ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2022 року Справа № 915/1795/21

м.Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області у складі судді Ржепецького В.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними матеріалами справу

за позовом: Обласного комунального підприємства Миколаївоблтеплоенерго,

(вул. Миколаївська, 5-а, м. Миколаїв, 54034, )

до відповідача: Миколаївської міської ради (вул. Адміральська, 20, м. Миколаїв, 54001, )

про: стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

09.12.2021 Обласне комунальне підприємство «Миколаївоблтеплоенерго» звернулось до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою №3953/33 від 06.12.2021 про стягнення з Миколаївської міської ради заборгованості за поставлену теплову енергію в сумі 10408,70 грн. а також 900,17 грн. втрат від інфляції та 580,70 грн. 3% річних. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач не виконав зобов`язання за договором щодо оплати наданих послуг.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.12.2021, справі присвоєно єдиний унікальний номер 915/1795/21 та визначено головуючим у справі суддю Ржепецького В.О.

Ухвалою суду від 14.12.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, визначено відповідачу 5-денний строк від дня отримання даної ухвали для подання до суду заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, встановлено сторонам процесуальні строки для подання до суду заяв по суті

30.12.2021 до суду відповідачем подано клопотання про продовження строку для подання відзиву на позовну заяву. В обґрунтування клопотання відповідач зазначив, що для належного представництва в даній справі, представнику міської ради необхідно зібрати ряд відомостей та доказів від різних самостійних виконавчих органів Миколаївської міської ради, що потребує додаткового часу. Станом на 29.12.2021 запитувана інформація до юридичного департаменту Миколаївської міської ради не надійшла, отже за таких умов Миколаївська міська рада позбавлена можливості подати відзив на позовну заяву у справі № 915/1795/21 у 15-денний строк. Тому відповідач просить суд продовжити Миколаївській міській раді строк для подання відзиву по справі № 915/1795/21 за позовом Обласного комунального підприємства «Миколаївоблтеплоенерго» до Миколаївської міської ради про стягнення заборгованості в сумі 11889,57 грн.

Ухвалою суду 31.01.2022 клопотання відповідача про продовження процесуального строку для подання відзиву на позовну заяву задоволено та продовжено відповідачу строк на подання відзиву.

18.01.2022 відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, в якому він просить суд відмовити в повному обсязі у задоволені позовних вимог. В обґрунтування заперечень відповідачем зазначено наступне.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки визначає Закон України Про житлово-комунальні послуги.

За приписами п. 1 ч. 1 ст. 13 Закону України Про житлово-комунальні послуги, чинного на час виникнення спірних правовідносин, до житлово-комунальних послуг належать, зокрема, комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо).

Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник (ч. 2 ст. 19 Закону України Про житлово-комунальні послуги).

При цьому, виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об`єктів усіх форм власності за нормами ч. 4 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» є суб`єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація).

Також, відповідач зазначив про відсутність будь-яких договірних відносин між Обласним комунальним підприємством Миколаївоблтеплоенерго та Миколаївською міською радою за період опалювального сезону 2018-2020 (період, за який вимагається оплата). Позивач в своєму позові вказує на виникнення заборгованості за спожиту теплоенергію в нежитловому приміщенні, яке розташоване за адресою: м. Миколаїв, пр. Центральний,22/8, загальною площею 41,4 кв.м.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Зазначений правовий висновок викладений у постанові ВСУ від 20.04.2016 у справі №6-2951 цс 15.

Разом з тим вказаний обов`язок виникає лише в разі отримання споживачем певних послуг.

Отже, питання щодо фактичного користування житлово-комунальними послугами входить до предмета доказування в справі та має істотне значення для її правильного вирішення (правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду від 26.09.2018 по справі № 750/12850/16-ц).

Крім того, у рішенні ЄСПЛ від 21.07.2011 по справі Коробов проти України Європейський суд з прав людини вказав, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення поза розумним сумнівом. Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумцій факту.

