ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" лютого 2022 р. Справа№ 910/15849/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Куксова В.В.

Чорногуза М.Г.

Розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи матеріали апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства "Укрнафта"

на рішення Господарського суду міста Києва від 03.12.2021

у справі №910/15849/21 (суддя Морозов С.М.)

за позовом Акціонерного товариства "Страхова компанія "ІНГО"

до Публічного акціонерного товариства "Укрнафта"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_1

про стягнення 132 933,38 грн.

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2021 року Акціонерне товариство "Страхова компанія "ІНГО" (далі - АТ «СК «ІНГО», позивач) звернулося до Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" (далі - ПАТ «Укрнафта», відповідач), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача ОСОБА_1 (далі - третя особа) про стягнення грошових коштів в сумі 132 933,38 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані наявністю правових підстав для стягнення страхового відшкодування з ПАТ «Укрнафта» через перебування у трудових відносинах з останнім заподіювача шкоди в дорожньо-транспортній пригоді.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 03.12.2021у справі № 910/15849/21 позовні вимоги задоволені повністю.

Стягнуто з ПАТ «Укрнафта» на користь АТ «Страхова компанія «ІНГО» суму страхового відшкодування в розмірі 132 933, 38 грн та судовий збір у розмірі 2 270, 00 грн.

Суд першої інстанції, беручи до уваги, що відповідальним за завдані збитки власнику автомобіля марки SCANIA P420LA4x2», д.н.з. НОМЕР_1 , є відповідач, за результатом аналізу статтей 1172, 1187, 1191, 1194 ЦК України, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ПАТ «Укрнафта» звернулося з апеляційною скаргою, у якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 03.12.2021 у справі № 910/15849/21, у позові відмовити повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник покликається на те, що суд першої інстанції неправильно установив обставини, що мають значення для справи, неправильно оцінивдокази, що вплинули на обґрунтованість рішення.

Зокрема скаржник стверджує, що суд першої інстанції не узяв до уваги обставини, що свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 визначено реєстрацію за власником ТОВ «ПРОВІАНТ» автомобіля марки SCANIA, модель Р410, д.н.з. НОМЕР_1 .

Натомість суд першої інстанції не встановив якими доказами підтверджується ідентифікація транспортного засобу за VIN кодом, при цьому в матеріалах справи відсутні докази щодо страхування позивачем автомобіля SCANIA, модель Р420LA4х2, д.н.з. НОМЕР_1 , кузов (шасі) НОМЕР_3 .

На переконання відповідача:

- рахунок № SK-1900094 від 04.01.2019 та заява про виплату страхового відшкодування від 15.01.2019 № 2019-01/003 не стосуються застрахованого автомобіля SCANIA, модель Р420LA4х2;

- законом визначено чіткий перелік документів, якими підтверджується розмір збитків, а саме: акт товарознавчого дослідження або експертизи, калькуляція та оригінали рахунків на ремонт ТЗ, які не додані до матеріалів справи;

- рішення суду є необґрунтованим з огляду на відсутність платіжного доручення № 2567 від 08.02.2019, а страхові акти № 1874666 від 07.02.2019 та № 1878087 від 13.02.2019 не відповідають ознакам письмових доказів.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 24.12.2021, справу № 910/15849/21 передано на розгляд колегії суддів у складі: Яковлєв М. Л. - головуючий суддя; судді: Куксов В. В., Чорногуз М. Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.12.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ПАТ "Укрнафта" на рішення Господарського суду міста Києва від 03.12.2021 у справі № 910/15849/21; розгляд апеляційної скарги вирішено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи; встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв (відзивів) та клопотань в письмовій формі протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали.

Позивач процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався та відзиву не подав, про розгляд апеляційної скарги повідомлений належним чином, у порядку визначеному процесуальним законом.

Відповідно до частини третьої ст. 263 ГПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

З урахуванням частини першої ст. 270 ГПК України та частини першої ст. 269 ГПК України апеляційний розгляд здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у Главі «Апеляційне провадження». При цьому, до апеляційного розгляду застосовуються положення загального позовного провадження з питань, не врегульованих у Главах «Апеляційне провадження» і «Розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження».

Згідно зі ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване судове рішення скасуванню чи зміні, з таких підстав.

Згідно з матеріалами справи, 17.04.2018 між ТОВ «Провіант» (як страхувальником) та ПрАТ «АСК «ІНГО Україна (як страховиком) укладено Договір страхування № 770574841.18 (далі - Договір страхування) та додаток № 1 до нього, згідно з яким застраховано автомобіль «Scania P420LA4x2», д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова (шасі) НОМЕР_3 .

