ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"10" лютого 2022 р. Справа №911/1425/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого: Сітайло Л.Г.
суддів: Шапрана В.В.
Буравльова С.І.

секретар судового засідання Нікітенко А.В.
представники сторін згідно з протоколом судового засідання
розглянувши апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України
на рішення Господарського суду Київської області від 08.09.2021 (повний текст рішення складено та підписано 01.11.2021)
у справі №911/1425/21 (суддя Колесник Р.М.)
за позовом Вишгородського районного комунального підприємства "Вишгородтепломережа"
до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України
про стягнення 621 866,07 грн,
ВСТАНОВИВ:

Вишгородське районне комунальне підприємство "Вишгородтепломережа", яке в подальшому змінило своє найменування на Комунальне підприємство "Вишгородтепломережа" Вишгородської міської ради (далі КП "Вишгородтепломережа"), звернулось до Господарського суду Київської області з позовом про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі В/ч НОМЕР_1 ) заборгованості у розмірі 621 866,07 грн, з яких: 541 187,07 грн основний борг, 11 821,24 грн три проценти річних, 36 565,60 грн інфляційні втрати, 32 292,16 грн пеня.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не оплатив надані позивачем протягом 2020 року послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, в результаті чого утворилася сума боргу в розмірі 541 187,07 грн, що стало підставою для додаткового нарахування та вимог про стягнення пені, трьох процентів річних та інфляційних втрат.
Рішенням Господарського суду Київської області від 08.09.2021 у справі №911/1425/21 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 541 187,04 грн основного боргу, 11 821,17 грн трьох процентів річних, 36 565,60 грн інфляційних втрат, а також 8 843,61 грн судового збору. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням місцевого господарського суду, В/ч НОМЕР_1 звернулась до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 08.09.2021 у справі №911/1425/21 та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити.
Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні, на думку скаржника, залишено без уваги та не дотримано вимоги приписів статей 236-238 ГПК України, що виявилось в порушенні принципу законності та обґрунтованості судового рішення, що призвело до ухвалення рішення всупереч існуючим засадам верховенства права, нормам, які встановлені Законом України "Про Національну гвардію України", Закону України "Про житлово-комунальні послуги", Закону України "Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання", Методикою розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженою наказом Мінрегіону від 22.11.2018 №315, Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 №630, а тому, як наслідок, оскаржуване рішення ухвалено місцевим господарським судом з суттєвим порушенням норм матеріального права та недотриманням норм процесуального права.
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.12.2021 апеляційну скаргу В/Ч 3027 на рішення Господарського суду Київської області від 08.09.2021 у справі №911/1425/21 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя Сітайло Л.Г., судді: Шапран В.В., Буравльов С.І.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.12.2021 відкладено розгляд питання про відкриття чи відмову у відкритті апеляційного провадження, повернення без розгляду або залишення без руху апеляційної скарги В/ч НОМЕР_1 на рішення Господарського суду Київської області від 08.09.2021 до надходження матеріалів справи №911/1425/21 до Північного апеляційного господарського суду.
29 грудня 2021 року на адресу Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №911/1425/21.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.01.2022 поновлено В/ч НОМЕР_1 пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Київської області від 08.09.2021. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою В/ч НОМЕР_1 на рішення Господарського суду Київської області від 08.09.2021 у справі №911/1425/21. Справу призначено до розгляду 10.02.2022. Зупинено дію рішення на час апеляційного провадження.
21 січня 2022 року від позивача до Північного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого останній просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
В судовому засіданні 10.02.2022 представники відповідача підтримали доводи, викладені в апеляційній скарзі та просили змінити оскаржуване рішення. Представник позивача заперечив проти доводів, викладених в апеляційній скарзі та просив залишити оскаржуване рішення без змін.
Статтею 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, заслухавши пояснення представників сторін, Північний апеляційний господарський суд, в межах доводів апеляційної скарги, дійшов наступних висновків.
