єкта оренди; відповідальність сторін; страхування орендарем взятого ним в оренду майна; обов`язки сторін щодо забезпечення пожежної безпеки орендованого майна. Укладений сторонами договір оренди в частині істотних умов повинен відповідати типовому договору оренди відповідного майна. Типові договори оренди державного майна розробляє і затверджує Фонд державного майна України, типові договори оренди майна, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності, затверджують відповідно Верховна Рада Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування. За згодою сторін у договорі оренди можуть бути передбачені й інші умови. Умови договору оренди є чинними на весь строк дії договору і у випадках, коли після його укладення (приведення у відповідність з цим Законом) законодавством встановлено правила, які погіршують становище орендаря. Реорганізація орендодавця не є підставою для зміни умов чи розірвання договору оренди.

Статтею 13 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (в редакції, чинній станом на 01.07.2019) передбачено, що передача об`єкта оренди орендодавцем орендареві здійснюється у строки і на умовах, визначених у договорі оренди. Орендоване майно (крім таких видів нерухомого майна, як приміщення, частини будівель, споруд, а також іншого окремого індивідуально визначеного майна) включається до балансу орендаря із зазначенням, що це майно є орендованим. Орендовані приміщення, частини будівель, споруд та інше окреме індивідуально визначене майно залишаються на балансі підприємства чи господарського товариства, створеного у процесі приватизації (корпоратизації), із зазначенням, що це майно передано в оренду, та зараховується на позабалансовий рахунок орендаря із зазначенням, що це майно є орендованим. Якщо орендодавець у строки і на умовах, визначених у договорі оренди, не передасть орендареві об`єкт оренди, орендар має право вимагати від орендодавця передачі об`єкта та відшкодування збитків, завданих затриманням передачі, або відмовитися від договору і вимагати відшкодування збитків, завданих йому невиконанням договору оренди. Орендодавець зобов`язаний передати орендарю об`єкт оренди в комплекті та у стані, що відповідають істотним умовам договору оренди та призначенню майна, і повідомити орендаря про особливі властивості та недоліки майна, які йому відомі і які можуть бути небезпечними для життя, здоров`я, майна орендаря або інших осіб чи призвести до пошкодження самого майна під час користування ним.

Відповідно до ч.1 ст. 19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (в редакції, чинній станом на 01.07.2019) орендар за користування об`єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності.

Закон України «Про оренду державного та комунального майна» (в чинній редакції) регулює: правові, економічні та організаційні відносини, пов`язані з передачею в оренду майна, що перебуває в державній та комунальній власності, майна, що належить Автономній Республіці Крим, а також передачею права на експлуатацію такого майна; майнові відносини між орендодавцями та орендарями щодо господарського використання майна, що перебуває в державній та комунальній власності, майна, що належить Автономній Республіці Крим. Дія цього Закону не поширюється на відносини концесії державного та комунального майна.