Відповідно до умов Договору вигодонабувачем є ТОВ «Сканів кредит Україна».

Суд установив, що 28.12.2018 на автомобільній дорозі Борзна-Ічня-Прилуки відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортних засобів «Scania», д.н.з. НОМЕР_1 , та автомобіля «УАЗ 31512», д.н.з. НОМЕР_4 , під керуванням ОСОБА_1 .

Згідно з довідкою Управління патрульної поліції у місті Києві дорожньо-транспортна пригода № 862120 відбулася внаслідок порушення ОСОБА_1 п. 2.3.б. ПДР, п. 13.1. Правил дорожнього руху України.

Натомість постановою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області № 742/184/19 від 21.01.2019 ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340 грн.

В межах справи № 742/184/19 установлено, що 28.12.2018, близько 14 год 30 хв на автомобільній дорозі Борзна-Ічня-Прилуки ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «УАЗ-31512», д.н.з. НОМЕР_4 , не дотримався безпечного інтервалу при роз`їзді на автодорозі та допустив зіткнення з автомобілем «Scania», д.н.з. НОМЕР_1 , з спеціалізованим напівпричепом, д.н.з. НОМЕР_5 . Унаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 на момент ДТП була застрахована ПАТ «Укрнафта» за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АК/8257209, яким передбачено, що ліміт за шкоду майну становить 100 000, 00 грн, а франшиза - 0,00 грн.

28.12.2018 страхувальник звернувся до позивача із сповіщенням про автоаварію № 1851353, що сталася за участі застрахованого за Договором автомобіля Scania, д.н.з. НОМЕР_1 , за наслідками якого автомобіль отримав механічні пошкодження.

На замовлення ТОВ «Провіант» ТОВ «Сканія Україна» (СТО) склала рахунок на передоплату № SK-1900094 від 04.01.2019, згідно з яким ТОВ «Провіант» завдано збитки на суму 256 623, 80 грн.

15.01.2019 страхувальник звернувся до позивача із заявою про виплату страхового відшкодування на рахунок ТОВ «Сканія Україна» (СТО), за полісом №770574841.18 через страховий випадок, що стався 28.12.2018.

Через настання події 28.12.2018, яку визнано страховою, позивач склав страховий акт № 1874666 від 07.02.2019, відповідно до якого сума збитку становить 256 623, 80 грн, а за умовами страхування відшкодуванню підлягає 132 933, 38 грн.

Також у зв`язку з настанням події 28.12.2018, яку визнано страховою, АТ «СК «ІНГО» склало страховий акт № 1878087 від 13.02.2019, в якому вказано, що сума збитку становить 256 623, 80 грн. Відповідно до умов Договору до відшкодування належить 100 000, 00 грн.

Суд установив, що АТ «СК «ІНГО» виплатило страхове відшкодування в розмірі 232 933, 48 грн на рахунок СТО.

Вказана виплата підтверджується долученим до матеріалів справи платіжним дорученням № 2567 від 08.02.2019 в сумі 132 933, 38 грн та платіжним дорученням № 3369 від 15.02.2019 в сумі 100 000, 00 грн.

Згідно з матеріалами справи, АТ «СК «ІНГО» направило відповідачу заяву про відшкодування шкоди (виплату страхового відшкодування) № 5031/07-3.19/1771 від 22.08.2019 в розмірі 83 685, 41 грн.

Таку заяву відповідач отримав 30.08.2019, що підтверджується копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 387.

При цьому, суд установив, що перед зверненням з цим позовом, через відсутність доказів перебування третьої особи у трудових відносинах з відповідачем, позивач звертався до Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області з позовом про відшкодування шкоди в розмірі 132 933, 38 грн.

Натомість рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 31.08.2021 у справі № 742/2886/21 у задоволенні позову відмовлено саме через перебування ОСОБА_1 на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди у трудових відносинах з ПАТ «Укрнафта».

Через відмову відповідача перерахувати залишок виплаченого страхового відшкодування, позивач за захистом власних прав звернувся до суду.

Згідно зі ст. 16 Закону України "Про страхування" договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Відповідно до п. 36.4 ст. 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування (крім регламентної виплати, передбаченої підпунктом "а" пункту 41.1 статті 41 цього Закону), лікування потерпілих та інші послуги, пов`язані з відшкодуванням збитків).

Відповідно до норм статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування», до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Згідно зі статтями 512, 514 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Тобто, у таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Нового зобов`язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди.

Відповідно до статей 512, 514 Цивільного кодексу України, страховик стає замість потерпілої особи кредитором у зобов`язанні щодо відшкодування заподіяної шкоди у межах виплаченої суми.

Отже, з наведених норм закону випливає, що вчинивши дії з виплати страхового відшкодування, позивач набув право вимоги до відповідальної особи за завдані збитки.