З матеріалів справи вбачається, що рішенням Вишгородської районної ради "Про встановлення тарифів на послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, які надає Вишгородське районне комунальне підприємство "Вишгородтепломережа" від 19.12.2019 №723-42-VII встановлено тарифи на послуги з централізованого водопостачання, які надає позивач (грн за 1 м3 з ПДВ): для населення 37,68 грн; для бюджетних установ 41,96 грн; для інших споживачів 47,43 грн, а на послуги з централізованого водовідведення встановлено такі тарифи: для населення 22,81 грн; для бюджетних установ 25,42 грн; для інших споживачів 28,73 грн.
Згідно з пунктом 4 вищенаведеного рішення, останнє набуває чинності через 15 днів з дня його офіційного оприлюднення в районній газеті "Слово", але не раніше 01.01.2020 та діє до 31.12.2020 включно.
1 січня 2020 року Синяківською сільською радою та позивачем укладено договір на оперативно-технічне обслуговування, предметом якого є обов`язок виконавця тимчасово, терміном на рік з дати підписання цього договору до 31.12.2020, провадити оперативне і технічне обслуговування водопровідно-каналізаційного господарства, а саме: водопровідної та каналізаційної мережі, водонапірної башти, свердловини та каналізаційної насосної станції, яке перебуває на балансі та у власності замовника і знаходиться в селі Синяк.
Листом від 03.01.2020 №13/08 позивач звернувся до відповідача з пропозицією укласти договір про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення. Пропозиція обумовлена тим, що йому передано в оперативне (тимчасове) обслуговування водопровідне господарство села Синяк, через відмову від надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення попереднім надавачем. До вказаного листа позивачем долучено докази отримання його відповідачем.
В процесі розгляду справи в суді першої інстанції відповідач не заперечив факту отримання ним зазначеного вище листа. Проте, заперечував той факт, що до цього листа долучено примірник договору.
Листами від 20.04.2020 №1/27-542, №1/27-761, від 25.07.2020 №1/27-958, №1/27-1747, №1/27-1894 відповідач звертався до позивача з проханням укласти індивідуальні договори на постачання комунальних послуг, в тому числі послуг з водопостачання та водовідведення, з мешканцями будинку 59, по вулиці Київській, села Синяк, який знаходиться на балансі В/ч 3027 та є власністю Національної гвардії України.
Прохання відповідача аргументоване тим, що у останнього відсутні кошторисні призначення КЕКВ 2272 "Оплата водопостачання та водовідведення" на 2020 рік, а також у зв`язку з тим, що між В/ч НОМЕР_1 та мешканцями будинку 59, по вулиці Київській, села Синяк, укладені договори найму, згідно з пунктом 2.1.3 яких наймач зобов`язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги. Таким чином, мешканці будинку є індивідуальними споживачами, які за договорами найму використовують об`єкт нерухомості та вправі самостійно, в індивідуальному порядку укладати договори на постачання комунальних послуг.
Листом від 05.08.2020 №2059/08 позивач повідомив відповідача, що Законом України "Про житлово-комунальні послуги" не передбачено такої підстави для укладання договору надання комунальних послуг, як офіційна згода балансоутримувача державного майна. КП "Вишгородтепломережа" зазначило, що враховуючи приписи Закону України "Про житлово-комунальні послуги" та те, що позивач не є експлуатуючою організацією, а балансоутримувачем державного житлового фонду є В/ч НОМЕР_1 , підстави для укладення КП "Вишгородтепломережа" індивідувальних договорів з наймачами квартир відсутні. Одночасно з вказаним листом позивач надіслав відповідачу рахунок на оплату від 30.06.2020 №1170 та акт надання послуг від 30.06.2020 №1198. Факт отримання відповідачем вказаного листа підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, копія якого наявна у матеріалах справи.
