ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2022 року Справа № 903/722/21

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Павлюк І.Ю., суддя Демидюк О.О. , суддя Савченко Г.І.

без виклику сторін у справі

розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

на рішення Господарського суду Волинської області, ухваленого 09.11.21р. суддею Слободян О. Г. о 15:52 год. у м.Луцьку, повний текст складено 11.11.21р.

у справі № 903/722/21

за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до Підприємства теплових мереж "Ковельтепло"

про стягнення 2016 грн. 07 коп. збитків

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Волинської області від 09.11.2021р. по справі №903/722/21 у позові Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до Підприємства теплових мереж "Ковельтепло" про стягнення 2016,07грн. збитків - відмовлено повністю.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням, Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржене рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити. Крім того, просить судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на відповідача. Також, одночасно з апеляційною скаргою скаржник заявив клопотання про поновлення пропущеного строку подання апеляційної скарги.

Мотивуючи апеляційну скаргу, скаржник зазначає, зокрема, наступне:

- вважає, що рішення місцевого господарського суду ухвалене з порушенням норм чинного законодавства;

- вказує, що підставами апеляційного оскарження рішення Господарського суду Волинської області від 09.11.2021р. у справі №903/722/21 відповідно до ст.277 Господарського процесуального кодексу України є: неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права - застосування закону, який не підлягав застосуванню (статей 224, 225 Господарського кодексу України), а також незастосування закону, який підлягав застосуванню (статті 230, 231 ГК України та норми статей 546-551 Цивільного кодексу України) при наданні правової кваліфікації спірним правовідносинам; та порушення норм процесуального права статей 13, 86, 236 ГПК України в контексті забезпечення повноти і всебічності з`ясування обставин справи з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, що призвело до неправильного вирішення справи;

- зазначає, що без дослідження і з`ясування наведених обставин в кінцевому підсумку суд першої інстанції в порушення приписів ст.237 ГПК України неправильно визначив норму, яку належало застосувати до спірних правовідносин;

- обґрунтовує, що загальний розмір збитків, нарахованих позивачем внаслідок неналежного виконанням відповідачем умов п.2.1 договору (фактичний обсяг використаного відповідачем природного газу в розрахунковому періоді в об`ємі, меншому від замовленого), розрахований на підставі пунктів 3.13 та 5.7 договору і пункту 1 Розділу VI Правил, складає 2 016,07грн. (в т.ч. червень 2019р. - 1 177,95грн.; серпень 201р.9 - 838,12грн.);

- зауважує, що за положеннями Господарського кодексу України господарське правопорушення може полягати як у порушенні нормативно встановлених правил здійснення господарської діяльності, так і у порушенні договірних зобов`язань. Господарсько-правова відповідальність за порушення договірних зобов`язань також поділяється на встановлену законом і договірну. Необхідною умовою застосування такої відповідальності є визначення у законі чи у договорі управненої та зобов`язаної сторони, виду правопорушення, за вчинення якого застосовується відповідальність, штрафні санкції і конкретний їх розмір;

- додає, що під час співіснування норми ч.5 ст.225 ГК України і п.1 розділу VI Правил постачання природного газу в судовій практиці по суті не виникало правових колізій чи конкуренції у правозастосуванні із нормою ст.231 ГК України;

- зазначає, що відшкодування збитків є однією з форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною в силу правил ст.22 ЦК України, оскільки частиною 1 цієї статті визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування;

- вважає, що незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови в позові, оскільки згідно з принципом jura novit curia неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм;

- стверджує, що суд, з`ясувавши під час розгляду справи те, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини;

- вказує, що наявність наведених якісно відмінних ознак передбачених Правилами постачання природного газу і договором збитків виключає застосування до спірних правовідносин ст.22 ЦК України та ст.224 ГК України, які визначають збитки як одну з форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною і виражається в об`єктивному зменшенні будь-яких майнових благ сторони, що обмежує його інтереси як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також у не одержаних кредитором доходах, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником;

- вважає, що визначення правової природи і вирішення спору в цілому щодо стягнення передбачених Правилами постачання природного газу і договором збитків повинне відбуватися із застосуванням статей 199, 230, 231, 232 ГК України і статей 546, 547, 548, 549 ЦК України, які визначають відповідно штрафну санкцію як один з видів господарських санкцій та штраф (як одну з форм неустойки) у разі неналежного виконання господарського зобов`язання;

- покликається на те, що в даному випадку за своєю правовою природою визначені пунктом 3.13 договору грошові нарахування, які здійснюються за умови неналежного виконання позивачем своїх договірних зобов`язань в частині використання природного газу у меншому чи більшому об`ємах ніж визначено договором є штрафною санкцією, а не відшкодуванням збитків;

- зауважує, що оскаржуване рішення не містить висновків щодо правової природи збитків, застосованих сторонами в тексті договору і в Правилах постачання природного газу, виконання імперативних приписів яких зумовило застосування терміну "збитки", а також не надано оцінки відповідним доводам позивача щодо спеціального правового регулювання, пов`язаного з впровадженням відповідальності за недотримання процедури споживання визначеного в договорі обсягу природного газу. Разом з тим, без дослідження і з`ясування наведених вище обставин в контексті необхідності встановлення дійсної правової природи передбачених договором і Правилами постачання природного газу збитків, від яких залежить правильне вирішення цієї справи, та без надання їм належної правової оцінки, висновок про необґрунтованість вимог позивача слід вважати передчасним, а ухвалене у справі рішення не можна вважати правомірними та обґрунтованим;

