ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" лютого 2022 р. Справа№ 925/1638/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Барсук М.А.

Кропивної Л.В.

при секретарі судового засідання Денисевич К.Ю.,

за участю представників:

від позивача: Горщар С.В. (ордер серії АА №1178164 від 10.01.2021),

від відповідача: не прибув,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Черкаської області від 13.09.2021 у справі №925/1638/20 (суддя Грачов В.М., повний текст складено - 29.10.2021) за позовом ОСОБА_1 до Житлово-будівельного кооперативу "Хімік 27" про визнання недійсними рішень загальних зборів учасників і окремих положень установчих документів кооперативу.

встановив наступне.

ОСОБА_1 звернувся в Господарський суд Черкаської області з позовом до Житлово-будівельного кооперативу "Хімік 27" , в якому просив суд:

визнати недійсними положення пунктів 7.5, 7.6, 9.4 Статуту обслуговуючого житлово - будівельного кооперативу "Хімік 27" (м. Черкаси, вул. Максима Залізняка, 91/1, ) в редакції, затвердженій протоколом № 1 загальних зборів членів кооперативу ЖБК "Хімік 27" від 12.11.2016 року, у зв`язку з невідповідністю вимогам чинного законодавства та порушенням законних прав та інтересів позивача;

визнати недійсним рішення загальних зборів членів обслуговуючого житлово-будівельного кооперативу "Хімік 27", які відбулися 27, 28, 29, 30 грудня 2019 року.

В ході розгляду справи судом першої інстанції представник позивача підтримав позовні вимоги лише в частині визнання недійсними положення пункту 9.4 Статуту відповідача в редакції, затвердженій протоколом № 1 загальних зборів членів ЖБК "Хімік 27" від 12.11.2016 року, та рішень загальних зборів членів ЖБК "Хімік 27", оформлених протоколом № 3 від 30.12.2019 року, просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, відповіді на відзив, в частині вимог про визнання недійсними положень пунктів 7.5, 7.6 Статуту відповідача в редакції, затвердженій протоколом № 1 загальних зборів членів ЖБК "Хімік 27" від 12.11.2016 року, не підтримав.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 13.09.2021 у справі №925/1638/20 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Приймаючи дане рішення суд першої інстанції виходив з того, що Положення Статуту відповідача узгоджуються з нормами Закону № 1087-ІV, зокрема в частині визначення прав і обов`язків членів кооперативу, повноважень органів управління кооперативу, їх діяльності, порядку скликання загальних зборів членів.

Оцінюючи доводи позивача в частині вимог про визнання недійсними рішень загальних зборів членів кооперативу відповідача, оформлених протоколом № 3 від 30.12.2019 року, з підстав неповідомлення позивача належним чином про скликання зборів, внаслідок чого він був позбавлений права на участь у зборах, неправомочності зборів суд надав перевагу запереченням відповідача, а доводи позивача визнав недоведеними.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Черкаської області від 13.09.20201 у даній справі та прийняти нове рішення, яким задовольнити частково позовні вимоги про визнання недійсними окремих положень Статуту обслуговуючого житлово-будівельного кооперативу "Хімік 27" щодо повноважень правління, Голови правління та Ревізійної комісії кооперативу.

Апелянт зазначає, що спірними положеннями Статуту відповідача повноваження загальних зборів членів кооперативу, закріплених і наданих вищому органу управління в силу закону, було безпідставно віднесено до управлінських функцій виконавчого органу, що суперечить законодавству.

Також, скаржник посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме прийняття відзиву відповідача, поданого з порушенням строку та порядку.

Крім цього, апелянт зазначає, що всупереч зазначенню судом у рішенні про заявлення відповідачем про застосування строку позовної давності, відповідач не робив відповідних заяв.

Представник апелянта - позивача у справі в судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги.

Відповідач правом на участь представника у даному судовому засіданні не скористався, проте надіслав на адресу суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій також заперечив проти задоволення вимог апеляційної скарги.

Згідно з ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у Главі 1 Розділу ІV.

Частинами 1 та 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Позивач є членом житлово - будівельного кооперативу "Хімік 27", що визнається відповідачем.

