ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" січня 2022 р. Справа№ 910/8517/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Кравчука Г.А.

Чорногуза М.Г.

при секретарі судового засідання Линник А.М.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Район-Сервіс»

на рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2021

у справі № 910/8517/20 (суддя Удалова О.Г.)

за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Район-Сервіс»

про стягнення 1 183 019,77 грн

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2020 року Комунальне підприємство виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» (далі - КП «Київтеплоенерго», Підприємство) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Район-Сервіс» (далі - ТОВ «Район-Сервіс», Товариство) про стягнення, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, - 1183019,77 грн, з яких: 1 136 845,17 грн - заборгованість за спожиту теплову енергію, 14 778,99 грн - інфляційна складова боргу, 31 395,61 грн - 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовано виявленою позивачем обставиною самовільного підключення відповідача до теплових мереж позивача, що підтверджується актом обстеження № 604/312 від 12.04.2019. Таке підключення мало наслідком споживання теплової енергії відповідачем з листопада 2018 року по квітень 2019 року включно за відсутності будь-яких оплат з боку відповідача.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.10.2021 у справі № 910/8517/20 позов задоволено частково, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Район-Сервіс» на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» основний борг в розмірі 1 136 845,17 грн, витрати по сплаті судового збору в розмірі 17 052,68 грн; присуджено до стягнення з Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Район-Сервіс» витрати по оплаті судової експертизи в розмірі 510,34 грн; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Розглядаючи спір та задовольняючи вимоги позивача про стягненні суми основного боргу, нарахованої на визначені позивачем обсяги споживання теплової енергії у повному обсязі, суд виходив із встановлених ним обставин самовільного споживання відповідачем теплової енергії, постачальником якої виступив позивач, що мало наслідком виникнення у відповідача обов`язку розрахуватись за спожите тепло за тарифом, визначеним позивачем. Одночасно, судом відмовлено у стягнення нарахованих відповідачем сум інфляційних втрат у розмірі 14 778,99 грн та 31 395,61 грн - 3% річних у зв`язку з неможливістю з`ясування судом дати отримання відповідачем претензії позивача, а отже - і встановлення моменту, з якого розпочалась прострочка виконання зобов`язання боржником.

Не погодившись із вищезазначеним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Район-Сервіс» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Апелянт зазначає, що судом першої інстанції не було враховано недоведеності обставин, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги, не враховано, що:

- між сторонами спору відсутні будь-які зобов`язальні відносини, а оскільки позивачем не доведено факт споживання відповідачем теплової енергії, то, відповідно, відсутні підстави для нарахування та стягнення вартості спожитих послуг;

- оскільки відповідного договору між позивачем та відповідачем укладено не було, то, на переконання відповідача, він має повне право не здійснювати оплати отриманих поза дією договору послуг (у тому числі - постачання теплової енергії);

- судом безпідставно прийнято до розгляду заяву про збільшення позовних вимог, оскільки така заява базується виключно на арифметичному збільшенні суми боргу у зв`язку із застосуванням КТМ (Керівний технічний матеріал) 204 Україна 244-94 «Норми та вказівки по нормуванню витрат палива та теплової енергії на опалення житлових та громадських споруд, а також на господарсько-побутові потреби в Україні. Посібник та доповнення», затвердженого наказом від 30.03.2001 № 82, незважаючи на те, що позивач власним актом обстеження встановив наявність лічильника тепла;

- висновок суду про наявність у Коваленка В.А., який підписав акт №604/312 від 12.04.2019 права бути уповноваженим представником або працівником відповідача, не ґрунтуються на будь-яких доказах та не відповідають дійсним обставинам справи;

- позивачем неправильно обрано предмет спору, оскільки за самовільне підключення до системи теплопостачання та споживання теплової енергії без укладення договору чинним законодавством передбачений штраф, а не нарахування заборгованості, відтак судом безпідставно розглянуто та задоволено відповідні вимоги позивача;

- ОСОБА_1 , який, як вказує позивач, отримав вимогу про сплату заборгованості № 30/вих.-1640517 від 14.05.2019, ніколи не був ані співробітником, ані довіреною особою ТОВ «Район-Сервіс», відтак висновки суду у цій частині не ґрунтуються на будь-яких доказах та не відповідають дійсним обставинам справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.11.2021 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Район-Сервіс» на рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2021 у справі № 910/8517/20 залишено без руху та надано скаржникові строк для усунення недоліків, допущених останнім при поданні апеляційної скарги.