- стверджує, що не з`ясувавши відповідних обставин та не дослідивши пов`язані з ними аргументи позивача і докази, суд допустив порушення норм процесуального права, а саме статей 13, 86, ч.5 ст.236 ГПК України, щодо повного та всебічного дослідження обставин, доказів та аргументів сторін, що мають значення для правильного розгляду позовних вимог НАК "Нафтогаз України";

- додає, що суд першої інстанції застосував занадто спрощений формальний підхід при визначенні подібності відносин і неправомірно застосував при вирішенні спору наведені вище загальнотеоретичні узагальнені "висновки за результатами розгляду касаційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд" (підпункт "в" п.3 ч.1 ст.315 ГПК України), які в контексті обставин справи і нормативно-правової кваліфікації спірних правовідносин не можна віднести до висновків Верховного Суду саме щодо застосування конкретних норм права (ч.4 ст.236 ГПК України). Крім того, в порушення приписів ч.4 ст.236 ГПК України судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення враховані правові висновки Північно-західного апеляційного господарського суду, викладені в постанові від 22.07.2021р. у справі №924/1437/20, натомість взагалі залишив без будь-якої реакції наведені позивачем діаметрально протилежні за змістом правові висновки, викладені в постанові Північного апеляційного господарського суду від 09.11.2021р. у справі №911/1209/21.

Листом Північно-західного апеляційного господарського суду №903/722/21/7965/21 від 08.12.2021р. матеріали справи №903/722/21 витребувано з Господарського суду Волинської області.

16.12.2021р. до Північно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №903/722/21.

Ухвалою Північно - західного апеляційного господарського суду від 20.12.2021р. апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Волинської області від 09.11.2021р. у справі №903/722/21 залишено без руху та встановлено скаржнику строк для усунення недоліків апеляційної скарги та надання суду відповідних доказів, зокрема, доказів сплати судового збору у встановленому порядку і розмірі.

Надалі, 04.01.2022р. на поштову адресу Північно - західного апеляційного господарського суду від Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на виконання ухвали Північно - західного апеляційного господарського суду від 20.12.2021р. надійшла заява з додатками, зокрема, із платіжним дорученням від 28.12.2021р. № про сплату судового збору в сумі 3405,00грн..

Ухвалою Північно - західного апеляційного господарського суду від 05.01.2022р. поновлено строк на подання апеляційної скарги Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Волинської області від 09.11.2021р. у справі №903/722/21, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Волинської області від 09.11.2021р. у справі №903/722/21, ухвалено розглянути апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Волинської області від 09.11.2021р. у справі №903/722/21 без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження та запропоновано відповідачу у справі подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в порядку ст.263 ГПК України.

17.01.2022р. на електронну та 25.01.2022р. на поштову адресу Північно-західного апеляційного господарського суду від Підприємства теплових мереж "Ковельтепло" надійшов письмовий відзив від 17.01.2022р. №44 на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Волинської області від 09.11.2021р. у справі №903/722/21 без змін.

Зокрема, обґрунтовуючи поданий відзив відповідач покликається на те, що враховуючи відсутність достовірних доказів, які б свідчили про наявність у діях відповідача повного складу цивільного правопорушення, вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні заявлених АТ "НАК "Нафтогаз України" позовних вимог про стягнення збитків у розмірі 2016,07грн.. Також, повідомляє, що відповідач повністю розрахувалося за спожитий природний газ по даному договору №3412/18-ТЕ-2 від 02.10.2018р.. Також зазначає, що скаржник не погоджується з відмовою в стягнення збитків, оскільки вважає, що суд першої інстанції дійшов до неправильного висновку про те, що збитки, передбачені Правилами №2496 та договором, нараховуються із застосуванням статей 22, 623 ЦК України та ст.224 ГК України, тоді, як має застосовуватися ст.ст.546, 547, 548, 549 ЦК України та ст.ст.199, 230, 231, 232 ГК України, які визначають штраф, як одну з форм неустойки. Натомість, відносини у сфері виконання природного газу регулюються Законом України "Про ринок природного газу", який є спеціальним нормативно-правовим актом та Правилами №2496 постачання природного газу, в тому числі щодо стягнення збитків, які є спеціальними та діють в окремій сфері господарювання, мають пріоритет у нормозастосуванні перед нормами ЦК України та ГК України. Однак, такі твердження АТ "НАК "Нафтогаз України" спростовуються висновками Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду по справі №904/6999/20, а саме в ухвалі від 24.12.2021р. Верховний Суд визначив: "Верховний Суд зауважує, що існує сформована практика суду касаційної інстанції щодо застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах щодо відшкодування збитків споживачем, що не є побутовим, постачальнику природного газу із урахуванням приписів розділу VI Правил №2496, а саме у постановах Верховного Суду від 25.03.2021р. у справі №910/4608/20, від 25.08.2021р. у справі №911/3215/20, від 21.09.2021р. у справі №904/6992/20, від 26.10.2021р. у справі №904/6985/20 та від 16.12.2021р. у справі №911/3214/20. Отже, вважає, що Господарський суд Волинської області оцінив подані докази повно, всебічно й об`єктивно розглянувши всі обставини справи в їх сукупності, а тому дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Згідно із ст.269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні оскаржуваного рішення суду, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та свідчать матеріали справи, 02.10.2018р. між НАК "Нафтогаз України" (постачальник) та ПТМ "Ковельтепло" (споживач) укладений договір №3412/18-ТЕ-2 постачання природного газу (далі - договір), згідно п.1.1 якого, постачальник зобов`язався поставити споживачеві у 2018 році природний газ, а споживач зобов`язався оплатити його на умовах цього договору.