Із витягу з протоколу загальних зборів житлово - будівельного кооперативу "Хімік 27" від 12.11.2016 року № 1 вбачається, що 12.11.2016 за адресою місцезнаходження кооперативу: м. Черкаси, вул. Максима Залізняка, буд. 91/1 відбулися загальні збори членів кооперативу за участю 39 осіб присутніх на зборах із 70 осіб загальної кількості членів кооперативу.

Згідно порядку денного, зборами прийнято рішення про затвердження Статуту у запропонованій редакції зі змінами і доповненнями.

Справжність підписів голови і секретаря зборів гр. Славіч Г.Г. і Бордовської Н.Ф. посвідчено приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Міняйло І.П., про що вчинено записи в реєстрі за №№ 1828, 1829 від 12.12.2016 року (а.с. 22-23).

Відповідно до п. 9.4 Статуту (затвердженого рішенням загальних зборів членів кооперативу, оформлених протоколом № 1 від 12.11.2016 року) Правління, Голови правління та Ревізійної комісії вирішують:

- визначення розмірів оплати праці голови правління, бухгалтера, утримання обслуговуючого персоналу;

- прийняття рішень про притягнення до відповідальності голови правління, членів правління;

- прийняття рішень про відсторонення голови правління кооперативу від виконання його повноважень та обрання (призначення) особи, яка тимчасово здійснюватиме повноваження голови правління до вирішення загальними зборами членів кооперативу та голови правління;

- заслуховування звітів органів правління і контролю кооперативу про їх діяльність;

- затвердження розмірів фондів, порядок їх формування та використання;

- затвердження рішення правління нових членів та подання правління кооперативу про припинення членства;

- утворення спеціальних комісій із залученням консультантів, найманих працівників та фахівців - не членів кооперативу;

- затвердження річного звіту і річної бухгалтерської (фінансової) звітності;

- затвердження кошторису витрат та щорічного кошторису.

Предметом позовних вимог у даній справі, підтриманих позивачем, є вимоги про визнання недійсними п. 9.4 Статуту відповідача в наведеній редакції, а також рішень загальних зборів членів ЖБК "Хімік 27", оформлених протоколом № 3 від 30.12.2019 року.

Як вже вказувалося, у задоволенні вказаних вимог відмовлено повністю.

В свою чергу, апелянт оскаржує судове рішення лише в частині відмови у задоволенні вимоги про визнання недійсними п. 9.4 Статуту відповідача, а тому враховуючи вимоги ч. 1 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом положень статті 167 Господарського кодексу України корпоративні відносини - це відносини, які виникають, змінюються та припиняються щодо права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Стаття 55 Господарського кодексу України визначає господарські організації як юридичні особи, створені відповідно до ЦК України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку.

Господарською діяльністю у Господарському кодексі України вважається діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Цей Кодекс розрізняє господарську діяльність, яка має на меті отримання прибутку (підприємництво) і некомерційну господарську діяльність, яка здійснюється без такої мети (стаття 3).

За способом утворення (заснування) та формування статутного капіталу стаття 63 Господарського кодексу України відносить кооперативні підприємства до корпоративних, а за формою власності - до підприємств колективної власності.

Корпоративне підприємство характеризується тим, що утворюється, як правило, двома або більше засновниками за їх спільним рішенням (договором), діє на основі об`єднання майна та/або підприємницької чи трудової діяльності засновників (учасників), їх спільного управління справами, на основі корпоративних прав, у тому числі через органи, що ними створюються, участі засновників (учасників) у розподілі доходів та ризиків підприємства.

Підприємством колективної власності визнається корпоративне або унітарне підприємство, що діє на основі колективної власності засновника (засновників) (стаття 93 Господарського кодексу України).

Кооперативи як добровільні об`єднання громадян з метою спільного вирішення ними економічних, соціально-побутових та інших питань можуть створюватися у різних галузях (виробничі, споживчі, житлові тощо). Діяльність різних видів кооперативів регулюється законом. Господарська діяльність кооперативів повинна здійснюватися відповідно до вимог цього Кодексу, інших законодавчих актів (стаття 94 Господарського кодексу України).