Відповідно до ч.2 ст. 4 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (в чинній редакції) орендодавцями є: а) Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва - щодо єдиних майнових комплексів, нерухомого майна (будівель, споруд, їх окремих частин), а також майна, що не увійшло до статутного капіталу, що є державною власністю (крім майна, що належить до майнового комплексу Національної академії наук України та національних галузевих академій наук, а також майна, що належить вищим навчальним закладам та/або науковим установам, що надається в оренду науковим паркам та їхнім партнерам, та інших випадків, передбачених галузевими особливостями оренди майна); б) органи, уповноважені Верховною Радою Автономної Республіки Крим, - щодо єдиних майнових комплексів, нерухомого майна та майна, що не увійшло до статутного капіталу, яке належить Автономній Республіці Крим; в) органи, уповноважені представницькими органами місцевого самоврядування, - щодо єдиних майнових комплексів, нерухомого майна і споруд, майна, що не увійшло до статутного капіталу, яке перебуває у комунальній власності; г) балансоутримувачі - щодо: нерухомого майна, загальна площа якого не перевищує 400 квадратних метрів на одного балансоутримувача, якщо менший розмір площі не встановлено рішенням представницького органу місцевого самоврядування - щодо об`єктів комунальної власності або галузевими особливостями оренди майна; нерухомого майна для організації та проведення науково-практичних, культурних, мистецьких, громадських, суспільних та політичних заходів - на строк, що не перевищує п`яти календарних днів протягом шести місяців, а також щодо майна, яке передається суб`єктам виборчого процесу для проведення публічних заходів (зборів, дебатів, дискусій) під час та на період виборчої кампанії; нерухомого майна для організації та проведення науково-практичних, культурних, мистецьких, громадських, суспільних та політичних заходів - на строк, що не перевищує 30 календарних днів протягом одного року щодо кожного орендаря, якщо балансоутримувачем є державне або комунальне підприємство, установа, організація, що здійснює діяльність з організування конгресів і торговельних виставок; іншого окремого індивідуально визначеного майна; ґ) державне підприємство із забезпечення функціонування дипломатичних представництв та консульських установ іноземних держав, представництв міжнародних міжурядових організацій в Україні Державного управління справами - щодо нерухомого майна та іншого окремого індивідуально визначеного майна цього підприємства, що передається дипломатичним представництвам та консульським установам іноземних держав, представництвам міжнародних міжурядових організацій в Україні.

Згідно з ч.1 ст. 5 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (в чинній редакції) етапність передачі в оренду державного та комунального майна передбачає: прийняття рішення щодо наміру передачі майна в оренду; внесення інформації про потенційний об`єкт оренди до ЕТС; прийняття рішення про включення потенційного об`єкта оренди до одного із Переліків; опублікування інформації про потенційний об`єкт оренди, щодо якого прийнято рішення про включення до одного з Переліків, в ЕТС; розміщення в ЕТС оголошення про передачу майна в оренду; проведення аукціону на право оренди майна або передача об`єкта в оренду без проведення аукціону, укладення та публікація в ЕТС договору оренди.

Відповідно до ч.2 ст. 5 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (в чинній редакції) порядок передачі в оренду державного та комунального майна, включаючи особливості передачі його в оренду (далі - Порядок передачі майна в оренду) визначається Кабінетом Міністрів України за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері реалізації майна (майнових прав, інших активів) або прав на нього на конкурентних засадах у формі аукціонів, у тому числі електронних аукціонів, та здійснює контроль за її реалізацією. Особливості передачі в оренду комунального майна, передбачені цим Законом, додатково можуть визначатися рішенням представницьких органів місцевого самоврядування з урахуванням вимог і обмежень, передбачених цим Законом і Порядком передачі майна в оренду.

Частиною 1 статті 8 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (в чинній редакції) передбачено, що вартістю об`єкта оренди для цілей визначення стартової орендної плати є його балансова вартість станом на останнє число місяця, який передує даті визначення стартової орендної плати.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (в чинній редакції) стартова орендна плата за об`єкт оренди визначається згідно з Порядком передачі майна в оренду. Забороняється передавати державне або комунальне майно в безоплатне користування або позичку. Строк договору оренди не може становити менше п`яти років, крім випадків, визначених Порядком передачі майна в оренду.

Згідно з ч.1 ст. 12 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (в чинній редакції) Орендодавець оприлюднює в ЕТС оголошення про передачу майна в оренду на аукціоні в таких випадках та у такі строки: протягом 20 робочих днів з дати включення об`єкта оренди до Переліку першого типу, якщо включення такого об`єкта до Переліку відбулося за заявою потенційного орендаря згідно з частиною другою статті 6 цього Закону; протягом 20 робочих днів з дати подання потенційним орендарем заяви на оренду майна згідно з частиною першою статті 11 цього Закону; у будь-який час після включення об`єкта оренди до Переліку першого типу, якщо включення такого об`єкта до Переліку відбулося за власною ініціативою (ініціативою балансоутримувача, уповноваженого органу управління або орендодавця) і щодо якого відсутня заява на оренду майна, передбачена частиною першою статті 11 цього Закону.