Додатково відповідачем зазначено, що відповідно до ст. 25 Закону України Про теплопостачання та п. 30 Правил користування тепловою енергією, затверджених постановою Кабінету міністрів України від 03.10.2007 № 1198 теплогенеруюча, теплотранспортна та теплопостачальна організації мають право обмежувати або припиняти постачання теплової енергії споживачам після письмового попередження, надісланого не пізніше ніж за три робочі дні, в разі заборгованості за спожиту теплову енергію в порядку, встановленому законодавством. Але вказаним правом позивач не скористався.

У відзиві відповідачем заявлено про застосування загального строку позовної давності.

31.01.2022 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач заперечує проти доводів відповідача, викладених у відзиві. Зазначає, зокрема, що нежитлове приміщення за адресою: м. Миколаїв, проспект Центральний 22/8 в опалювальні періоди 2018-2019, 2019-2020, а саме з 05.11.2018 (з моменту підключення об`єкта до системи опалення) по 26.12.2019 (до укладення договору оренди з ТОВ «Енергокомфорт плюс») були вільними, в орендне користування не передані, отже в опалювальні періоди, заявлені в позовних вимогах, знаходились на утриманні Миколаївської міської ради. Отже, стягнення заборгованості за послуги з постачання теплової енергії у нежитловому приміщенні площею 41,4 кв.м. покладається на Миколаївську міську раду. Також позивач вказав, що неодноразово звертався до відповідача з пропозицією укласти договір на купівлю-продаж теплової енергії, що постачається до вільного нежитлового приміщення за адресою: м. Миколаїв, проспект Центральний 22/8. Проте, відповідачем було проігноровано пропозицію укладення договору.

Позивач зазначив, що твердження щодо покладеного на виконавця зобов`язання підготувати та укласти із споживачем договір про надання житлово-комунальних послуг спростовується тим, що відсутність письмово укладеного договору не звільняє споживачів від обов`язку оплати наданих їм послуг. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України, цивільні відносини виникають не тільки з письмових чи усних угод, а і з дій та вчинків осіб. Важливим є те, що обов`язок сплатити вартість теплової енергії випливає з самого факту користування тепловою енергією. Відтак, навіть за відсутності договору між сторонами, споживач зобов`язаний сплачувати послуги теплопостачання, якщо вони фактично користувалися ними. Фактичним доказом постачання теплової енергії на об`єкт споживача є наряди на підключення та відключення централізованого опалення, з підписами представника ОКП «Миколаївоблтеплоенерго».

Позивач вказує на правовий висновок викладений в постанові ВСУ під 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц від 06 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16 в якій зазначено, що факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Стосовно заяви відповідача про застосування строку позовної давності, позивач зазначає, що позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 ЦК України. Відповідно до ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступною дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Згідно з п. 11 Постанови КМУ від 21.07.2005 № 630 розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк. Отже, строк обчислення позовної давності починається з наступного за розрахунковим періодом (місяцем) - грудня 2018 року.

Вказане приміщення розташоване в житловому будинку, в якому система опалення є єдиною, а теплова енергія подавалася в опалювальні періоди з 2018-2019, 2019-2020 pp. Отже, в умовах єдиної системи централізованої опалення подача теплоносія до системи теплоспоживання будівлі забезпечує опалення всіх її приміщень, теплове обладнання яких підключено до системи централізованого опалення. Враховуючи, що теплове обладнання вищезазначених нежитлових приміщень, власником яких є Відповідач (у межах позовних вимог), підключено до системи централізованого опалення будинку, він фактично є споживачем тепла у вищезазначених опалювальних періодах. Підтвердженням чого є відомість споживання теплової енергії абонентом по вузлу № 300661.01.

Також позивач зазначає, що відключення приміщень відповідача без повного переоснащення системи теплопостачання будівлі призведе до порушення теплопостачання будівлі в цілому і взагалі є технічно неможливим.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши усі подані у справу докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд встановив наступне.