Зазначені норми кореспондуються із нормами статей 83, 85, 86 Цивільного кодексу України, згідно з положеннями яких юридичні особи можуть створюватися у формі товариств, установ та в інших формах, встановлених законом. Товариством є організація, створена шляхом об`єднання осіб (учасників), які мають право участі у цьому товаристві. Товариство може бути створено однією особою, якщо інше не встановлено законом. Непідприємницькими товариствами є товариства, які не мають на меті одержання прибутку для його наступного розподілу між учасниками. Непідприємницькі товариства (кооперативи, крім виробничих, об`єднання громадян тощо) та установи можуть поряд зі своєю основною діяльністю здійснювати підприємницьку діяльність, якщо інше не встановлено законом і якщо ця діяльність відповідає меті, для якої вони були створені, та сприяє її досягненню.

Особливості створення кооперативів та ведення господарської діяльності обслуговуючими кооперативами визначається Законом України "Про кооперацію".

За змістом положень статей 2, 6, 9 Закону України "Про кооперацію" кооператив є юридичною особою, державна реєстрація якого проводиться в порядку, передбаченому законом. Відповідно до завдань та характеру діяльності кооперативи поділяються на такі типи: виробничі, обслуговуючі та споживчі. За напрямами діяльності кооперативи можуть бути сільськогосподарськими, житлово-будівельними, садово-городніми, гаражними, торговельно-закупівельними, транспортними, освітніми, туристичними, медичними тощо.

Обслуговуючий кооператив це кооператив, який утворюється шляхом об`єднання фізичних та/або юридичних осіб для надання послуг переважно членам кооперативу, а також іншим особам з метою провадження їх господарської діяльності. Обслуговуючі кооперативи надають послуги іншим особам в обсягах, що не перевищують 20 відсотків загального обороту кооперативу. Обслуговуючий кооператив надає послуги своїм членам, не маючи на меті одержання прибутку (статті 2, 23 Закону України "Про кооперацію").

Таким чином, обслуговуючий кооператив незалежно від напряму його діяльності є господарською організацією - юридичною особою, яка здійснює некомерційну господарську діяльність з моменту державної реєстрації на підставі закону та свого статуту.

Статут юридичної особи є актом, який визначає правовий статус юридичної особи, оскільки він містить норми, обов`язкові для учасників товариства, його посадових осіб та інших працівників, а також визначає порядок затвердження та внесення змін до статуту.

Підставами для визнання акта, в тому числі статуту, недійсним є його невідповідність вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав (затвердив) цей акт, а також порушення у зв`язку з його прийняттям прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення невизнання або оспорювання.

Отже, матеріально-правовий аспект захисту прав та інтересів насамперед полягає в з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені.

Оскільки, правовою підставою для звернення до господарського суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, право на пред`явлення позову у особи виникає після порушення її права.

Тобто, захисту в судовому порядку підлягає вже порушене право, а не те, яке може бути порушено в майбутньому, і щодо якого невідомо, буде воно порушено, чи ні.

При вирішенні спору про визнання статуту недійсним підлягають застосуванню загальні приписи ст.ст. 3, 15, 16 Цивільного кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору має бути встановлено не лише наявність підстав визнання статуту недійсним, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Отже, з огляду на положення вказаних статтей підставою для захисту цивільного права чи охоронюваного законом інтересу є його порушення, невизнання чи оспорення. Відтак, задоволення судом позову можливе лише за умови доведення позивачем обставин щодо наявності у нього відповідного права (охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорення) цього права відповідачем з урахуванням належно обраного способу судового захисту.

Згідно з положеннями статті 12 Закону України "Про кооперацію" основними правами члена кооперативу є: участь в господарській діяльності кооперативу, а також в управлінні кооперативом, право голосу на його загальних зборах, право обирати і бути обраним в органи управління; користування послугами кооперативу; одержання кооперативних виплат та виплат на паї; одержання паю у разі виходу з кооперативу в порядку і в строки, визначені його статутом; право вносити пропозиції щодо поліпшення роботи кооперативу, усунення недоліків у роботі його органів управління та посадових осіб; право звертатися до органів управління та органів контролю за діяльністю кооперативу, посадових осіб кооперативу із запитами, пов`язаними з членством у кооперативі, діяльністю кооперативу та його посадових осіб, одержувати письмові відповіді на свої запити.