За умовами ч.1 ст. 13 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (в чинній редакції) Об`єкти державної та комунальної власності передаються в оренду за результатами проведення аукціону виключно в ЕТС, у тому числі аукціону, предметом якого є право на продовження договору оренди об`єкта згідно із статтею 18 цього Закону. Порядок функціонування ЕТС, порядок та строки передачі майна в оренду, подання заяв на участь в аукціоні, проведення аукціонів, розмір, порядок та строки сплати, повернення гарантійних, реєстраційних внесків, плати за участь в аукціоні (винагороди оператора), порядок та строки підписання, опублікування протоколу та договору оренди за результатами аукціону визначаються Порядком передачі майна в оренду. Адміністратор ЕТС визначається Кабінетом Міністрів України за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері реалізації майна (майнових прав, інших активів) або прав на нього на конкурентних засадах у формі аукціонів, у тому числі електронних аукціонів, а також здійснює контроль за її реалізацією. Адміністратор ЕТС не може бути власником, засновником або пов`язаною особою з особою оператора електронного майданчика. Поєднання функцій адміністратора ЕТС та оператора електронного майданчика в одній особі забороняється.

Відповідно до ч.1 ст. 15 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (в чинній редакції) право на отримання в оренду державного та комунального майна без проведення аукціону мають: органи державної влади та органи місцевого самоврядування, інші установи і організації, діяльність яких фінансується за рахунок державного або місцевих бюджетів; релігійні організації для забезпечення проведення релігійних обрядів та церемоній; Пенсійний фонд України та його органи; дипломатичні представництва, консульські установи іноземних держав, представництва міжнародних міжурядових організацій в Україні для виконання функцій дипломатичного представництва, консульських і статутних функцій міжнародних міжурядових організацій.

Згідно з ч.2 ст. 15 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (в чинній редакції) право на отримання в оренду державного та комунального майна, що не міститься в Переліку першого типу, без проведення аукціону також мають: музеї; державні та комунальні підприємства, установи, організації у сфері культури і мистецтв чи громадські організації у сфері культури і мистецтв (у тому числі національні творчі спілки або їх члени під творчі майстерні); заклади освіти всіх форм власності, що мають ліцензію на провадження освітньої діяльності; громадські організації ветеранів для розміщення реабілітаційних установ для ветеранів; реабілітаційні установи для осіб з інвалідністю та дітей з інвалідністю для розміщення таких реабілітаційних установ; державні та комунальні спеціалізовані підприємства, установи та заклади соціального обслуговування, що надають соціальні послуги відповідно до Закону України «Про соціальні послуги»; державні видавництва і підприємства книгорозповсюдження; вітчизняні видавництва та підприємства книгорозповсюдження, що забезпечують підготовку, випуск та (чи) розповсюдження не менш як 50 відсотків книжкової продукції державною мовою (за винятком видань рекламного та еротичного характеру); народні депутати України і депутати місцевих рад для розміщення громадської приймальні; потенційні орендарі для організації та проведення науково-практичних, культурних, мистецьких, громадських, суспільних та політичних заходів на строк, що не перевищує п`яти календарних днів протягом шести місяців, а також щодо майна, яке передається суб`єктам виборчого процесу з метою проведення публічних заходів (зборів, дебатів, дискусій) під час та на період виборчої кампанії; потенційні орендарі для організації та проведення науково-практичних, культурних, мистецьких, громадських, суспільних та політичних заходів на строк, що не перевищує 30 календарних днів протягом одного року щодо кожного орендаря, якщо балансоутримувачем є державне або комунальне підприємство, установа, організація, що здійснює діяльність з організації конгресів і торговельних виставок; державні та комунальні спортивні клуби, дитячо-юнацькі спортивні школи, школи вищої спортивної майстерності, центри олімпійської підготовки, центри студентського спорту закладів вищої освіти, фізкультурно-оздоровчі заклади, центри фізичного здоров`я населення, центри фізичної культури і спорту осіб з інвалідністю, а також бази олімпійської, паралімпійської та дефлімпійської підготовки; громадські об`єднання фізкультурно-спортивної спрямованості, що є неприбутковими організаціями, внесеними до Реєстру неприбуткових установ та організацій, утворені ними спортивні клуби (крім спортивних клубів, що займаються професійним спортом), дитячо-юнацькі спортивні школи, школи вищої спортивної майстерності, центри олімпійської підготовки, центри студентського спорту закладів вищої освіти, центри фізичної культури і спорту осіб з інвалідністю, що є неприбутковими організаціями, внесеними до Реєстру неприбуткових установ та організацій, - виключно для проведення спортивних заходів або надання фізкультурно-спортивних послуг; потенційні орендарі для організації та надання послуг з метою боротьби та протидії поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) на період дії карантину, зумовленого протидією поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19); молодіжні та дитячі громадські об`єднання, які протягом останніх двох років, що передують року звернення, співпрацюють з органами державної влади та/або органами місцевого самоврядування щодо виконання державних цільових, регіональних, місцевих та інших програм у сфері молодіжної політики; молодіжні центри, що є неприбутковими установами державної та комунальної форм власності.