Листом від 05.02.2021 №241/08 позивач повідомив відповідача про обліковану за ним заборгованість у розмірі 541 187,07 грн за надані у період з 01.01.2020 по 31.12.2020 послуги з водопостачання та водовідведення.
Позивач зазначає, що на підставі договору від 02.01.2021 №ВП61 останнім оформлено акти наданих споживачу послуг та відповідні актам рахунки на оплату цих послуг, а саме: акт №278 за січень 2020 року на суму 45 098,92 грн та рахунок на оплату №288 на вказану суму; акт №440 за лютий 2020 року на суму 45 098,92 грн та рахунок на оплату №439 на вказану суму; акт №724 за березень 2020 року на суму 45 098,92 грн та рахунок на оплату №712 на вказану суму; акт №924 за квітень 2020 року на суму 45 098,92 грн та рахунок на оплату №901 на вказану суму; акт №1139 за травень 2020 року на суму 45 098,92 грн та рахунок на оплату №1110 на вказану суму; акт №1198 за червень 2020 року на суму 45 098,92 грн та рахунок на оплату №1170 на вказану суму; акт №1263 за липень 2020 року на суму 45 098,92 грн та рахунок на оплату №1220 на вказану суму; акт №1310 за серпень 2020 року на суму 45 098,92 гривень та рахунок на оплату №1260 на вказану суму; акт №1393 за вересень 2020 року на суму 45 098,92 грн та рахунок на оплату №1327 на вказану суму; акт №1570 за жовтень 2020 року на суму 45 098,92 грн та рахунок на оплату №1494 на вказану суму; акт №1704 за листопад 2020 року на суму 45 098,92 грн та рахунок на оплату №1618 на вказану суму; акт №2084 за грудень 2020 року на суму 45 098,92 грн та рахунок на оплату №1996 на вказану суму.
Також, за доводами позивача, споживачем наданих позивачем послуг є В/ч НОМЕР_1 , оскільки вказана особа є балансоутримувачем будинку за яким здійснювалось централізоване водопостачання та водовідведення.
Однак, відповідач за отримані послуги не розрахувався, та станом на день звернення до суду з позовом за відповідачем обліковується заборгованість у розмірі 541 187,07 гривень.
Відповідач у відзиві на позов заперечив пред`явлені позивачем вимоги та просив суд відмовити у їх задоволенні з огляду на безпідставність та необґрунтованість таких вимог.
Дослідивши наданий позивачем договір про надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення, судом першої інстанції вірно встановлено, що даний правочин підписаний тільки з боку КП "Вишгородтепломережа".
Відповідно до Закону України "Про внесення змін до деяких Законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії", виконавцем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води для об`єктів усіх форм власності є суб`єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація).
Згідно з частиною 2 статті 11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
За приписами статті 174 Господарського кодексу України (далі ГК України) господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина 1 статті 202 ЦК України).
Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до частини 1 статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Згідно з частиною 3 статті 639 ЦК України, якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами.
Пунктом 1 частини 1 статті 208 ЦК України встановлено, що правочини між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі.
За приписами частини 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.
Оскільки, наданий позивачем до матеріалів справи примірник договору про надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення не містить підпису особи з боку споживача, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив про відсутність підстав для висновку, що наведений договір дійсно укладений сторонами.
У той же час, правовідносини, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг з водопостачання та водовідведення між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України "Про житлово-комунальні послуги", Законом України "Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення", Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 №630 (далі Правила).
Статтею 5 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" визначено, що до житлово-комунальних послуг належать, зокрема, послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.
Згідно зі статтею 12 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Такі договори можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір та колективний договір про надання комунальних послуг) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач, колективний споживач). Істотними умовами договору про надання житлово-комунальної послуги є: 1) перелік послуг; 2) вимоги до якості послуг; 3) права і обов`язки сторін; 4) відповідальність сторін за порушення договору; 5) ціна послуги; 6) порядок оплати послуги; 7) порядок і умови внесення змін до договору, в тому числі щодо ціни послуги; 8) строк дії договору, порядок і умови продовження його дії та розірвання.