Також, додатковими угодами №№1-18 сторонами вносилися відповідні зміни до договору, зокрема додатковою угодою №4 від 03.12.2018р. розділи 1-12 викладені в новій редакції.

Відповідно до п.1.2 договору, природний газ, що поставляється за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню.

Згідно п.2.1 договору (в редакції додаткової угоди №11 від 24.06.2019р.), постачальник повинен був передати природний газ споживачу протягом червня 2019 року в обсязі 42,0тис.куб.м; протягом серпня 2019р. (в редакції додаткової угоди №16 від 30.08.2019р.) - 97,0тис.куб.м..

У відповідності до п.2.2 договору, споживач підтверджує, що замовлені обсяги природного газу, які визначені пунктом 2.1 цього договору, повністю покривають потреби споживача у відповідних розрахункових періодах. Споживач самостійно визначає обсяги, зазначені в пункті 2.1 договору, а також несе відповідальність за правильність їх визначення.

Пунктом 2.4 договору визначено. що перегляд та коригування замовлених споживачем обсягів природного газу за цим договором може відбуватися за ініціативою споживача шляхом підписання додаткової угоди, в тому числі протягом відповідного розрахункового періоду, але не пізніше останнього робочого дня розрахункового періоду. Для цього споживач зобов`язаний надати постачальнику не пізніше ніж за три робочі дні до кінця місяця постачання газу два екземпляри оформленої додаткової угоди.

Споживач зобов`язується самостійно контролювати обсяги використання природного газу і своєчасно обмежувати (припиняти) використання природного газу у разі перевищення замовлених обсягів або своєчасно надавати додаткові угоди на коригування замовлених обсягів за цим Договором.

Приймання-передача газу, переданого постачальником споживачу у відповідному розрахунковому періоді, оформлюється актом приймання-передачі газу (п.3.8 договору).

Згідно п.5.1 договору (в редакції додаткової угоди №4 від 03.12.2018р. до договору) оплата за газ здійснюється споживачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом розрахункового періоду. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем постачання газу.

Також, у п.1 додаткової угоди №5 від 18.03.2019р. сторони договору узгодили застосування з 01.03.2019р., зокрема, пунктів 3.13, 5.7 договору (в редакції додаткової угоди №4 від 03.12.2018р.).

У відповідності до п.3.13 договору (в редакції додаткової угоди №4 від 03.12.2018р.), якщо за підсумками розрахункового періоду фактичний обсяг використаного відповідачем природного газу більше ніж на 5% відрізняється від замовленого обсягу газу на відповідний період (зазначений в п.2.1 договору), споживач зобов`язаний відшкодувати постачальнику збитки в порядку, визначеному п.5.7 договору. При цьому, розмір, збитків визначається таким чином:

3.13.1 якщо фактичний об`єм (обсяг) використання природного газу буде менший від замовленого обсягу природного газу, споживач зобов`язаний відшкодувати постачальнику збитки у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від вартості недовикористаного обсягу газу за звітний (розрахунковий) період;

3.13.2 якщо фактичний об`єм (обсяг) використання природного газу буде перевищувати замовлений обсяг природного газу на цей період, споживач зобов`язаний відшкодувати збитки за перевищення об`єму (обсягу) природного газу, що розраховується за формулою: В = (Vф-Vп) х Ц х К, де: Vф - об`єм (обсяг) природного газу, який фактично поставлений постачальником споживачу протягом розрахункового періоду за цим договором відповідно до акту приймання-передачі природного газу; Vп - замовлений обсяг природного газу на розрахунковий період, зазначений в п.2.1 договору; Ц - ціна природного газу за цим договором; К - коефіцієнт, який дорівнює 0,5.

Пунктом 5.7 договору (в редакції додаткової угоди №4 від 03.12.2019) встановлено, що відшкодування постачальнику вартості збитків, розрахованих відповідно до умов п.3.13 договору, здійснюється наступним чином:

- постачальник на підставі даних, зазначених в акті приймання-передачі (якщо споживач порушив п.3.9 договору та не надав акт приймання-передачі, то використання газу за відповідний період приймається 0 куб. м) та замовлених обсягів, визначених в п.2.1 договору, розраховує збитки відповідно до підпунктів 3.13.1 або 3.13.2 п.3.13 договору;

- постачальник після 15 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом, надає споживачу акт-претензію щодо відшкодування збитків та розрахунок збитків;

- споживач протягом 20 (двадцяти) робочих днів з моменту отримання акту-претензії, зобов`язаний відшкодувати позивачу вартість збитків на рахунок, визначений в акті-претензії.

Згідно підпункту 8 п.6.2 договору, споживач зобов`язаний, зокрема, відшкодувати постачальнику збитки, розраховані відповідно до п.3.13 договору.

У відповідності до підпункту 4 п.6.3 договору, постачальник має право вимагати від споживача відшкодування постачальнику збитків, що виникли через порушення споживачем умов п.2.1 договору у разі, якщо відхилення фактично використаних споживачем в розрахунковому періоді обсягів газу більш ніж на 5% (як в бік збільшення, так і зменшення фактично використаних обсягів) відрізняється від замовлених.

Договір постачання природного газу №3412/18-ТЕ-2 від 02.10.2018р. та додаткові угоди до нього підписані сторонами та засвідчені відтисками їх печаток.