Метою та предметом діяльності ОКП Миколаївоблтеплоенерго (далі - позивач) як суб`єкта господарської діяльності є постачання теплової енергії споживачам міста Миколаєва.

В опалювальному сезоні 2018 - 2019, 2019 2020 років позивач здійснював постачання теплової енергії до нежитлового приміщення площею 41,4 кв.м, яке розташоване за адресою: м. Миколаїв, проспект Центральний 22/8, що підтверджується нарядами на підключення до централізованої системи опалення №128-а від 15.10.2018, № 47Ю від 01.10.2019 та нарядами на відключення від централізованої системи опалення №126А від 06.04.2019 (а.с. 3-5).

Територіальна громада міста Миколаєва в особі Миколаївської міської ради є власником зазначених нежитлових приміщень, якими раніше користувались установи та організації згідно договорів оренди комунального майна.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з 11.10.2016 р. нежитлові приміщення за адресою проспект Центральний. 22/8 належать Миколаївській міській раді на праві комунальної власності (а.с. 6).

26.12.2019 між Управлінням комунального майна Миколаївської міської ради та ТОВ «Енергокомфорт плюс» був укладений договір оренди нерухомого або індивідуально визначеного майна, що належить до комунальної власності. Предметом договору є нежитлові приміщення першого поверху літ. «А» загальною площею 41,4 кв.м. та розташовані за адресою м. Миколаїв, проспект Центральний,22/8 (а.с. 9 -10). Також, 26.12.2019 між сторонами був підписаний акт приймання-передавання нежитлового приміщення по договору оренди (а.с. 11).

Листами №1688/25 від 23.05.2019 року, № 209/25 від 23.01.2020 позивач звертався до міського голови м. Миколаєва з приводу вирішення питання щодо укладення Миколаївської міською радою договору на купівлю-продаж теплової енергії для опалення вільних нежитлових приміщень, зокрема нежитлового приміщення, яке розташоване за адресою: м. Миколаїв, пр. Центральний, 22, та оплати рахунків (а.с. 14).

Матеріалами справи не спростовується, що нежитлове приміщення площею 41,4 кв.м з 11.10.2016 р. до 26.12,2019 р. в оренду не було передано, а отже в опалювальні періоди 2018 (з 05.11.2018) - 2019, 2019-2020 (по 26.12.2019) знаходилось на утриманні Миколаївської міської ради.

Позивач виставив відповідачу рахунок-фактуру №6315.24 від 29.11.2018 року на оплату спожитої у листопаді 2018 теплової енергії на загальну суму 817,53 грн (а.с. 24).

Позивач виставив відповідачу рахунок-фактуру №6315.24 від 27.12.2018 року на оплату спожитої у грудні 2018 теплової енергії на загальну суму 4193,37 грн (а.с. 24).

Позивач виставив відповідачу рахунок-фактуру №6321.05 від 31.01.2019 року на оплату спожитої у січні 2019 теплової енергії на загальну суму 1072,64 грн (а.с. 25).

Позивач виставив відповідачу рахунок-фактуру №6321.05 від 28.02.2019 року на оплату спожитої у лютому 2019 теплової енергії на загальну суму 1033,63 грн (а.с. 25).

Позивач виставив відповідачу рахунок-фактуру №6321.05 від 31.03.2019 року на оплату спожитої у березні 2019 теплової енергії на загальну суму 735,67 грн (а.с. 26).

Позивач виставив відповідачу рахунок-фактуру №6321.05 від 06.04.2019 року на оплату спожитої у квітні 2019 теплової енергії на загальну суму 147,35 грн (а.с. 26).

Позивач виставив відповідачу рахунок-фактуру №6321.05 від 31.11.2019 року на оплату спожитої у листопаді 2019 теплової енергії на загальну суму 1252,80 грн (а.с. 27).