Позивач, звертаючись до суду з даним позовом та посилаючись на те, що положення п. 9.4 Статуту відповідача суперечать Закону України "Про кооперацію", не навів жодних доводів, які з вищезазначених його прав, як члена кооперативу, порушені вказаним пунктом Статуту.

Так, позивач не навів та не довів яким чином оскаржуване положення Статуту перешкоджає йому реалізовувати свої права, як члена кооперативу.

Колегія суддів зазначає, що інтереси кооперативу можуть не збігатися з інтересами окремих його членів, та навпаки, проте наведене жодним чином не може свідчити про порушення прав членів кооперативу його певними діями.

Крім цього, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості й забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Частиною 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України визначено, що Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Таким чином, надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, у пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Отже, "ефективний засіб правового захисту" у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005 (заява № 38722/02)).

Отже, ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, що не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 (остаточне) по справі "ЧУЙКІНА ПРОТИ УКРАЇНИ" (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE, Заява 28924/04) констатував: « 50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21.02.1975 у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. the United Kingdom), пп. 28 - 36, Series A N 18).

Порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (рішення у справах "Мултіплекс проти Хорватії" (Multiplex v. Croatia), заява N 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II)».

Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання права на ефективність внутрішніх механізмів в аспекті забезпечення гарантій, визначених ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, вказував, що для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (рішення від 06.09.2005 у справі "Гурепка проти України" (Gurepka v. Ukraine), заява №61406/00, п. 59); спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (рішення від 26.10.2000 у справі "Кудла проти Польщі" (Kudla v. Poland), заява №30210/96, п. 158) (п. 29 рішення Європейського суду з прав людини від 16.08.2013 р. у справі "Гарнага проти України" (Garnaga v. Ukraine), заява №20390/07).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 04 червня 2019 року у справі №916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

При цьому, вирішуючи питання щодо ефективності обраного позивачем способу захисту, слід враховувати баланс інтересів усіх членів і самого кооперативу, уникати зайвого втручання в питання його діяльності, які вирішуються виключно рішенням загальних зборів членів кооперативу (у даному випадку затвердження статуту), надавати оцінку добросовісності інших членів, права яких в разі задоволення позовних вимог можуть бути порушені.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що позивачем не обґрунтовано яким чином буде відновлено його право (та яке) у разі визнання спірного положення Статуту недійсним.

Стосовно суті позовних вимог про визнання п. 9.4 Статуту відповідача недійсним.

Згідно ст. 15 Закону України "Про кооперацію" (в редакції чинній, як на момент затвердження редакції спірного пункту Статуту, так і на даний час) вищим органом управління кооперативу є загальні збори членів кооперативу.

До компетенції загальних зборів членів кооперативу належить:

затвердження статуту кооперативу та внесення до нього змін, прийняття інших рішень, що стосуються діяльності кооперативу;

утворення органів управління та органів контролю за діяльністю кооперативу, інших органів кооперативу;

заслуховування звітів його органів управління і органів контролю;

затвердження порядку розподілу доходу кооперативу;

визначення розмірів вступного і членського внесків та паїв;

визначення розмірів, порядку формування та використання фондів кооперативу;

визначення розмірів оплати праці голови правління, голови ревізійної комісії (ревізора), а також кошторису на утримання апарату органів управління та органів контролю за діяльністю кооперативу;

затвердження річного звіту і балансу кооперативу;

затвердження рішення правління або голови правління про прийняття нових членів та припинення членства;

прийняття рішень щодо володіння, користування та розпорядження майном;

утворення спеціальних комісій із залученням як консультантів найманих працівників;

прийняття рішень про вступ кооперативу до кооперативних об`єднань;

прийняття рішень про реорганізацію або ліквідацію кооперативу.