Спірні правовідносини є деліктним зобов`язанням, стосуються відшкодування роботодавцем шкоди, завданої його працівником під час виконання ним трудових обов`язків внаслідок ДТП, та регулюються положеннями статей 1166, 1187, 1188, 1172 ЦК України.

За загальними правилом частини другої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела.

Згідно частини першої статті 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

З аналізу змісту глави 82 ЦК України убачається, що законодавець розрізняє поняття "особа, яка завдала шкоду" та "особа, яка відповідає за шкоду".

Аналіз положень статей 1166, 1167, 1187, 1188 ЦК України свідчить про встановлення у цивільному праві України змішаної системи деліктів, до якої входить: по-перше, правило генерального делікту, відповідно до якого будь-яка шкода (у тому числі моральна), завдана потерпілому неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; по-друге, правило спеціальних деліктів, яке передбачає особливості відшкодування шкоди, завданої у певних спеціально обумовлених у законодавстві випадках (спеціальними суб`єктами, у спеціальний спосіб тощо).

Правило генерального делікту закріплено у статті 1166 ЦК України стосовно майнової шкоди та у статті 1167 ЦК України стосовно моральної шкоди.

Умовами застосування цих норм є завдання шкоди (майнової, моральної) неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, наявність причинного зв`язку між цими діями (бездіяльністю) і шкодою та вина заподіювача. За правилом генерального делікту відповідальність за завдання шкоди покладається на особу, яка цю шкоду завдала, тобто на безпосереднього заподіювача.

Статті 1187, 1188 ЦК України відносяться до спеціальних деліктів, які передбачають особливості суб`єктного складу відповідальних осіб (коли обов`язок відшкодування шкоди покладається не на безпосереднього заподіювача, а на іншу вказану у законі особу - власника джерела підвищеної небезпеки) та встановлюють покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювача.

Так, стаття 1187 ЦК України встановлює особливого суб`єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки, зокрема відповідно до частини другої, таким суб`єктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Положеннями статті 397 ЦК України передбачено, що володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду.

Не є таким суб`єктом і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина перша статті 1172 ЦК України).

Положення частини першої статті 1188 ЦК України про застосування принципу вини у разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки не скасовує попереднього правила про відповідальність саме власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки (частина друга статті 1187 ЦК України).

У такому випадку обов`язок по відшкодуванню шкоди покладається на того власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки, з вини водія якого завдана шкода, а не безпосередньо на винного водія.

Стосовно розміру заподіяної шкоди, яка належить до стягнення з відповідача, а також арґументів скаржника, що розмір збитків згідно закону підтверджується лише актом товарознавчого дослідження або експертизи, калькуляцією та оригіналами рахунків на ремонт ТЗ), колегія суддів зазначає таке.

Звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що витрачена на відновлення транспортного засобу, а реальним підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику є платіжний документ про здійснення такої виплати. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 25.07.2018 у справі № 922/4013/17.

Визначаючи розмір заподіяної шкоди при страхуванні наземного транспорту, суди, у разі виникнення спору щодо визначення розміру шкоди, повинні виходити з фактичної (реальної) суми, встановленої висновком автотоварознавчої експертизи, або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у постанові від 20.03.2018 у справі № 911/482/17.

Тобто, документи, які містяться в матеріалах справи, зокрема рахунок № SK-1900094 від 04.01.2019, який виставлений ТОВ «Сканія Україна», платіжні доручення № 2567 від 08.02.2019 в сумі 132 933,38 грн, № 3369 від 15.02.2019 в розмірі 100 000,00 грн є належними та допустимими доказами на підтвердження виплати страхового відшкодування.

Отже, матеріального збиток, спричинений власнику автомобіля «Scania P420LA4x2», д.н.з. НОМЕР_1 , та виплачений позивачем, становить 232 933, 48 грн, а сума, яка належить до відшкодування (різниця між фактичним розміром шкоди та страховою сумою (лімітом відповідальності) становить 132 933, 38 грн (232 933, 38 грн - 100 000, 00 грн).

Суд установив, що рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області №742/2886/21 від 31.08.2021, на дату скоєння ДТП, ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах із ПАТ «Укрнафта». При цьому, під час провадження у суді першої інстанції відповідач не заперечив, що ОСОБА_1 керував автомобілем УАЗ 31512, д.н.з. НОМЕР_4 під час виконання трудових обов`язків.

За наведених підстав, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що через неправомірні дії з боку ОСОБА_1 , з вини якого сталася 28.12.2018 дорожньо-транспортна пригода, з ПАТ «Укрнафта» належить до стягнення завдана шкода в розмірі 132 933, 38 грн.