В подальшому, на виконання умов договору постачання природного газу від 02.10.2018р. №3412/18-ТЕ-2 протягом жовтня 2018р. - вересня 2019р. позивач передав у власність відповідача природний газ, що підтверджується підписаними сторонами договору актами приймання-передачі природного газу від 31.10.2018р., 30.11.2018р., 31.12.2018р., 31.01.2019р., 28.02.2019р., 31.03.2019р., 30.04.2019р., 31.05.2019рю, 30.06.2019р., 31.07.2019р., 31.08.2019р., 30.09.2019р..

Акти приймання-передачі підписані представником відповідача без поправок та зауважень, а також скріплені відтиском печатки.

Так, позивач фактично передав у власність відповідача природний газ:

- протягом червня 2019р. в обсязі 35,85600тис.куб.м, що підтверджується складеним 30.06.2019р. сторонами договору актом приймання-передачі природного газу;

- протягом серпня 2019р. в обсязі 91,80249тис.куб.м, що підтверджується складеним 31.08.2019р. сторонами договору актом приймання-передачі природного газу.

Як вказано позивачем, що відповідач фактично спожив природний газ:

- в червні 2019р. в обсязі на 6,14400тис.куб.м (на 14,63%) меншому від погодженого сторонами в п.2.1 договору;

- в серпні 2019р. в обсязі на 5,19751тис.куб.м (на 5,36%) меншому від погодженого сторонами в п.2.1 договору.

Так, на підставі п.п.3.13 та 5.7 договору і п.1 Розділу VI Правил постачання природного газу, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №2496 від 30.09.2015р., за неналежне виконанням відповідачем умов п.2.1 договору, позивач нарахував відповідачу збитки на загальну суму 2016,07грн. (в т.ч. червень 2019рю - 1177,95грн.; серпень 2019р. - 838,12грн.).

Також, на виконання п.3 розділу VI Правил позивачем 28.11.2019р. на адресу відповідача направлено акти-претензії вих.№26-4161-19 та вих.№26-4160-19 від 27.11.2019р., якими позивач вимагав у відповідача на підставі п.п.3.13, 5.7 договору і п.1 розділу VI Правил сплатити збитки в розмірі 1 177,95грн. (за червень 2019р.), та в розмірі 838,12грн. (за серпень 2019р.).

Однак, відповідач листом від 24.12.2019р. №3844 залишив зазначені акти-претензії позивача без задоволення за безпідставністю.

За вказаних обставин, Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулося до Господарського суду Волинської області з позовом до Підприємства теплових мереж "Ковельтепло" про стягнення 2016,07грн. збитків. Також, просить стягнути з відповідача 2270,00грн. витрат по сплаті судового збору.

Обґрунтовуючи позовну заяву, Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" посилається на неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань згідно умов договору постачання природного газу №3412/18-ТЕ-2 від 02.10.2018р., додаткових угод до нього та відшкодування відповідачем нарахованих збитків на суму 2016,07грн. згідно п.3.13.1 договору внаслідок відхилення фактично переданих обсягів природного газу в червні та серпні 2019р. від планових та визначених п.2.1 договору. При цьому позивач зазначає, що застосований сторонами договору термін "збитки" за своїм правовим змістом відповідає визначенню штрафної санкції (штрафу) як виду господарської санкції.

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 10.09.2021р. відкрито провадження у справі №903/722/21, ухвалено справу розглядати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

07.10.2021р. до Господарського суду Волинської області від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх.№01-57/5936/21), в якому заперечив проти позову та просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Зокрема, на думку відповідача п.3.13.1 договору є дискримінаційним і не відповідає вимогам законодавства, оскільки збитки не можуть встановлюватися у такий же спосіб, як і штрафні санкції, тобто фіксуватися у договорі. Збитки визначаються у кожному окремому випадку. Відповідно до постанови НКРЕКП від 07.10.2019р. №2081 "Про внесення змін до Правил постачання природного газу", положення підпунктів 1 та 2 п.2 розділу VI Правил, якими визначено право постачальника на відшкодування збитків споживачем за перевищення планового об`єму (обсягу) природного газу, визначеного договором постачання природного газу на відповідний розрахунковий період, або меншого споживання підтверджених обсягів природного газу, не поширюються на взаємовдносини зі споживачами, постачання яким здійснюється в рамках виконання спеціальних обов`язків, покладених Кабінетом Міністрів України на суб`єктів ринку природного газу на підставі ст.11 Закону України "Про ринок природного газу". Факт визнання дискримінаційними таких умов договору та невідповідність їх законодавству визнано шляхом укладення додаткової угоди №1 до договору постачання природного газу від 24.09.2019р. №2106/1920-ТЕ-2. Повідомляє, що ПТМ "Ковельтепло" повністю розрахувалося за спожитий природний газ по даному договору №3412/18-ТЕ-2 від 02.10.2018р. Також, відповідач вважає, що закріплене у договорі постачання природного газу №3412/18-ТЕ-2 від 02.10.2018р. та Правилах постачання природного газу право на відшкодування збитків не тягне за собою автоматичне/безумовне їх стягнення, оскільки вказане право на стягнення збитків не звільняє постачальника (позивача) від обов`язку доведення наявності таких збитків та їх розміру належними та допустимими доказами у порядку, передбаченому ГПК України. При цьому посилається на висновки, наведені у постанові Верховного Суду від 25.08.2021р. у справі№911/3215/20.