Позивач виставив відповідачу рахунок-фактуру №6321.05 від 19.12.2019 року на оплату спожитої у грудні 2019 теплової енергії на загальну суму 1380,93 грн (а.с. 27).

Зазначені у рахунках обсяги споживання теплової енергії підтверджують відомості споживання теплової енергії (а.с. 17-20).

У рахунках застосовані тарифи, визначені наказами ОКП Миколаївоблтеплоенерго (а.с. 22-23).

Листами №64/25, № 63/25 від 08.01.2019 року позивач надіслав відповідачу рахунки-фактури за опалення нежитлових приміщень, зокрема, нежитлового приміщення за адресою: м. Миколаїв, проспект Центральний,22, на суму 817,53 грн (листопад 2018 року); на суму 4193,37 грн (грудень 2018 року). Зазначені листи відповідач отримав 11.01.2019 року (а.с. 12-13).

Листом №1688/25 від 23.05.2019 року позивач надіслав відповідачу рахунки-фактури за опалення нежитлових приміщень, зокрема нежитлового приміщення за адресою: м. Миколаїв, проспект Центральний,22: на суму 1072,64 грн (січень 2019 року), 1033,63 грн (лютий 2019 ), 735,67 грн (березень 2019), 147,35 грн (квітень 2019).

Листом №209/25 від 23.01.2020 року позивач надіслав відповідачу рахунки-фактури за опалення нежитлових приміщень, зокрема нежитлового приміщення за адресою: м. Миколаїв, проспект Центральний,22, на суму 1252,80 грн (листопад 2019 року), на суму 1380,93 грн (грудень 2019) Зазначений лист відповідач отримав 28.01.2020 року (а.с. 15-16).

Доказів оплати відповідачем зазначених рахунків суду не надано.

Предметом спору у даній справі є вимога позивача стягнути з відповідача заборгованість за спожиту теплову енергію за період з листопада 2018 року по грудень 2019 року включно в сумі 10408,70 грн. Також позивачем нараховано інфляційні втрати в сумі 900,17 грн та 3% річних у сумі 580,70 грн.

Відповідно до ст. 322 Цивільного кодексу України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є:

1) договори та інші правочини;

2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності;

3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі;

4) інші юридичні факти.

Відповідно до ст. 1 Закону України Про теплопостачання, балансоутримувач (будинку, групи будинків, житлового комплексу) - власник відповідного майна або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно і уклала договір купівлі-продажу теплової енергії з теплогенеруючою або теплопостачальною організацією, а також договори на надання житлово-комунальних послуг з кінцевими споживачами.

Відповідно до ст. 24 Закону України Про теплопостачання, одним з обов`язків споживача теплової енергії є своєчасне укладання договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії.

Відповідно до ч. 4 ст. 19 Закону України Про теплопостачання, теплогенеруюча організація має право постачати вироблену теплову енергію безпосередньо споживачу згідно з договором купівлі-продажу теплової енергії.

Статтею 25 Закону України "Про теплопостачання" передбачено обов`язок споживача на своєчасне укладення договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії.

Згідно з ч. 2 ст. 275 ГК України, відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається.

Зазначені положення кореспондуються з пунктами 4, 14 Правил користування тепловою енергією, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007 № 1198 (далі Правила), якими передбачено, що користування тепловою енергією допускається лише на підставі договору купівлі-продажу теплової енергії, споживач зобов`язаний до початку подачі теплоносія до системи теплоспоживання укласти з теплопостачальною організацією такий договір.

Відповідно до п. 3 Правил, споживач теплової енергії фізична особа, яка є власником будівлі або суб`єктом підприємницької діяльності, чи юридична особа, яка використовує теплову енергію відповідно до договору.

Згідно із ст. 1 Закону України "Про теплопостачання", споживач теплової енергії - це фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору.

Судом встановлено, що між сторонами не укладався договір на постачання теплової енергії на потреби опалення нежитлових приміщень за адресою: м. Миколаїв, проспект Центральний, 22/8.