Через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду 30.11.2021 від скаржника надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.12.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Район-Сервіс» на рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2021 у справі № 910/8517/20; розгляд апеляційної скарги призначено на 19.01.2022; Комунальному підприємству виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу протягом 5 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі; витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/8517/20.

19.12.2021 матеріали справи № 910/8517/20 надійшли до Північного апеляційного господарського суду.

Комунальне підприємство виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» скористалось правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), надало відзив на апеляційну скаргу, у якому просило залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2021 - без змін.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що є у справі, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, судова колегія апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого cамоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень або будинків та балансоутримувачі, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником послуг (стаття 1, частина 2 статті 3, стаття 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Законом України «Про теплопостачання» визначено основні правові, економічні та організаційні засади діяльності на об`єктах сфери теплопостачання, пов`язані з виробництвом, транспортуванням, постачанням та використанням теплової енергії з метою забезпечення енергетичної безпеки України, підвищення енергоефективності функціонування систем теплопостачання, створення і удосконалення ринку теплової енергії та захисту прав споживачів та працівників сфери теплопостачання.

Так, статтею 24 Закону України «Про теплопостачання» надано споживачеві теплової енергії право на вибір одного або декількох джерел теплової енергії чи теплопостачальних організацій, якщо це можливо за існуючими технічними умовами; отримання інформації щодо якості теплопостачання, тарифів, цін, порядку оплати, режимів споживання теплової енергії; приєднання до теплової мережі відповідно до нормативно-правових актів; отримання обсягів теплової енергії згідно з параметрами відповідно до договорів, а також норм і правил та ін.. А також визначено основні обов`язки споживача теплової енергії, серед яких: своєчасне укладання договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії; додержання вимог договору та нормативно-правових актів та ін.

Споживач теплової енергії несе відповідальність за порушення умов договору з теплопостачальною організацією, відповідних нормативно-правових актів та виконання приписів органів, уповноважених здійснювати державний нагляд за режимами споживання теплової енергії згідно із законом.

Стаття 4 Закону України «Про теплопостачання» встановлює, що проектування, будівництво, реконструкція, ремонт, експлуатація об`єктів теплопостачання, виробництво, постачання теплової енергії регламентуються нормативно-правовими актами, які є обов`язковими для виконання всіма суб`єктами відносин у сфері теплопостачання.

Постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007 № 1198 затверджено Правила користування тепловою енергією (далі - Правила користування).

За пунктами 1,2 Правил користування, Правила визначають взаємовідносини між теплопостачальними організаціями та споживачами теплової енергії та є обов`язковими для виконання усіма теплопостачальними організаціями незалежно від форми власності, споживачами, організаціями, що виконують проектування, пуск, налагодження та експлуатацію обладнання для виробництва, транспортування, постачання та використання теплової енергії.

Пунктом 4 Правил користування регламентовано, що користування тепловою енергією допускається лише на підставі договору купівлі - продажу теплової енергії між споживачем і теплопостачальною організацією (далі - договір), крім підприємств, що виробляють та використовують теплову енергію для цілей власного виробництва. Договори укладаються відповідно до типових договорів. Форми типових договорів затверджуються центральним органом виконавчої влади у сфері теплопостачання.

Теплопостачальна організація укладає договори з власниками (балансоутримувачами) теплових мереж на транспортування теплової енергії за тарифами, встановленими відповідно до законодавства (п. 5 Правил користування).

Усі системи теплопостачання і теплоспоживання повинні бути забезпечені вузлами обліку відповідно до затверджених технічних умов і проектів (п. 7 Правил користування).

Пунктом 8 Правил користування визначено, що для приєднання споживача до системи теплопостачання, реконструкції або розширення системи теплоспоживання чи збільшення обсягів споживання теплової енергії на діючих об`єктах споживач повинен подати заявку теплопостачальній організації про видачу технічних умов.