19.10.2021р. до Господарського суду Волинської області від позивача надіслав надійшла відповідь на відзив (вх.№01-57/6151/21), в якій не погодився з доводами відповідача викладеними у відзиві та зазначив, що дані доводи не спростовують правомірність заявлених позовних вимог. Вказав, що п.3.13 договору за своїм змістом повністю відповідає положенням пункту 1 розділу VI Порядок відшкодування збитків та вирішення спорів Правил постачання природного газу. За відсутності норми ч.5 ст.225 Господарського кодексу України (внаслідок законодавчих змін) застосований сторонами договору термін "збитки" за своїм правовим змістом відповідає визначенню штрафної санкції (штрафу) як виду господарської санкції (ст.ст.217, 230, 231 Господарського кодексу України) та неустойки (штрафу) (ст.ст.549-551 ЦК України) і одночасно не має і не може мати спільних індивідуальних кваліфікуючих ознак (характеристик) із збитками в розумінні ст.224 ГК України і ст.22 ЦК України, які містять загальне (універсальне) визначення поняття збитків.

26.10.2021р. до Господарського суду Волинської області від відповідача надійшли додаткові пояснення (№01-57/6276/21), в яких зазначено, що позивачем - АТ "НАК "Нафтогаз України" окрім розрахунку розміру збитків, не надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження дійсного понесення ним збитків (реальних чи упущеної вигоди), спричинених неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором. Відповідач зауважує, що п.3.13 договору та п.1 розділу VI Правил дійсно передбачають можливість відшкодування збитків споживачем. Проте наявність такого права не вказує на можливість автоматичного/безумовного стягнення зазначених сум збитків, оскільки вказане право на стягнення збитків з споживача не звільняє постачальника (позивача) від обов`язку доведення наявності таких збитків та їх розміру належними та допустимими доказами у порядку, передбаченому ГПК України.

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 26.10.2021р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті 09.11.2021р..

Як вже зазначалося, рішенням Господарського суду Волинської області від 09.11.2021р. по справі №903/722/21 у позові відмовлено повністю.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

В силу ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Здійснюючи правосуддя, суд забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України, водночас, визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань і це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч.5 ст.55 Конституції України).

Конституція України визначає Україну як правову державу, в якій визнається і діє принцип верховенства права. Одним з основних фундаментальних елементів цього принципу є юридична визначеність (legal certainty). Юридичні норми мають бути чіткими, ясними і недвозначними, оскільки інше не може забезпечити їх однакове застосування.

За змістом п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997р. №475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №.№2, 4, 7 та 11 до Конвенції" кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Отже, висловлювання "судом, встановленим законом" зводиться не лише до правової основи самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини" від 12.07.2001р. зазначено, що право на доступ до суду, гарантоване п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст.2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

У відповідності до ст.7 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним відповідно до закону. Іноземці, особи без громадянства та іноземні юридичні особи мають право на судовий захист в Україні нарівні з громадянами і юридичними особами України. Судова система забезпечує доступність правосуддя для кожної особи відповідно до Конституції та в порядку, встановленому законами України. кожному гарантується захист його прав, свобод та законних інтересів незалежним і безстороннім судом, утвореним відповідно до закону. Кожен має право на участь у розгляді своєї справи у визначеному процесуальним законом порядку в суді будь-якої інстанції.

Таким чином, конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об`ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі ст.13 Конвенції про захист прав людини і основних свобод.

Відповідно до п.2 ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

У відповідності до п.1 ст.12 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Як встановлено ст.67 Господарського кодексу України, відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов`язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

У статтях 3 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Згідно ст.174 ГК України, господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Загальні умови укладання договорів, що породжують господарські зобов`язання, наведені в ст.179 ГК України, згідно з якою майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. Кабінет Міністрів України, уповноважені ним або законом органи виконавчої влади можуть рекомендувати суб`єктам господарювання орієнтовні умови господарських договорів (примірні договори), а у визначених законом випадках - затверджувати типові договори. Укладення господарського договору є обов`язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов`язком для суб`єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов`язковості укладення договору для певних категорій суб`єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; примірного договору, рекомендованого органом управління суб`єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст; типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови; договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб`єктів, коли ці суб`єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту. Зміст договору, що укладається на підставі державного замовлення, повинен відповідати цьому замовленню. Суб`єкти господарювання, які забезпечують споживачів, зазначених у частині першій цієї статті, електроенергією, зв`язком, послугами залізничного та інших видів транспорту, а у випадках, передбачених законом, також інші суб`єкти зобов`язані укладати договори з усіма споживачами їхньої продукції (послуг). Законодавством можуть бути передбачені обов`язкові умови таких договорів. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до ч.2 ст.180 ГК України, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина 1 ст.628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

В силу ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим до виконання сторонами.

За приписами частин 1, 2 ст.714 ЦК України, за договором постачання енергетичних та інших ресурсів через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України "Про ринок природного газу" постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ належної якості та кількості у порядку, передбаченому договором, а споживач зобов`язується оплатити вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачених договором. Права та обов`язки постачальників і споживачів визначаються цим Законом, Цивільним і Господарським кодексами України, правилами постачання природного газу, іншими нормативно-правовими актами, а також договором постачання природного газу.

Частиною 2 ст.13 Закону України "Про ринок природного газу" до обов`язків споживачів природного газу віднесено забезпечення своєчасної та повної оплати вартості природного газу згідно з умовами договорів. У разі порушення або невиконання своїх обов`язків споживач несе відповідальність згідно із законом (ч.3 ст.13 цього Закону).