Однак, з аналізу положень Правил, зокрема пункту 44, вбачається, що термін споживач застосовується в значно ширшому значенні, оскільки він також розповсюджується і на осіб, які використовують теплову енергію без укладення договору на теплопостачання.

Частиною 6 ст. 19 Закону України "Про теплопостачання" передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Згідно зі статтею 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Тобто відсутність між сторонами договору не може слугувати підставою для звільнення споживача від оплати отриманих послуг.

Відповідна правова позиція сформульована у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, у постановах Верховного Суду від 10.05.2018 у справі № 922/2790/17, від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц (провадження № 61-11107св18) та від 13 листопада 2019 року у справі № 686/14833/15-ц (провадження № 61-26205св18).

Відсутність договору про постачання теплової енергії при підтвердженні факту її постачання обставинами справи не звільняє осіб, які використовують теплову енергію без укладення договору на теплопостачання від обов`язку оплати за фактично спожиту теплову енергію.

Так, позов про стягнення вартості теплової енергії підлягає задоволенню, якщо підтверджено, що між сторонами склалися фактичні договірні відносини. Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 10.05.2018 у справі № 922/2790/17 та постанові від 21.05.2019 року у справі № 922/4239/16.

Як вбачається з матеріалів справи, в опалювальні сезони 2018-2019 та 2019-2020 роки позивач здійснював постачання теплової енергії до нежитлового приміщення, яке розташоване за адресою: м. Миколаїв, проспект Центральний, 22/8, що підтверджується нарядами на підключення до централізованої системи опалення та відключення від централізованої системи опалення (а.с.3-5).

Факт постачання теплової енергії підтверджується також наявними в матеріалах справи відомостями щодо споживання теплової енергії по вузлу обліку 300661.01 в опалювальні сезони 2018-2019 та 2019-2020 роки (а.с.17-20).

Таким чином, позивачем доведено, що за період з листопада 2018 по грудень 2019 року включно позивач поставив відповідачу теплову енергію на суму 10408,70 грн.

Отже, обов`язок відповідача сплатити вартість спожитої теплової енергії виникає з самого факту споживання теплової енергії, що підтверджується нарядами на підключення до централізованої системи опалення №128-а від 15.10.2018, №4710 від 01.10.2019 та нарядами на відключення від централізованої системи опалення №126 А від 06.04.2019, (а.с. 3-5).

В матеріалах справи відсутні докази того, що нежитлові приміщення за адресою: м. Миколаїв, проспект Центральний, 22/8, відключені від внутрібудинкової системи теплопостачання, отже цим спростовуються заперечення відповідача щодо недоведеності факту споживання теплової енергії.

Відповідачем контррозрахунку вартості поставленої позивачем енергії у спірний період не надано, доводів позивача щодо визначення розміру теплового навантаження пропорційно займаної площі приміщень від загальної площі та загального теплоспоживання будинку - не заперечено, а отже позовних вимог не спростовано.

Станом на день розгляду справи суду не подано доказів оплати заборгованості в розмірі 10408,70 грн, строк оплати якої настав, як і не спростовано факту наявності вказаної заборгованості.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги Обласного комунального підприємства «Миколаївоблтеплоенерго» в частині стягнення з Миколаївської міської ради основного боргу за теплову енергію в сумі 10408,70 грн є обґрунтованими, матеріалами справи підтверджені та підлягають задоволенню в повному обсязі.

У відзиві відповідача містить заява про застосування до позовних вимог, відповідно до ч. 1 ст. 157 Цивільного кодексу України, загального строку позовної давності.

Відповідно до п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" № 10 від 29.05.2013 року законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Відтак її може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання, письмового чи усного. В останньому випадку воно обов`язково має бути зазначене в протоколі судового засідання; господарський суд може також запропонувати відповідачеві викласти таку заяву в письмовій формі та долучити її до матеріалів справи.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (постанова ВП ВС від 29.05.2019 по справі № 367/2022/15-ц; постанова ВП ВС від 14.11.2018 по справі № 183/1617/16).