За пунктом 10 Правил користування, виконання технічних умов, виданих теплопостачальною організацією, є обов`язкове. Строк дії технічних умов приєднання споживачів теплової енергії два роки. У разі коли будівництво об`єкта не може бути завершено у визначений строк, споживач повинен продовжити дію технічних умов, звернувшись до теплопостачальної організації до закінчення їх дії. Якщо споживач не звернувся до теплопостачальної організації з вмотивованим проханням щодо їх продовження, ці умови втрачають чинність (анулюються). У разі коли під час проектування об`єктів виникає потреба в обґрунтованому відхиленні від технічних умов, таке відхилення має бути погоджене споживачем з теплопостачальною організацією, яка видала технічні умови.

Пунктом 11 Правил користування заборонено самовільне втручання в діючі системи теплопостачання і теплоспоживання.

У разі підключення нового споживача до системи теплопостачання, а також реконструкції системи теплоспоживання або їх ремонті відновлення об`єму теплоносія в системах здійснюється за рахунок коштів споживача (п. 12 Правил користування).

Введення в експлуатацію нової, реконструйованої системи теплоспоживання об`єкта без приладів комерційного обліку забороняється (п. 13 Правил користування).

Пунктом 14 Правил користування на Споживача покладено обов`язок укласти з теплопостачальною організацією договір до початку подачі теплоносія до системи теплоспоживання.

Нова, реконструйована система теплоспоживання приймається в експлуатацію рішенням відповідної комісії в установленому порядку (п. 15 Правил користування). Після оформлення допуску система теплоспоживання вводиться в експлуатацію (п. 16 Правил користування).

За пунктом 17 Правил користування, для обліку відпуску та споживання теплової енергії застосовуються прилади комерційного обліку, занесені до Державного реєстру засобів вимірювальної техніки, або ті, що пройшли державну метрологічну атестацію.

Пунктом 19 Правил користування визначено, що після технічного огляду вузла обліку теплопостачальна організація видає акт про його прийняття в експлуатацію. Споживач за показами вузла обліку визначає обсяг спожитої теплової енергії та параметри теплоносія і заносить ці дані до журналу обліку споживання теплової енергії.

Під час апеляційного перегляду судом встановлено, що відповідно до п.п. 1, 2 договору №4 від 31.05.2017 про передачу житлового будинку управителю (експлуатуюча організація) обслуговуючий кооператив «ЖБК «Район» в особі голови кооперативу Венглюка Вадима Вадимовича, який діє на підставі Статуту (далі - Замовник), та Товариство з обмеженою відповідальністю «Район-Сервіс» в особі Русакова Геннадія Васильовича, який діє на підставі Статуту (далі - управитель), які в ньому вживаються разом - Сторони, а кожен окремо - Сторона, керуючись Законом України «Про врегулювання містобудівної діяльності», Житловим кодексом України, Господарським кодексом, Законом України «Про житлово-комунальні послуги», уклали цей Договір про те, що Замовник передав Управителю повністю розпоряджатися та управляти майном відповідно до законодавства України та з урахуванням положень даного договору, а Управитель шляхом залучення на конкурсних засадах фізичних та/чи юридичних осіб для надання послуг споживачам (власникам) приміщень з управління неподільним та загальним майном житлового будинку забезпечує належну його експлуатацію, вчасне проведення капітального і поточного його ремонту, якісне та своєчасне надання житлово-комунальних послуг, забезпечує відповідні умови користування неподільним та загальним майном власника(ків).

Пунктом 3 цього ж договору визначено загальні характеристики будинку, зокрема:

адреса житлового будинку: м. Київ, вул. Лісківська, 23;

загальна площа: житлові приміщення - 9146,5 кв.м.; нежитлові приміщення 1015,6 кв.м.;

кількість житлових приміщень - 232 шт., нежитлових приміщень - 113 шт.;

прибудинкова територія - 1620,67 кв.м.;

будинок обладнаний: лічильниками - 696 шт., ліфтом - 1 шт. (3 штуки - 630 кг.);

мережі:

житловий будинок підключений до електромережі, тепломережі, системи

теплопостачання та водовідведення. Відповідні договори із виробниками не укладались;

благоустрій: відсутній.

08.08.2018 Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» затверджено Товариству з обмеженою відповідальністю «Район-сервіс» Технічні умови N002/ТУ.434 на підключення об`єкта до теплових мереж - житлового будинку, адреса об`єкту пров. Горького 35, 37, 39.