В свою чергу, відповідно до п. 9.4 Статуту (затвердженого рішенням загальних зборів членів кооперативу, оформлених протоколом № 1 від 12.11.2016 року) Правління, Голови правління та Ревізійної комісії вирішують:

- визначення розмірів оплати праці голови правління, бухгалтера, утримання обслуговуючого персоналу;

- прийняття рішень про притягнення до відповідальності голови правління, членів правління;

- прийняття рішень про відсторонення голови правління кооперативу від виконання його повноважень та обрання (призначення) особи, яка тимчасово здійснюватиме повноваження голови правління до вирішення загальними зборами членів кооперативу та голови правління;

- заслуховування звітів органів правління і контролю кооперативу про їх діяльність;

- затвердження розмірів фондів, порядок їх формування та використання;

- затвердження рішення правління нових членів та подання правління кооперативу про припинення членства;

- утворення спеціальних комісій із залученням консультантів, найманих працівників та фахівців - не членів кооперативу;

- затвердження річного звіту і річної бухгалтерської (фінансової) звітності;

- затвердження кошторису витрат та щорічного кошторису.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що наведені у п. 9.4 Статуту повноваження Правління, Голови правління та Ревізійної комісії належать згідно ст. 15 Закону України "Про кооперацію" до виключної компетенції загальних зборів членів кооперативу.

Колегія суддів зазначає, що положення ст. 15 Закону України "Про кооперацію" (в редакції чинній, як на момент затвердження редакції спірного пункту Статуту, так і на даний час) не містять словосполучення "виключна компетенція".

Таким чином, враховуючи наведене, а також те, що ч. 4 ст. 16 Закону України "Про кооперацію" передбачено можливість наділення виконавчого органу іншими повноваженнями (аніж ті, що передбачені ч. 3 ст. 16 Закону), визначеними вищим органом управління кооперативу або статутом кооперативу, наділення у даному випадку виконавчого органу кооперативу відповідача вищим органом управління - загальними зборами повноваженнями, перелік яких наведено у п. 9.4 Статуту, не суперечить вимогам вказаного Закону.

При цьому, колегією суддів враховуються положення п. 9.2 Статуту Кооперативу, згідно якого Загальні збори мають право приймати рішення з будь - яких питань діяльності Кооперативу, в тому числі що входять в компетенцію рішення Правління, Голови правління та Ревізійної комісії.

З огляду на викладене, колегія суддів не вбачає невідповідності наведеного пункту статуту вимогам Закону України "Про кооперацію", а тому відповідно підстави для визнання його недійсним відсутні.

Крім цього, позивач, як член кооперативу, не погоджуючись з правомірністю наділення виконавчого органу кооперативу певними повноваженнями, не позбавлений права ініціювати скликання загальних зборів з метою внесення змін до статуту, а також обрання нового складу Правління, оскільки саме загальні збори мають право в будь - який час прийняти будь - яке рішення, пов`язане зі статутною діяльністю кооперативу.

Таким чином, оскаржуване положення Статуту Житлово-будівельного кооперативу "Хімік 27" не порушує прав та охоронюваних законом інтересів позивача, оскільки відповідає законодавству, чинному, як на момент його затвердження, так і на даний час.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимоги про визнання п. 9.4 Статуту недійсним.

Стосовно доводів скаржника про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, то вони відхиляються судом за необґрунтованістю.

Так, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність вказаних порушень судом першої інстанції в частині прийняття відзиву на позовну заяву.

При цьому, апелянт, стверджуючи про прийняття судом першої інстанції відзиву на позовну заяву, поданого з пропущенням строків та недотриманням порядку його подання, навів доводи, проте не довів їх, про те, що наведене призвело до необ`єктивності та упередженості.

Апеляційний господарський суд, дослідивши обставини даної справи, не вбачає допущення судом першої інстанції порушень норм процесуального права, а тому вказані доводи апелянта підлягають відхиленню за необґрунтованістю.

У будь - якому випадку, порушення норм процесуального права в частині наведених апелянтом обставин не належить згідно ч. 3 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України до обов`язкових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Доводів про те, що вказане апелянтом порушення норм процесуального права (в тому числі і щодо зазначення судом у рішенні про заявлення відповідачем про застосування строку позовної давності, тоді як вказує скаржник, відповідач відповідних заяв не робив) призвело до неправильного вирішення справи не наведено.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване в частині рішення місцевого господарського суду прийнято з повним, всебічним та об`єктивним з`ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 240, 269, 275, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Черкаської області від 13.09.2021 у справі №925/1638/20 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - позивача у справі.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови (враховуючи перебування судді Барсук М.А. 14.02.2022 у відпустці) складено: 15.02.2022 року.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Барсук

Л.В. Кропивна