РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

11.01.2022Справа № 910/14368/21

За позовомКомунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго"
доКомунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація"
простягнення 216084,94 грн
Суддя Смирнова Ю.М.

Секретар судового засідання Негеля Ю.М.

Представники учасників справи:

від позивачаГаврилов Є.Ю.;
від відповідачаОсадчук Т.А.;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація" 216084,94 грн, з яких: 195845,99 грн основного боргу, 8686,83 грн пені, 2354,72 грн 3% річних, 9197,40 грн інфляційних втрат.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем умов укладеного між сторонами договору на постачання теплової енергії №1 від 23.07.2020 в частині здійснення розрахунків за спожиту теплову енергію, внаслідок чого у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість за період з листопада 2020 року по квітень 2021 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.09.2021, судом відкрито провадження у справі №910/14368/21; вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 06.10.2021.

30.09.2021 через канцелярію Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позов, в якому відповідач проти заявлених позовних вимог заперечив. Зазначив, що у встановлений чинним законодавством України строк відхилив пропозицію позивача про укладення між сторонами договору на постачання теплової енергії №1 від 23.07.2020, у зв`язку з чим зазначений правочин є неукладеним.

Відповідач вказав, що приміщення Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація" не приєднане до системи теплопостачання позивача через тепловий ввід, а тому відповідач не може вважатися покупцем теплової енергії.

Крім того відповідач вважає, що він не є споживачем теплової енергії, оскільки Комунальне підприємство "Київжитлоспецексплуатація" не є балансоутримувачем житлового багатоквартирного будинку, розташованого за адресою: вул.В.Антоновича, 39 у розумінні ст.1 Закону України "Про теплопостачання".

Також відповідач у відзиві на позов зазначив про те, що розрахунок заборгованості, який наданий позивачем, не ґрунтується на нормах чинного законодавства України, зокрема, абз.2 ч.1 ст.25 Закону України "Про теплопостачання" та ст.9 Закону України "Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання", оскільки порядок визначення позивачем обсягів споживання теплової енергії суперечить наведеним нормам, а позивач не довів обґрунтованості застосування вказаної величини теплового навантаження належними та допустимими доказами.

04.10.2021 від позивача надійшло клопотання про продовження строку для надання відповіді на відзив.

У судовому засіданні 06.10.2021 судом задоволено клопотання позивача про продовження строку для надання відповіді на відзив та оголошено перерву до 04.11.2021.

27.10.2021 через загальний відділ діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій останній проти тверджень відповідача, наведених останнім у відзиві на позов заперечив.

04.11.2021 від відповідача надійшло клопотання про продовження строку для надання заперечень на відповідь на відзив.

У судовому засіданні 04.11.2021 судом задоволено клопотання відповідача про продовження строку для надання заперечень на відповідь на відзив до 18.11.2021та оголошено перерву до 25.11.2021.

22.11.2021 через канцелярію суду від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких останній, проти тверджень позивача, викладених у відповіді на відзив, заперечив.

У судовому засіданні з розгляду справи по суті 25.11.2021 оголошено перерву до 08.12.2021.

07.12.2021 від позивача надійшли письмові пояснення по справі.

У судовому засіданні з розгляду справи по суті 08.12.2021 оголошено перерву до 21.12.2021.

20.12.2021 від відповідача надійшли письмові пояснення по справі.

У судовому засіданні з розгляду справи по суті 21.12.2021 оголошено перерву до 11.01.2022.

Представник позивача у судовому засіданні 11.01.2022 заявлені позовні вимоги підтримав, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні 11.01.2022 проти заявлених позовних вимог заперечив з підстав, наведених у відзиві на позов, запереченнях на відповідь на відзив та письмових поясненнях по справі.

В судовому засіданні 11.01.2022 на підставі ст.240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 27.12.2017 №1693 "Про деякі питання припинення Угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м.Києва від 27.09.2001, укладеної між Київською міською державною адміністрацією та Акціонерною енергопостачальною компанією "Київенерго", Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" визначено підприємством, за яким закріплено на праві господарського відання майно комунальної власності територіальної громади міста Києва, що повернуто з володіння та користування Публічного акціонерного товариства "Київенерго".

Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.04.2018 №591 Комунальному підприємству виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії споживачам.

Відповідно до п.2.1 статуту Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" підприємство утворено з метою отримання прибутку від провадження господарської діяльності, спрямованої на підвищення надійності енергопостачання споживачів міста Києва, забезпечення стабільних надходжень до бюджету міста Києва, належної експлуатації об`єктів енергопостачання споживачів міста Києва, забезпечення стабільних надходжень до бюджету міста Києва, належної експлуатації об`єктів електро-, теплопостачання, що належать до комунальної власності територіальної громади міста Києва.

Згідно з п.п.2.2.1, 2.2.5 цього статуту предметом діяльності підприємства, зокрема, є надання комунальних послуг з постачання теплової енергії, постачання гарячої води, постачання та розподілу електричної енергії, а також виробництво, транспортування та розподіл електричної енергії.

24.07.2020 Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" на адресу Комунального підприємства "Київжитлоспецексцлуатація" листом №30/5/3/8306 було направлено пропозицію про укладення договору на постачання теплової енергії №1 від 23.07.2020 предметом якого є постачання, користування та своєчасна сплата в повному обсязі спожитої теплової енергії на умовах, передбачених цим договором.

Пропозиція адресована відповідачу як балансоутримувачу нежилих приміщень за адресою: м.Київ, вул.Антоновича, 39, загальною площею 589,50 кв.м.

07.08.2020 листом №062/15/1/13-3186 відповідач повідомив позивача про те, що у Комунального підприємства "Київжитлоспецексцлуатація" немає підстав для укладання договору на постачання теплової енергії, оскільки воно не є споживачем послуг з теплопостачання до нежилих приміщень будинку №39 по вул.Антоновича.

Також вказаним листом Комунальним підприємством "Київжитлоспецексплуатація" повідомило, що згідно наказу Департаменту комунальної власності м.Києва від 04.06.2020 №294, нежилі приміщення загальною площею 589,50 кв.м у будинку №39 на вул.Антоновича закріплено за Комунальним підприємством "Київжитлоспецексплуатація" на праві господарського відання та прийнято на баланс підприємства за актом приймання-передачі основних засобів від 07.07.2020 №б/н.

05.04.2021 Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" на адресу Комунального підприємства "Київжитлоспецексцлуатація" листом №30/5/3/5332 було направлено пропозицію про укладення договору на постачання теплової енергії №1 від 24.03.2021 предметом якого є постачання, користування та своєчасна сплата в повному обсязі спожитої теплової енергії на умовах, передбачених цим договором.

18.05.2021 листом №062/15/1/03-1911 відповідач повідомив позивача про те, що у Комунального підприємства "Київжитлоспецексцлуатація" немає підстав для укладання договору на постачання теплової енергії, оскільки зазначене підприємство не є споживачем послуг з теплопостачання нежилих приміщень будинку №39 на вул.Антоновича, оскільки Комунальне підприємство "Київжитлоспецексцлуатація" не є балансоутримувачем цього будинку, а запропонований Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" проект договору не відповідає вимогам чинного законодавства України, яке регулює відносини, пов`язані з постачанням та використанням теплової енергії.

Таким чином, пропозиції позивача про укладення договору на постачання теплової енергії відповідачем відхилені. Зі сторони відповідача такий договір підписаний не був.

В період опалювального сезону 2020-2021 років позивачем проводилося постачання теплової енергії до будинку за вищевказаною вказаною адресою, що підтверджується корінцями нарядів на включення та відключення вказаного будинку в період опалювального сезону 2020-2021 років, а саме: №1843 від 16.10.2020 та №63 від 12.04.2021; актами приймання-передавання товарної продукції, складеними у період з жовтня 2020 року по квітень 2021 року, обліковими картками за період з жовтня 2020 року по квітень 2021 року, довідками про нарахування за теплову енергію за цей же період.