При цьому, розпорядженням Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації №2 від 05.01.2017 підтверджується, що об`єкту нерухомого майна, розташованого за адресою м. Київ, пров. Горького 35, 37, 39 присвоєно адресу - м. Київ, вул.. Лісківська, 23, тобто фактично Технічні умови N002/ТУ.434 на підключення об`єкта до теплових мереж від 08.08.2018 стосуються об`єкта нерухомого майна щодо якого відповідач виступає управителем.

Тобто, матеріалами справи підтверджується здійснення управління будинком, розташованим за адресою м. Київ, вул.. Лісківська, 23 (попередня назва вулиці - пров. Горького 35, 37, 39) ТОВ «Район-Сервіс», як і те, що управителем було вчинено дії, спрямовані на приєднання нового будинку до систем теплопостачання, а також подальшого укладення відповідного договору.

Одночасно, матеріалами справи підтверджується і та обставина, що приєднання не було завершено у встановлений спеціальним законом та Правилами користування спосіб, зокрема, шляхом укладення відповідного договору. Сторони не заперечують, що договір так і не було укладено.

Натомість, 12.04.2019 СП «Енергозбут» Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» було складено акт обстеження № 604/312 щодо ТОВ «Район-Сервіс», за змістом якого, при обстеженні житлового будинку по пров. Горького 35, 37, 39 (с. Троєщина) на предмет укладення договору на теплопостачання встановлено ряд порушень умов робочого проекту та Технічних умов. Крім того, встановлено, що на загальному вводі встановлено теплолічильник Аква МВТ-2М НК-01, який не прийнятий на комерційний облік, показники: Е - 386,093 Гкал, V1 - 18875 м.куб., V2 - 15873 м.куб., Троб. - 15139 ч., Тост. - 1382 ч. Монтаж теплового лічильника виконано з порушенням, а саме витратомірні ділянки не відповідають проекту. Засувки № 1 та № 2 не опломбовані.

Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч.ч.1, 3 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

17.10.2019 набрав чинності Закон України №132-IX від 20.09.2019 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», яким було, зокрема, внесено зміни до ГПК України: змінено назву статті 79 ГПК України з «Достатність доказів» на нову - «Вірогідність доказів» та викладено саму статтю у новій редакції, фактично з впровадженням в господарський процес стандарту доказування «вірогідності доказів».

Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17, від 25.06.2020 у справі №924/233/18).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») Суд наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні Європейського суду з прав людини від 15.11.2007 у справі «Бендерський проти України», в якому Суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

Відповідно до частини 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України, статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

Оцінюючи надані сторонами докази, апеляційний суд вважає за необхідне, застосовуючи стандарт «balance of probabilities» («баланс ймовірностей»), за яким факт є доведеним, якщо після оцінки доказів внутрішнє переконання судді каже йому, що факт скоріше був, аніж не мав місце, та приходить до висновку, що матеріалами справи підтверджується технічна можливість відповідача споживати теплову енергію (п. 3 договору №4 від 31.05.2017 встановлює, що житловий будинок підключений до тепломережі та системи теплопостачання) і оскільки актом обстеження № 604/312 від 12.04.2019 виявлено самовільно встановлений теплолічильник Аква МВТ-2М НК-01, не прийнятий на комерційний облік, з показниками, то дійсно, мешканцями будинку за адресою м. Київ, вул. Лісківська, 23 (попередня назва вулиці - пров. Горького 35, 37, 39) протягом опалювального періоду листопад 2018 року - квітень 2019 року споживалась теплова енергія, за відсутності укладеного із теплопостачальною організацією (Комунальне підприємство виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» - відповідач) договору.

Втім, у матеріалах справи відсутні будь-які докази проведення мешканцями будинку безпосередньо, або ж управителем будинку - ТОВ «Район-Сервіс» будь-яких оплат на користь теплопостачальної організації - Відповідача.

Відповідно до п. 40 Правил користування споживач теплової енергії зобов`язаний вчасно проводити розрахунки за спожиту теплову енергію та здійснювати інші платежі відповідно до умов договору та цих Правил.