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч. 5 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до п. 11 Постанови КМУ від 21.07.2005 № 630, розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк.

Отже, строк обчислення позовної давності для оплати послуг починається з наступного за розрахунковим періодом (місяцем), тобто з грудня 2018 року.

Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення вартості спожитої теплової енергії за період з листопада 2018 по грудень 2019 включно заявлено позивачем в межах загального строку позовної давності.

Враховуючи викладене, суд не вбачає підстав для застосування позовної давності.

Щодо заявлених до стягнення сум 3% річних та інфляційних витрат, суд зазначає таке.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляційні нарахування та проценти, що сплачуються відповідно до ст. 625 ЦК України, складають зміст додаткових вимог, оскільки законодавець опосередковано визнає їх мірами відповідальності (відповідальність за порушення грошового зобов`язання).

Як інфляційні нарахування на суму боргу, так і сплата трьох відсотків річних від простроченої суми, не мають характеру штрафних санкцій, а виступають способом захисту майнового права та інтересу кредитора у зв`язку зі знеціненням коштів внаслідок інфляційних процесів та компенсації користування цими коштами.

Ст. 625 Цивільного кодексу України застосовується до всіх грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, які регулюють відносини, пов`язані з виникненням, зміною чи припиненням окремих видів зобов`язання.

На підставі ст. 625 ЦК України позивач правомірно нарахував та просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати та 3% річних.

Водночас, перевіривши відповідні нарахування позивача, суд встановив, що як інфляційні втрати, так і 3% річних позивачем розраховано з помилками, зокрема, виходячи з такого.

Період прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання визначається судом з урахуванням приписів ч. 2 ст. 530 ЦК України, відповідно до яких якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Судом були взяті до уваги дати виставлення відповідачу рахунків на оплату спожитої теплової енергії, з урахуванням яких і перевірявся період прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання.

Водночас, суд також зауважує, що позивачем було виставлено відповідачу 8 рахунків на оплату спожитої теплової енергії (за зобов`заннями з листопада 2018 по грудень 2019), до матеріалів справи надано докази їх направлення, однак при цьому, з наданих позивачем доказів направлення рахунків за січень-квітень 2019 року неможливо встановити дати отримання відповідачем рахунків.

Таким чином, лише щодо рахунків за зобов`язаннями листопада-грудня 2018 року та листопада-грудня 2019 року, суд може визначити та перевірити дату порушення відповідачем виконання грошового зобов`язання, а отже, оцінити обґрунтованість позовних вимог.

Відповідно до ч. 1-4 ст. 13 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно положень ст. 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтями 73, 74 ГПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Як слідує з положень ст. 77, 78 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Відповідно до змісту ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, за відсутності доказів направлення відповідачу інших рахунків, суд відмовляє у стягненні з відповідача 3% річних та інфляційних втрат за зобов`язаннями січня квітня 2019 року.

Позивачем нараховано інфляційні втрати за період з 01.01.2019 року по 28.02.2021 року по кожному окремому зобов`язанню (кожному окремому рахунку) в загальній сумі 900,17 грн. та 3% річних (кожному окремому рахунку) за період 16.01.2019 року по 31.03.2021 року у сумі 580,70 грн.

Судом перевірено розрахунки позивача та встановлено, що позивач визначив періоди нарахування 3% річних та інфляційних втрат без врахування положень ч. 2 ст. 530 ЦК України.

За розрахунком суду за зобов`язаннями листопада-грудня 2018 року та листопада-грудня 2019 року сума нарахування 3% річних (в межах визначеного позивачем періоду нарахування) становить 413,49 грн, а саме:

- за зобов`язаннями листопада 2018 року на суму 817,53 грн за період з 19.01.2019 по 31.03.2021 53,90 грн;

- за зобов`язаннями грудня 2018 року на суму 4193,37 грн за період з 19.01.2019 по 31.03.2021 276,42 грн;

- за зобов`язаннями листопада 2019 року на суму 1252,80 грн за період з 05.02.2020 по 31.03.2021 - 43,26 грн;

- за зобов`язаннями грудня 2019 року на суму 1155,71 грн за період з 05.02.2020 по 31.03.2021 - 39,91 грн.