За змістом ч. 1 ст.265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір поставки укладається на розсуд сторін або відповідно до державного замовлення.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін, а тому обов`язок покупця сплатити продавцеві повну ціну переданого товару складає зміст основних його зобов`язань відповідно до ст.692 ЦК України.

За змістом ст.655 ЦК України, передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст.692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Згідно зі ст.ст.193, 202 ГК України, ст.ст.525, 526, 599 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства; одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається, якщо інше не передбачено договором або законом; зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Положеннями ст.610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У відповідності до п.1 Розділу VI Правил постачання природного газу, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №2496 від 30.09.2015р., в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, (далі - Правила), відшкодування збитків споживачем, що не є побутовим, постачальнику здійснюється таким чином та в таких випадках: 1) якщо за підсумками розрахункового періоду фактичний об`єм (обсяг) споживання природного газу, що закуплений постачальником за договором постачання природного газу, буде менший від підтвердженого обсягу природного газу (за умови, що підтверджений обсяг відповідав замовленому споживачем), постачальник має право вимагати від споживача відшкодування збитків у розмірі не більше подвійної облікової ставки Національного банку України від вартості недовикористаного обсягу газу за звітний період; 2) якщо за підсумками розрахункового періоду фактичний об`єм (обсяг) постачання природного газу споживачу його постачальником буде перевищувати підтверджений обсяг природного газу на цей період, постачальник має право вимагати від споживача відшкодування збитків за перевищення об`єму (обсягу) природного газу, що розраховується за формулою В = (Vф - Vп) x Ц х K, де: Vф - об`єм (обсяг) природного газу, який фактично поставлений постачальником споживачу протягом розрахункового періоду за договором на постачання природного газу; Vп - підтверджений обсяг природного газу на розрахунковий період; Ц - ціна природного газу за договором постачання природного газу; K - коефіцієнт, який визначається постачальником та не може перевищувати 0,5. При цьому, якщо перевищення об`єму (обсягу) природного газу стало наслідком відмови в доступі до об`єкта споживача, у результаті чого постачальник не здійснив пломбування запірних пристроїв на газових приладах споживача, або оператор ГРМ/ГТС не здійснив обмеження (припинення) розподілу/транспортування природного газу споживачу, або коли споживач не обмежив (припинив) споживання природного газу на письмову вимогу постачальника, коефіцієнт може бути збільшений у договорі постачання до 1; 3) у разі відмови в доступі до об`єкта споживача, в результаті чого представник постачальника не здійснив звіряння фактичних об`ємів (обсягів) споживання природного газу, що завдало постачальнику шкоди, споживач відшкодовує її за власної згоди або на підставі рішення суду.

Згідно п.3 Розділу VI Правил за результатами виявлених порушень представником постачальника складається акт-претензія, який оформлюється з урахуванням таких вимог: 1) форма акта-претензії є довільною; 2) при порушенні, зазначеному в підпункті 3 пункту 1 цього розділу, акт-претензія складається представниками постачальника після пред`явлення ними відповідних посвідчень у присутності уповноваженого представника споживача (власника або наймача) і скріплюється їхніми підписами. У разі відмови споживача від підписання акта-претензії про це зазначається в акті-претензії. Акт-претензія щодо відмови споживача у доступі до території об`єкта споживача вважається дійсним, якщо його підписали представник постачальника та одна незаінтересована особа за умови посвідчення їх осіб або три представники постачальника. У разі відмови споживача від підписання акта-претензії про це робиться відмітка в обох примірниках цього акта, і другий його примірник надсилається споживачеві реєстрованим поштовим відправленням. Акт-претензія, у якому зазначаються підстави та розмір нарахованих збитків, складається в двох примірниках, один з яких надсилається (надається) споживачу (з позначкою про вручення), а споживач зобов`язаний протягом двадцяти робочих днів з моменту його отримання відшкодувати постачальнику завдані збитки або написати мотивовану відмову від їх повного або часткового відшкодування. У випадку нереагування у встановлений строк на акт-претензію або невідшкодування завданих збитків постачальник має право звернутись до суду.

Як вбачається з матеріалів справи, 02.10.2018р. між НАК "Нафтогаз України" (постачальник) та ПТМ "Ковельтепло" (споживач) укладений договір №3412/18-ТЕ-2 постачання природного газу (далі - договір), згідно п.1.1 якого постачальник зобов`язався поставити споживачеві у 2018 році природний газ, а споживач зобов`язався оплатити його на умовах цього договору.

На виконання умов договору постачання природного газу від 02.10.2018р. №3412/18-ТЕ-2 протягом жовтня 2018р. - вересня 2019р. позивач передав у власність відповідача природний газ, що підтверджується підписаними сторонами договору актами приймання-передачі природного газу від 31.10.2018р., 30.11.2018р., 31.12.2018р., 31.01.2019р., 28.02.2019р., 31.03.2019р., 30.04.2019р., 31.05.2019рю, 30.06.2019р., 31.07.2019р., 31.08.2019р., 30.09.2019р..

Акти приймання-передачі підписані представником відповідача без поправок та зауважень, а також скріплені відтиском печатки.

З матеріалів справи вбачається, що позивач фактично передав у власність відповідача природний газ:

- протягом червня 2019р. в обсязі 35,85600тис.куб.м, що підтверджується складеним 30.06.2019р. сторонами договору актом приймання-передачі природного газу;

- протягом серпня 2019р. в обсязі 91,80249тис.куб.м, що підтверджується складеним 31.08.2019р. сторонами договору актом приймання-передачі природного газу.