Частиною 6 ст. 19 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що споживач повинен помісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Вищенаведена норма кореспондується з п. 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», яким передбачено право споживача вчасно одержувати якісні житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та згідно з умовами договору на надання таких послуг. Водночас, відповідно до пункту 5 частини третьої статті 20 цього Закону такому праву прямо відповідає обов`язок споживача оплачувати надані йому житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Водночас відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 15.03.2018 у справі №401/710/15-ц та постановах Верховного Суду України від 18.06.2016 у справі №922/5923/14, №6-59цс13 від 30.10.2013, №6-2951цс15 від 20.04.2016.

Верховний Суд України у постанові від 25.11.2014 у справі №3-184гс14 вказав, що згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги. Відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов`язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними.

Стаття 177 Цивільного кодексу України серед переліку об`єктів цивільних прав розглядає послугу як самостійний об`єкт, при цьому її характерною особливістю, на відміну від результатів робіт, є те, що послуга споживається замовником у процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності виконавцем. Тобто, характерною ознакою послуги є відсутність результату майнового характеру, невіддільність від джерела або від одержувача та синхронність надання й одержання послуги.

За умовами договору №4 від 31.05.2017 про передачу житлового будинку управителю, на ТОВ «Район-сервіс» покладено обов`язок представляти інтереси кінцевих споживачів послуг перед постачальниками таких послуг, у тому числі і щодо оплати таких послуг. Відтак, обов`язок розрахуватись за поставлену відповідачеві позивачем теплову енергію лежить саме на ТОВ «Район-Сервіс».

Відповідно до частин 1 та 2 статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

У зобов`язанні з безпідставного набуття, збереження майна підлягають доведенню: а) факт набуття або збереження майна за рахунок іншої особи, б) відсутність для цього підстав, встановлених договором, законом або іншими правовими актами, в) вартість безпідставного збагачення.

Тягар доказування відсутності підстав для збереження майна лежить на власнику майна. При цьому, під набуттям майна в даних правовідносинах слід розуміти збільшення вартості власного майна набувача; приєднання до нього нових цінностей, внаслідок чого потерпілий несе додаткові витрати або втрачає належне йому майно, тобто збереження майна однією особою відбувається за рахунок іншої.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Під час розгляду справи судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідачем, незважаючи на споживання мешканцями будинку теплової енергії без укладення відповідного договору, не було здійснено оплату її вартості. Такими діями відповідач (набувач) збільшує вартість власного майна, а позивач (потерпілий) втрачає належне йому майно (кошти від поставленої теплової енергії), тобто відбувається факт безпідставного збереження саме грошових коштів у розмірі вартості поставленої теплової енергії.

Частиною 2 статті 1213 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Пунктом 20 Правил користування унормовано, що облік обсягу споживання теплової енергії і параметрів теплоносія ведеться на межі балансової належності теплових мереж теплопостачальної організації та споживача або за домовленістю сторін в іншому місці.

У разі відсутності, пошкодження та/або неправильної роботи приладів комерційного обліку оплата здійснюється відповідно до визначених у договорі навантажень з урахуванням середньомісячної фактичної температури теплоносія в теплових мережах теплопостачальної організації, середньомісячної температури зовнішнього повітря та кількості годин (діб) роботи тепловикористального обладнання в розрахунковому періоді.

Позивач у поданій заяві про збільшення розміру позовних вимог вказав, що порядок нарахування згідно з даними приладу обліку у житловому будинку є неправомірним, оскільки вказаний прилад обліку не є комерційним, адже не приймався на абонентський (комерційний) облік відповідачем.

Колегія суддів погоджується з наведеними аргументами позивача та додатково зауважує, що відповідачем, по суті, не спростовано ні обставин приналежності спірного лічильника йому, як балансоутримувачу будинку, ні обставин відсутності споживання теплової енергії мешканцями будинку, ні вартості поставлених послуг.

За наведених обставин апеляційний суд приходить до висновку про обґрунтованість здійсненого Комунальним підприємством виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» розрахунком вартості поставленої теплової енергії у розмірі 1 136 845,17 грн.

Колегія суддів відхиляє як необґрунтовані доводи ТОВ «Район-Сервіс» щодо відсутності підстав для стягнення вартості спожитих послуг з огляду на відсутність укладеного між сторонами договору, що виключає існування між ними будь-яких зобов`язальних відносин. Колегія суддів зауважує, що обов`язок розрахуватись за спожиті послуги, з огляду на вимоги спеціального законодавства, виникає у зв`язку із самим фактом споживання послуг, а не на підставі договору. Відсутність договору у даному випадку не свідчить про відсутність обов`язку здійснити оплату спожитих послуг.