Відповідно до п.2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про оренду державного та комунального майна» договори оренди державного або комунального майна, укладені до набрання чинності цим Законом, продовжуються в порядку, передбаченому законодавством, яке діяло до дати набрання чинності цим Законом, до дати, яка наступить раніше: набрання чинності рішенням Кабінету Міністрів України чи рішенням представницького органу місцевого самоврядування (щодо договорів оренди комунального майна, розташованого в межах відповідної територіальної громади), передбаченим абзацом п`ятим частини другої статті 18 цього Закону, або 1 липня 2020 року. Після настання однієї з дат, яка відповідно до цього пункту наступить раніше, але у будь-якому випадку не раніше дня введення в дію цього Закону, договори оренди продовжуються в порядку, визначеному цим Законом. Договори оренди державного та комунального майна, укладені до набрання чинності цим Законом, зберігають свою чинність та продовжують діяти до моменту закінчення строку, на який вони були укладені.

Здійснивши аналіз умов договору зберігання №06/20 від 03.08.2020 року, господарський суд дійшов висновку, що цей договір містить елементи різних договорів, а саме про надання послуг та про оренду нерухомого майна, що належить до державної форми власності.

Як встановлено судом, умови укладеного між сторонами договору зберігання № 06/20 від 03.08.2020 року, визначають домовленість сторін щодо передачі позивачем у строкове платне користування відповідача об`єкту нерухомості, що перебуває у власності держави та у позивача на праві господарського віддання. При цьому обставини укладення договору саме з метою отримання нерухомого майна у тимчасове платне користування не спростовані відповідачем.

Приймаючи до уваги зміст спірного договору та встановлені обставини справи, господарський суд дійшов висновку, що оскільки зміст оскаржуваного договору передбачає передачу у користування (в оренду) нерухомого майна, що перебуває у державній власності, до спірних відносин підлягають застосуванню норми Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

Так, положеннями Закону України «Про оренду державного та комунального майна» передбачений відповідний порядок укладення договору оренди державного майна, докази дотримання якого при укладенні спірного договору матеріали справи не містять.

Враховуючи вищевикладене, оскільки спірний договір зберігання № 06/20 від 03.08.2020 року, які передбачають передання в оренду нерухомого майна, що належить до державної власності, суперечать вимогам Закону України «Про оренду державного та комунального майна», господарський суд дійшов висновку про наявність достатніх підстав для визнання їх недійсними.

При цьому, суд зауважує, що враховуючи площу об`єкта, яка була передана відповідачу у користування, позивачем не доведена обставина відсутності у позивача повноважень на укладення договору, оскільки законом передбачено, що орендодавцями, в тому числі, є підприємства, установи та організації - щодо нерухомого майна, загальна площа якого не перевищує 200 квадратних метрів на одне підприємство, установу, організацію, та іншого окремого індивідуально визначеного майна.