Також, позивачем зазначено, що відповідач фактично спожив природний газ:

- в червні 2019р. в обсязі на 6,14400 тис. куб. м (на 14,63%) меншому від погодженого сторонами в п.2.1 договору;

- в серпні 2019р. в обсязі на 5,19751тис.куб.м (на 5,36%) меншому від погодженого сторонами в п.2.1 договору.

Надалі, на підставі п.п.3.13 та 5.7 договору і п.1 Розділу VI Правил постачання природного газу, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №2496 від 30.09.2015р., за неналежне виконанням відповідачем умов п.2.1 договору, позивач нарахував відповідачу збитки на загальну суму 2016,07грн. (в т.ч. червень 2019р. - 1177,95грн.; серпень 2019р. - 838,12грн.).

Також, на виконання п.3 розділу VI Правил позивачем 28.11.2019р. на адресу відповідача направлено акти-претензії вих.№26-4161-19 та вих.№26-4160-19 від 27.11.2019р., якими позивач вимагав у відповідача на підставі п.п.3.13, 5.7 договору і п.1 розділу VI Правил сплатити збитки в розмірі 1 177,95грн. (за червень 2019р.), та в розмірі 838,12грн. (за серпень 2019р.).

За приписами п.3.13 договору, в редакції додаткової угоди №4 від 03.12.2018р., якщо за підсумками розрахункового періоду фактичний обсяг використаного споживачем природного газу більше ніж на 5% відрізняється від замовленого обсягу газу на відповідний період (зазначений в п.2.1 договору), споживач зобов`язаний відшкодувати постачальнику збитки в порядку, визначеному п.5.7 договору. При цьому, розмір, збитків визначається таким чином:

3.13.1 якщо фактичний об`єм (обсяг) використання природного газу буде менший від замовленого обсягу природного газу, споживач зобов`язаний відшкодувати постачальнику збитки у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від вартості недовикористаного обсягу газу за звітний (розрахунковий) період;

3.13.2 якщо фактичний об`єм (обсяг) використання природного газу буде перевищувати замовлений обсяг природного газу на цей період, споживач зобов`язаний відшкодувати збитки за перевищення об`єму (обсягу) природного газу, що розраховується за формулою: В = (Vф-Vп) х Ц х К, де: Vф - об`єм (обсяг) природного газу, який фактично поставлений постачальником споживачу протягом розрахункового періоду за цим договором відповідно до акту приймання-передачі природного газу; Vп - замовлений обсяг природного газу на розрахунковий період, зазначений в п.2.1 договору; Ц - ціна природного газу за цим договором; К - коефіцієнт, який дорівнює 0,5.

Як вказано позивачем, що спірні кошти у вигляді нарахованих позивачем збитків, є різницею у вартості не спожитого замовником газу.

Вартість обсягу несанкціонованого відбору споживачем природного газу на підставі формули згідно із п.4 гл.5 р.VI Кодексу газорозподільних систем, за своїм правовим змістом є компенсацією (відшкодуванням) Оператору ГРМ вартості відхилення фактично переданих обсягів природного газу, про що прямо вказано у п.4 гл.5 р.VI Кодексу газорозподільних систем.

Пункт 4 гл.5 р.VI Кодексу газорозподільних систем, в редакції постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, N 1437 від 27.12.2017, передбачає: якщо за результатами споживання природного газу у період відсутності споживача в Реєстрі споживачів будь-якого постачальника (несанкціонований відбір природного газу) Оператор ГТС при забезпеченні заходів балансування за підсумками газового місяця за процедурою, визначеною Кодексом ГТС, віднесе такі обсяги (неврегульований небаланс) на Оператора ГРМ, тоді споживач має компенсувати Оператору ГРМ вартість таких обсягів, що розраховується за формулою В = (Vф - Vn) х Ц х К, де В-вартість природного газу, яка компенсується Оператору ГРМ; Vф-об`єм (обсяг) природного газу, фактично спожитий споживачем за період відсутності споживача в Реєстрі споживачів будь-якого постачальника; Ц-ціна закупівлі природного газу Оператором ГРМ для покриття втрат і виробничо-технологічних витрат природного газу в ГРМ у відповідний період. Оператор ГРМ щомісячно публікує на своєму веб-сайті інформацію про таку ціну та період її дії; К - коефіцієнт компенсації, який визначається на рівні 1,5.

Однак, якщо неврегульований небаланс станеться внаслідок відмови в доступі до об`єкта споживача для здійснення Оператором ГРМ припинення розподілу природного газу або внаслідок невиконання споживачем письмової вимоги Оператора ГРМ самостійно припинити (обмежити) споживання природного газу, коефіцієнт компенсації має становити 2."

Тобто, законодавець передбачив витрати постачальника на врегулювання небалансу, спричиненого несанкціонованим відбором природного газу споживачем, на компенсацію Оператору ГРМ вартості природного газу з коефіцієнтом 1,5.

Також, як встановлено судом, умовами п.3.13 договору №3412/18-ТЕ-2 від 02.10.2018р. сторони власне й погодили відшкодування таких витрат постачальника на врегулювання небалансу, спричиненого несанкціонованим відбором природного газу споживачем: до вартості різниці між замовленим та спожитим газом застосовується коефіцієнт 0,5.