На помилковому розумінні норм матеріального права, якими врегульовано спірні правовідносини сторін, ґрунтуються доводи відповідача і про те, що позивачем неправильно обрано предмет спору, оскільки за самовільне підключення системи теплопостачання та споживання теплової енергії без укладення договору чинним законодавством передбачений штраф, а не нарахування заборгованості, відтак судом безпідставно розглянуто та задоволено відповідні вимоги позивача.

З приводу наведеного скаржником, колегія суддів вважає зазначити наступне. Так, притягнення особи до відповідальності за порушення вимоги спеціального законодавства у вигляді штрафу (як міри відповідальності) не виключає та не обмежує постачальника поставлених, але неоплачених послуг у праві стягнути фактичну вартість таких послуг.

Не спростовує обставини споживання мешканцями будинку теплової енергії і поданий відповідачем Договір постачання електричної енергії. Предметом договору від 11.12.2018 про постачання електричної енергії споживачу є постачання електричної енергії як товарної продукції. Тобто договір підтверджує лише сам факт отримання відповідачем електричної енергії, при цьому, не містить будь-якої інформації щодо використання такої електроенергії.

За загальними принципами надання та споживання житлово-комунальних послуг з опалення здійснюється шляхом споживання кінцевим споживачем саме теплової, а не електричної енергії. У зв`язку з цим, відповідач мав би надати суду докази споживання електричної енергії протягом спірного періоду у таких обсягах, наприклад значно більших, ніж протягом літніх місяців, оцінивши які суд міг би дійти безсумнівного висновку, що мешканці будинку, управителем якого виступає відповідач, дійсно споживали електричну енергію з метою обігріву своїх квартир. Однак, таких доказів матеріали справи не містять.

Безпідставними є доводи відповідача про невідповідність дій суду вимогам процесуального законодавства у частині прийняття заяви про збільшення позовних вимог.

Так, Верховним Судом у постанові від 09.07.2020 у справі № 922/404/19 зазначено, що позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача.

Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру. Під збільшенням розміру позовних вимог не може розумітися заявлення ще однієї чи кількох вимог, додатково до викладених у позовній заяві. Неправомірно під виглядом збільшення розміру позовних вимог висувати нові вимоги, які не були зазначені у тексті позовної заяви.

Подана позивачем заява про збільшення позовних вимог не містить нових вимог, позивачем акцентовано увагу суду на неправильному проведенні розрахунку, що і зумовило збільшення вимог після усунення арифметичних помилок. Відтак, судом цілком мотивовано взято згадану заяву до розгляду.

Зважаючи на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність фактичних, та, відповідно, правових підстав для задоволення вимог позивача про стягнення суми основного боргу у розмірі 1 136 845,17 грн.

У відповідності з приписами ч. ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів не переглядає судове рішення в частині вимог про стягнення 14 778,99 грн інфляційних втрат та 31 395,61 грн 3% річних, оскільки зі змісту апеляційної скарги та її прохальної частини вбачається оскарження рішення суду першої інстанції в частині лише задоволених судом вимог про стягнення суми основного боргу.

Як зазначено у п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи вище наведене, інші аргументи та доводи учасників судового процесу колегія судів з урахуванням п. 3 ч. 4 ст. 238 ГПК України відхиляє як такі, що не стосуються предмета спору, є явно необґрунтованими та неприйнятними з огляду на законодавство та усталену судову практику.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи зазначене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що судове рішення господарського суду першої інстанції відповідає чинному законодавству та матеріалам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Згідно зі ст. 129 ГПК України витрати зі сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст. ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Район-Сервіс» на рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2021 у справі № 910/8517/20 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста від 21.10.2021 у справі № 910/8517/20 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/8517/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та в строк, передбачені ст.ст. 287 - 289 ГПК України.

Повний текст постанови підписаний 11.02.2022, у зв`язку із перебуванням судді Кравчука Г.А. на лікарняному.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді Г.А. Кравчук

М.Г. Чорногуз