Частиною першою статті 216 Цивільного кодексу України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Статтею 236 Цивільного кодексу України визначено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

Відтак, законодавство встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення. І відповідно до статті 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палата Верховного Суду від 27.11.2018 р. у справі № 905/1227/17.

Проаналізувавши встановлені обставини в їх сукупності, господарський суд приходить до висновку, що сторони, укладаючи договір зберігання № 06/20 від 03.08.2020 року, не мали наміру реального настання правових наслідків, на які мав бути спрямований укладений правочин. Об`єднання в спірному договорі декількох видів правочинів було направлено на передання відповідачу в платне користування нерухомого майна, яке належить державі, без дотримання відповідного порядку як того вимагає чинне законодавство України.

У зв`язку із чим, господарський суд приходить до висновку про недійсність договору зберігання № 06/20 від 03.08.2020 року, а відтак позовні вимоги Державного багатопрофільного підприємства "УРОЖАЙ" підлягають задоволенню, так як обґрунтовані та доведені.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивач при пред`явленні позову сплатив судовий збір у розмірі 2 270,00 грн., що вбачається із платіжного доручення № 257 від 13.10.2021 року.

Таким чином, враховуючи висновок суду про задоволення позовних вимог Державного багатопрофільного підприємства "УРОЖАЙ" у повному обсязі, судовий збір у розмірі 2 270,00 грн підлягає стягненню з відповідача.

Стосовно вимог Державного багатопрофільного підприємства "УРОЖАЙ" про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 5 500,00 грн., суд зазначає наступне.

За приписами п. 12 ч. 3 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України відшкодування судових витрат стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, є однією з засад господарського судочинства.

Відповідно до ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною 3 ст. 123 ГПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно зі ст. 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Вказаною статтею передбачено, якими доказами заявник повинен підтверджувати розмір витрат на професійну правничу допомогу. У разі недотримання заявником вимог частини 4 вказаної статті щодо співмірності розміру заявлених до відшкодування витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт, суд має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката лише за клопотанням сторони. Суд враховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Вказана правова позиція викладена в постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, від 22.11.2019 у справі №902/347/18, від 06.12.2019 у справі № 910/353/19.

Відповідно до ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

За правилами ч. 9 ст. 129 ГПК України, у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Як вбачається з матеріалів справи, з метою захисту порушених прав, між позивачем та АО «ТДС ГРУП» 08.07.2021 року укладено договір про надання правової допомоги № 170, за умовами якого клієнт доручає, а адвокатське об`єднання приймає на себе зобов`язання надати правову допомогу в обсязі та на умовах, передбачених даним договором.

Для надання юридичної допомоги клієнту, адвокатське об`єднання призначає: адвоката Чекмарьову Л.Ю., адвоката Тарановського Д.С., співробітницю Наумову Ю.А. /п. 2.3 договору/.

За надання передбачених договором послуг клієнт виплачує адвокатському об`єднанню оплату у розмірі 20 000,00 грн щомісячно до 15 числа поточного місяця з моменту підписання вказаного договору /п. 6.1 договору/. За надавання послуг адвокатським об`єднанням та приймання їх результату клієнтом оформлюється актом приймання-передачі наданих послуг, який підписується сторонами /п. 6.2 договору/.

Договір набуває чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2021 року /п. 8.1 договору/.

Судом досліджено наданий позивачем попередній розрахунок згідно договору № 170 про надання правової допомоги від 08.07.2021 року, за яким детальний розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс становить 5 000,00 грн, з яких: 1500,00 грн - підготовка позовної заяви, 1 000,00 грн - збір доказів, 500,00 грн - пошук судової практики, 1500,00 грн - участь у судових засіданнях біля 5 штук, 500,00 грн - підготовка відповіді на відзив.