Відповідно до ст.623 ЦК України, боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Статтею 22 ЦК України визначено загальне для цивільного законодавства (як договірного так і деліктного зобов`язання) визначення збитків. Так, збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією з форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил ст.22 ЦК України, оскільки частиною 1 цієї статті визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Відповідно до ч.2 ст.224 ГК України, під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також неодержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Статтею 225 ГК України встановлено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Отже, збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ кредитора, яке пов`язане з утиском його інтересів, як учасника певних суспільних відносин і яке виражається у зроблених ним витратах, у втраті або пошкодженні його майна, у втраті доходів, які він повинен був отримати.

Реальні збитки - це втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Упущена вигода - це доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене. Неодержаний дохід (упущена вигода) - це рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб`єктом господарювання грошових сум (чи інших цінностей), якби учасник відносин у сфері господарювання не допустив правопорушення. Якщо ж кредитор не вжив достатніх заходів, щоб запобігти виникненню збитків чи зменшити їх, шкода з боржника не стягується.

Як встановлено судом, п.3.13 договору та підпункт 2 п.1 розділу VI Правил передбачає можливість відшкодування збитків споживачем. Однак, наявність такого права не вказує на можливість автоматичного/безумовного стягнення зазначених сум збитків, оскільки вказане право на стягнення збитків з споживача не звільняє постачальника (позивача) від обов`язку доведення наявності таких збитків та їх розміру належними та допустимими доказами у порядку, передбаченому ГПК України.

Водночас, закріплення постановою НКРЄКП №2495 від 30.09.2015р. права постачальника вимагати від споживача відшкодування збитків за недовикористання останнім замовленого об`єму природного газу не звільняє позивача від тягару доказування понесених збитків, що передбачено як Цивільним так і Господарським кодексами України.

Вирішуючи спори про стягнення заподіяних збитків, господарський суд перш за все повинен з`ясувати правові підстави покладення на винну особу зазначеної майнової відповідальності. При цьому у випадку невиконання договору чинне законодавство виходить з принципу вини контрагента.

За приписами ст.614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Також, для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків за порушення договірних зобов`язань, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, збитки, причинний зв`язок між протиправною поведінкою боржника та збитками кредитора, вина боржника.

Однак, відсутність хоча б одного із вказаних елементів, що утворюють склад правопорушення, не дає підстави кваліфікувати поведінку боржника як правопорушення та, відповідно, не може бути підставою застосування відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності.

Крім того, важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою і збитками є обов`язковою умовою відповідальності. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдані особі, - наслідком такої протиправної поведінки. Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною збитків, коли вона прямо (безпосередньо) пов`язана зі збитками. Непрямий (опосередкований) зв`язок між протиправною поведінкою і збитками означає лише, що поведінка оцінюється за межами конкретного випадку, і, відповідно, за межами юридично значимого зв`язку.

Водночас, на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. Натомість вина боржника у порушенні зобов`язання презюмується та не підлягає доведенню кредитором, тобто саме відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.

Зазначена вище правова позиція узгоджується з позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 25.08.2021р. у справі №911/3215/20.

Як свідчать матеріали справи та встановлено судом, що позивачем не надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження понесення ним збитків (реальних чи упущеної вигоди), спричинених неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором.

Крім того, матеріали справи не містять відповідних доказів, які свідчили б про наявність зі сторони відповідача повного складу цивільного правопорушення (протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; наявність збитків; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника).

З огляду на викладене в сукупності, колегія суддів апеляційної інстанції вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що позовні вимоги в частині стягнення 2016,07грн. збитків є необґрунтованими та безпідставними.

За вказаних обставин, виходячи із системного аналізу обставин встановлених при розгляді даної справи у їх сукупності та наданих доказів, виходячи із загальних засад, встановлених у ст.3 ЦК України, а саме справедливості, добросовісності та розумності, колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові повністю.

Судові витрати судом розподілено з урахуванням положень ст.ст.123, 129 ГПК України.

Посилання скаржника у апеляційній скарзі на правові висновки, що викладені у постановах Верховного Суду, що зазначені у апеляційній скарзі, відхиляються колегією суддів, оскільки відповідні висновки, що викладені у даних постановах суду касаційної інстанції базуються на інших правовідносинах та обставинах встановлених судами, ніж у даній справі.

Водночас, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що заперечення скаржника та відповідні обґрунтування в апеляційній скарзі щодо обставин справи є безпідставними та такими, що не можуть впливати на розгляд даного спору по суті.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію ("Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод") та практику Суду (Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини) як джерело права.

Слід також зазначити, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010р. у справі "Серявін та інші проти України" Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994р., серія A, №303-A, п.29).

Відповідно до ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказі.

В силу приписів ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Натомість, скаржником не надано достатніх належних та допустимих доказів у розумінні ст.ст.75, 76 ГПК України на підтвердження своєї правової позиції, викладеної в апеляційній скарзі.

Зважаючи на вказане, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують встановлених обставин справи, не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, а тому не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги.

Відповідно до ст.276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За наведених обставин, рішення Господарського суду Волинської області від 09.11.2021р. по справі №903/722/21 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" - без задоволення.

Керуючись ст.ст.129, 247-252, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Волинської області від 09.11.2021р. у справі №903/722/21 - без змін.

2. Справу №903/722/21 повернути до Господарського суду Волинської області.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Повний текст постанови складений "16" лютого 2022 р.

Головуючий суддя Павлюк І.Ю.

Суддя Демидюк О.О.

Суддя Савченко Г.І.