Отже, позовні вимоги в частині стягнення 3% річних підлягають задоволенню частково в сумі 413,49 грн. В задоволенні позовних вимог в цій частині в суми 167,21 грн. слід відмовити.

За розрахунком суду за зобов`язаннями листопада-грудня 2018 року та листопада-грудня 2019 року сума інфляційних втрат (в межах визначеного позивачем періоду нарахування) становить 717,21 грн, а саме:

- за зобов`язаннями листопада 2018 року на суму 817, 53 грн за період з 01.01.2019 по 28.02.2021 - 96,27 грн;

- за зобов`язаннями грудня 2018 року на суму 4193,37 грн за період з 01.02.2019 по 28.02.2021 - 447,38 грн;

- за зобов`язаннями листопада 2019 року на суму 1252,80 грн за період з 01.02.2020 по 28.02.2021 - 90,28 грн;

- за зобов`язаннями грудня 2019 року на суму 1155,71 грн за період з 01.02.2020 по 28.02.2021 - 83,28 грн.

Таким чином, загальна сума інфляційних втрат за невиконання відповідачем зобов`язання по оплаті наданих послуг становить 717,21 грн, що перевищує суму заявлених до стягнення позивачем інфляційних втрат за відповідними рахунками.

Отже, враховуючи принцип диспозитивності та ч. 2 ст. 237 ГПК України, суд не може вийти за межі позовних вимог, а тому стягненню з відповідача на користь позивача підлягають інфляційні нарахування в сумі 687,89 грн. В задоволенні позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат в сумі 212,28 грн слід відмовити.

Таким чином, враховуючи вищенаведені норми та обставини, розглянувши даний спір із застосуванням норм матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, згідно з наявними в матеріалах справи доказами, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 238 ГПК України, у резолютивній частині рішення зазначаються, зокрема відомості про розподіл судових витрат.

Відповідно до положень п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, у зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог з відповідача належить стягнути на користь позивача (пропорційно до розміру задоволених позовних вимог) 2197,55 грн ((11510,08 / 11889,57) * 2270,00 = 2197,55) судового збору.

Керуючись ст.ст. 2, 73, 74, 77, 79, 86, 129, 201, 219, 220, 233, 238, 240, 241, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд-

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Миколаївської міської ради (вул. Адміральська, 20, м. Миколаїв, 54001, ) на користь Обласного комунального підприємства Миколаївоблтеплоенерго (вул. Миколаївська, 5-а, м. Миколаїв, 54034, , на розрахунковий рахунок НОМЕР_1 Філія Миколаївське обласне управління АТ Ощадбанк м. Миколаїв):

- 10408,70 грн заборгованість за спожиту теплову енергію за період з листопада 2018 року по грудень 2019 року включно;

- 687,89 грн. інфляційні втрати;

- 413,49 грн. 3% річних;

- 2197,55 грн. судовий збір.

3. Відмовити у задоволені позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних в сумі 167,21 грн та інфляційних втрат в сумі 212,28 грн.

4. Рішення набирає законної сили після закінчення двадцятиденного строку з дати складення повного судового рішення.

5. Рішення може бути оскаржене в порядку, визначеному статтею 256 і підпунктом 17.5 Розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України.

Сторони у справі:

позивач: Обласне комунальне підприємство Миколаївоблтеплоенерго (вул. Миколаївська, 5-а, м. Миколаїв, 54034, ),

відповідач: Миколаївська міська рада (вул. Адміральська, 20, м. Миколаїв, 54001, ).

Суддя В.О. Ржепецький