Також судом досліджено виписку по рахунку від 18.08.2021 року про сплату позивачем грошових коштів у розмірі 20 000,00 грн з призначенням платежу: «сплата за юридичні послуги зг. рах. № 2 від 18.07.2021 року без ПДВ».

Матеріали справи містять також ордер серії ОД №694214 від 12.10.2021 року на представництво інтересів позивача адвокатом Чекмарьовою Л.Ю. на підставі договору № 170 від 08.07.2021 року.

Судом встановлено, що саме адвокатом Чекмарьовою Л.Ю. підписано позовну заяву у даній справі та участь у судових засіданнях від позивача приймала також адвокат Чекмарьова Л.Ю.

Крім того, матеріали справи містять ордер серії ОД №640059 від 09.12.2021 року на представництво інтересів позивача адвокатом Михайленко М.М.

Судом досліджено акт приймання-передачі наданих послуг від 03.02.2022 року по договору № 170 про надання правової допомоги від 08.07.2021 року, яким сторони визначили, що загальна вартість юридичних послуг, зазначених в п. 1 цього Акту складає 5 500,00 грн, які були перераховані в якості авансового платежу 18.08.2021 року.

Матеріали справи також містять детальний опис послуг до договору № 170 про надання правової допомоги від 08.07.2021 року, відповідно до якого: участь у п`яти судових засіданнях оцінена вартістю у розмірі 1 500,00 грн.

Судом встановлено, що представник позивача був присутній у судових засіданнях 17.11.2021 року, 30.11.2021 року, 17.02.2022 року. Тобто, у трьох судових засіданнях.

За таких обставин, враховуючи участь представника позивача лише у трьох судових засіданнях, а не у п`яти, як зазначено у детальному описі послуг, господарський суд приходить до висновку, що витрати позивача у цій частині становлять 900,00 грн /300,00 грн за кожне із 3х судових засідань/.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Господарський суд зазначає, що факт виконання адвокатом позивача умов договору про надання правничої допомоги від 08.07.2021 року підтверджується зібраними та поданими до справи доказами.

Статтею 126 ГПК України передбачено, якими доказами заявник повинен підтверджувати розмір витрат на професійну правничу допомогу. У разі недотримання заявником вимог частини 4 вказаної статті щодо співмірності розміру заявлених до відшкодування витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт, суд має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката лише за клопотанням сторони. Суд враховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Вказана правова позиція викладена в постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, від 22.11.2019 у справі №902/347/18, від 06.12.2019 у справі № 910/353/19.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».

За таких обставин, господарський суд приходить до висновку, що позивачу підлягають відшкодуванню витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4 900,00 грн, оскільки представник позивача була присутня у трьох судових засіданнях, а не на п`яти судових засіданнях, як вказано в детальному описі послуг до договору № 170 про надання правової допомоги від 08.07.2021 року.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 74-75, 129, 145, 237-241 Господарського процесуального кодексу України суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги державного багатопрофільного підприємства "УРОЖАЙ" - задовольнити у повному обсязі.

2. Визнати недійсним договір зберігання № 06/20 від 03.08.2020 року, укладений між державним багатопрофільним підприємством "УРОЖАЙ" /, адреса - 65044, м. Одеса, Французький бульвар, 10, e-mail: / та фізичною особою-підприємцем Христовським Юрієм Володимировичем /РНОКПП НОМЕР_1 , адреса - 67571, адреса -

АДРЕСА_1/ 3 . Стягнути з фізичної особи-підприємця Христовського Юрія Володимировича /РНОКПП НОМЕР_1 , адреса - 67571, адреса - АДРЕСА_1 / на користь державного багатопрофільного підприємства "УРОЖАЙ" /, адреса - 65044, м. Одеса, Французький бульвар, 10, e-mail: / судові витрати у розмірі 7 170,00 грн /сім тисяч сто сімдесят гривень 00 копійок/, з яких: 4 900,00 грн - витрати на правничу допомогу; 2 270,00 грн - судовий збір.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 28 лютого 2022 р.

Суддя Н.Д. Петренко