Відповідно до частини 1 статті 10 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі, ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону.
Частиною 1 статті 9 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" встановлено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.
При цьому, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 7 цього Закону, споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги, відповідно до законодавства та умов укладених договорів.
Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини 2 статті 7 Закону України "Про житлово-комунальні послуги обов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими, відповідно до законодавства, у строки встановлені відповідними договорами.
Згідно з зазначеними нормами законодавства, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними, а відсутність письмово оформленого договору з позивачем не позбавляє відповідача обов`язку оплачувати надані йому послуги.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 у справі №751/3840/15-ц, постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 11.04.2018 у справі №904/2238/17 та від 16.10.2018 у справі №904/7377/17.
Таким чином, доводи відповідача, з посиланням на пункт 2.1 Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, затверджених Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 27.06.2008 №190 щодо того, що відносини між виконавцем послуги з централізованого водопостачання та водовідведення та споживачем здійснюються виключно на договірних засадах, спростовуються наведеними вище висновками суду першої інстанції, з якими погоджується колегія суддів.
Частиною 2 статті 22 Закону України "Про питну воду та питне водопостачання" встановлено, що споживачі питної води зобов`язані, зокрема, своєчасно вносити плату за використану питну воду, відповідно до встановлених тарифів на послуги централізованого водопостачання і водовідведення.
Відсутність укладеного сторонами договору, обов`язковість укладання якого лежить і на споживачеві, і на виконавцеві комунальної послуги не виключає можливості стягнення з споживача на користь підприємства вартості послуг з централізованого водопостачання та водовідведення, оскільки між сторонами склалися фактичні договірні відносини.
Позивач стверджує, що протягом січня-грудня 2020 року ним надано відповідачу послуги з централізованого водопостачання та водовідведення на загальну суму 541 187,07 грн. При цьому, відповідні акти та рахунки, за доводами позивача, надсилалися на адресу відповідача. У зв`язку з тим, що на об`єкті нерухомого майна будинку, який перебуває на балансі відповідача, відсутній лічильник, нарахування наданих позивачем послуг здійснювалось за нормами та тарифами встановленими рішеннями Вишгородської районної ради від 19.12.2019 №723-42-VII та Синяківської сільської ради від 27.01.2020 №2.
Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні зазначив, що у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази надсилання на адресу відповідача актів наданих послуг та відповідних рахунків наявних у матеріалах справи. У той же час, відповідач в процесі розгляду справи не заперечував як факту надання позивачем та споживання відповідачем відповідних послуг, так і факту отримання ним актів наданих послуг та рахунків на оплату.
Пунктами 18, 20 Правил встановлено, що розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк. Плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку.
Отже, враховуючи положення чинного законодавства України, строк виконання відповідачем обов`язку з оплати наданих йому, протягом спірного періоду, послуг з централізованого водопостачання та водовідведення настав. Проте, відповідачем не надано доказів оплати наданих позивачем послуг.
Враховуючи відсутність у матеріалах справи доказів оплати заборгованості за отримані послуги у загальному розмірі 541 187,07 грн, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про задоволення вимоги про стягнення з відповідача суми основного боргу.
Крім того, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх грошових зобов`язань, позивач просить стягнути з відповідача 11 821,24 грн трьох процентів річних та 36 565,60 грн інфляційних втрат, нарахованих за загальний період з 21.02.2020 по 28.04.2021
Відповідно до вимог частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора, зобов`язаний сплатити суму боргу, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Колегія суддів, перевіривши розрахунок трьох процентів річних та інфляційних втрат, погоджується з висновком місцевого господарського суду, що задоволенню підлягають позовні вимоги про стягнення з відповідача 11 832,17 грн трьох процентів річних та 36 565,60 грн інфляційних витрат.
Щодо вимоги про стягнення з відповідача 32 292,16 грн пені, нарахованої за період з 21.02.2020 по 28.04.2021 колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини 1 статті 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.