Що стосується арґументів відповідача про те, що автомобіль (сідельний тягач) «SCANIA P410», д.н.з. НОМЕР_1 , про який зазначено в довідці Управління патрульної поліції у місті Києві Національної поліції України №62120 про ДТП 28.12.2018 не був застрахований позивачем за договором страхування №.18 від 17.04.2018, оскільки в додатку №1 до нього зазначено автомобіль «Scania P420LA4x2», д.н.з. НОМЕР_1 , то колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з цього приводу, зокрема такими.

Транспортний засіб, згідно чинного законодавства, ідентифікується номерними знаками двигуна та кузова (шасі); ідентифікаційний номер транспортного засобу, або VIN-код - це унікальний серійний номер, що застосовується в автомобільній промисловості для індивідуального розпізнавання кожного механічного транспортного засобу, причіпного транспортного засобу, мотоцикла та мопеда, визначення яких подані в міжнародному стандарті ISO 3833.

Реєстраційні знаки транспортних засобів України - пластини-ідентифікатори, що кріпляться в установлених місцях на механічних транспортних засобах (за винятком трамваїв і тролейбусів) і причепах та які призначені для обліку ТЗ в уповноваженому органі МВС.

Згідно з договором страхування №770574841 від 17.04.2018 та додатку №1 до нього, позивачем було застраховано автомобіль Scania P420LA4x2, д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова (шасі) НОМЕР_6 .

Відповідно до довідки Управління патрульної поліції у місті Києві Національної поліції України № 62120 про дорожньо-транспортну пригоду 28.12.2018, одним із учасників ДТП був водій автомобіля (сідельний тягач) , P410, д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова (шасі) НОМЕР_3 , у якого наявний поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ/6275462.

Згідно з полісом №АМ/6275462 на момент ДТП, позивачем було застраховано автомобіль Scania, д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова (шасі) НОМЕР_3 .

Тобто, жодних правових підстав вважати, що автомобіль Scania, д.н.з. НОМЕР_1 , який брав участь у дорожньо-транспортній пригоді є відмінним від автомобіля, за яким позивач виплатив страхове відшкодування, немає.

Що стосується відсутності підписів членів комісії на страхових актах, то статтею 25 Закону України «Про страхування» визначено, що здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводяться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта, що складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, визначеній страховиком.

Тобто, страховий акт є внутрішнім документом страховика, форма якого затверджується на розсуд страхової компанії.

Варто зауважити, що страховий акт генерується автоматизованою інформаційною системою (АІС). Бланк страхового акта містить перелік усіх прізвищ, які можуть узяти участь у складанні такого акта.

За наведених підстав, беручи до уваги також відсутність законодавчо встановлених норм щодо визначення заявленого скаржником твердження як порушення, колегія суддів відхиляє зазначені арґументи скаржника про неналежність страхових актів як письмових доказів.

Порушень судом першої інстанції норм процесуального права в розумінні частини третьої ст. 277 ГПК України, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, а також неправильного застосування норм матеріального права колегією суддів під час перегляду справи не встановлено.

Крім того, аналізуючи повноту дослідження судом першої інстанції обставин справи та обґрунтування оскаржуваного судового рішення, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції дотримано обов`язок щодо надання оцінки аргументам учасників справи, що відносяться до предмету спору, та не вбачає порушення останнім норм процесуального права, в частині надання оцінки доводам позивача. До того ж, у оскаржуваному судовому рішенні належним чином зазначені підстави, на яких останнє ґрунтується, що відповідає усталеній практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя.

Доводи, наведені скаржником в апеляційній скарзі, колегією суддів до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються вищевикладеним та матеріалами справи, а також не впливають на правильне вирішення судом першої інстанції даного спору. Також, відсутні підстави для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення в розумінні ст. 269, 277 ГПК України з викладених в апеляційній скарзі обставин.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

З огляду на той факт, що висновки суду першої інстанції відповідають приписам законодавства та фактичним обставинам справи, а рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги та залишення рішення Господарського суду міста Києва від 03.12.2021 у справі № 910/15849/21 без змін.

Судові витрати (судовий збір) на підставі ст. 129 ГПК України покладаються на скаржника.

На підставі викладеного та керуючись ст. 8, 129, 252, 269, 270, 273, 275, 276, 281-285 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" на рішення Господарського суду міста Києва від 03.12.2021 у справі № 910/15849/21 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 03.12.2021 у справі № 910/15849/21 залишити без змін.

3. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на скаржника.

4. Матеріали справи № 910/15849/21 повернути до Господарського суду м. Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді В.В. Куксов

М.Г. Чорногуз