Згідно зі статтею 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
За приписами статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Частиною 1 статті 230 ГК України визначено, що штрафними санкціями в цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання зобов`язання.
В обґрунтування підстав для стягнення з відповідача пені позивач посилається на пункти 20, 26 договору про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, якими передбачено, що споживач несе відповідальність за несвоєчасне внесення плати за послуги шляхом сплати пені.
Суд зазначає, що якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.
Так, нарахування пені у відповідному відсотковому розмірі від суми простроченого платежу передбачено статтею 14 Закону України "Про державний матеріальний резерв", статтею 36 Закону України "Про телекомунікації", статтею 1 Закону України "Про відповідальність суб`єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій" тощо. У таких випадках нарахування пені здійснюється не за Законом України "Про відповідальність за невиконання грошових зобов`язань", а на підставі спеціального нормативного акта, який регулює відповідні правовідносини. Наведене не виключає можливості покладення на боржника також і відповідальності, передбаченої частиною 2 статті 625 ЦК України за невиконання грошового зобов`язання.
Розмір штрафних санкцій, відповідно до частини 4 статті 231 ГК України, встановлюється законом, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі.
Отже, законодавець пов`язує можливість застосування штрафних санкцій за порушення строків виконання зобов`язань саме з умовами їх встановлення за договором за відсутності законодавчого врегулювання розміру таких санкцій.
У той же час, частиною 6 статті 231 ГК України визначено можливість встановлення у відсотках до облікової ставки НБУ розміру санкцій за порушення грошових зобов`язань, як одиницю вимірювання такої санкції. Однак, саме зобов`язання зі сплати пені має визначатися згідно з укладеним сторонами договором, інакше буде порушуватися принцип свободи договору, оскільки сторони вправі і не передбачати будь-яких санкцій за порушення строків розрахунку.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 05.09.2019 у справі №908/1501/18.
Як зазначалось вище, з наявного у матеріалах справи договору про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, суд не може дійти висновку, що такий договір дійсно був укладений між сторонами, який би наділяв сторін взаємними правами та обов`язками обумовленими цим договором, відтак посилання позивача на умови договору, яким врегульовано настання відповідальності за порушення зобов`язання є недоречними.
Враховуючи, що угоди, якою передбачалась можливість сплати пені за порушення строків виконання зобов`язань сторонами укладено не було, то підстави для стягнення пені у розмірі, не погодженому в договірному порядку та прямо не встановленому законом відсутні.
А тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується колегія суддів, про відмову в задоволенні вимог позивача про стягнення з відповідача 32 292,16 грн пені.
Статтею 74 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до частини 1 статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.
Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина 1 статті 77 ГПК України).
За приписами частини 1 статті 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Разом із тим, інші доводи, на які посилався апелянт під час розгляду даної справи, залишені Північним апеляційним господарським судом без задоволення та не прийняті до уваги як такі, що спростовують висновки суду першої інстанції щодо часткового задоволення позову.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 275 ГПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом повно та всебічно досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку, рішення Господарського суду Київської області від 08.09.2021 у справі №911/1425/21 відповідає фактичним обставинам справи, ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а відтак передбачені законом підстави для зміни та скасування оскаржуваного рішення відсутні.
Відповідно до статті 129 ГПК України, судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на апелянта.
Керуючись статтями 74, 129, 269, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Господарського суду Київської області від 08.09.2021 у справі №911/1425/21 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Київської області від 08.09.2021 у справі №911/1425/21 залишити без змін.
3. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на скаржника.
4. Поновити дію рішення Господарського суду Київської області від 08.09.2021 у справі №911/1425/21.
5. Матеріали справи №911/1425/21 повернути до Господарського суду Київської області.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено 14.02.2022.

Головуючий суддя Л.Г. Сітайло

Судді В.В. Шапран

С.І. Буравльов