Нарахування за відпущену теплову енергію проведені позивачем за тарифами на теплову енергію, затвердженими відповідними розпорядженнями КМДА.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, господарський суд дійшов висновку, що позов Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" підлягає задоволенню частково, з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина п.1 ст.628 Цивільного кодексу України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною(ст.638 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч.1 ст.640 Цивільного кодексу України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Частиною 1 ст.641 визначено, що пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Згідно зі ст.642 Цивільного кодексу України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Відповідно до ч.4 ст.179 Господарського кодексу України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; примірного договору, рекомендованого органом управління суб`єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст; типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови; договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб`єктів, коли ці суб`єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту.

Відповідно до ч.2 ст.181 Господарського кодексу України (ст.181 Господарського кодексу України у редакції, яка була чинна станом на дату звернення позивача до відповідача з пропозицією про укладення договору на постачання теплової енергії №1 від 23.07.2020) проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках.

Згідно з ч.3 ст.181 Господарського кодексу України сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору.

У ч.4 ст.181 Господарського кодексу України зазначено, що за наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором.

Відповідно до ч.5 ст.181 Господарського кодексу України сторона, яка одержала протокол розбіжностей до договору, зобов`язана протягом двадцяти днів розглянути його, в цей же строк вжити заходів для врегулювання розбіжностей з другою стороною та включити до договору всі прийняті пропозиції, а ті розбіжності, що залишились неврегульованими, передати в цей же строк до суду, якщо на це є згода другої сторони.

Згідно з ч.8 ст.181 Господарського кодексу України у разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України.

Як встановлено судом, відповідач надав позивачу свої заперечення як щодо укладання договору на постачання теплової енергії №1 від 23.07.2020, так і щодо укладання договору на постачання теплової енергії №1 від 24.03.2021. Відтак, такі правочини є неукладеними, тому посилання позивача у позовній заяві на положення цих правочинів суд відхиляє.

Згідно зі ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 16 Цивільного кодексу України, положення якої кореспондуються з положеннями ст.20 Господарського кодексу України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Названими нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

При цьому, саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що відсутність договору про постачання теплової енергії при підтвердженні факту її постачання не звільняє осіб, які використовують теплову енергію без укладення договору на теплопостачання, від обов`язку оплати за фактично спожиту теплову енергію (аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №922/4239/16 від 21.08.2019).

Відносини між суб`єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг, і фізичною та юридичною особою, яка отримує або має намір отримувати послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення регулюються Законом України "Про житлово-комунальні послуги" (далі - Закон), Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 №630) (далі-Правила).

Пунктом 5 ч.1 ст.1 Закону (тут і далі у редакції, чинній протягом спірного періоду) житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Індивідуальним споживачем житлово-комунальних послуг є фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги (п.6 ч.1 ст.1 Закону).

У відповідності до положень Закону України "Про житлово-комунальні послуги" відповідач, у якого на балансі перебувають нежилі приміщення загальною площею 589,50 кв.м у будинку №39 на вул.Антоновича є індивідуальним споживачем житлово-комунальних послуг.

Згідно п.п.1, 5. ч.2 ст.7 Закону споживач зобов`язаний, зокрема, укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом, оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

За приписами ч.1 ст.9 Закону споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Згідно ч.7 ст.21 Закону послуга з постачання теплової енергії надається згідно з умовами договору, що укладається з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, та вимогами правил надання послуг з постачання теплової енергії, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом.

У постанові Верховного Суду від 29.11.2019 у справі №910/12034/18 зазначено, що факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі, проте необхідним є доведення факту надання та споживання таких послуг.

Як вбачається з облікових карток, долучених позивачем до позовної заяви, у жовтні 2020 року відповідачем було спожито теплову енергію на суму 7031,36 грн, у листопаді 2020 року на суму 24951,61 грн, у грудні 2020 року на суму 33758,46 грн, у січні 2021 року на суму 44261,17 грн, у лютому 2021 року на суму 43920,18 грн, у березні 2021 року на суму 33091,44 грн, у квітні 2021 року на суму 8831,77 грн, що разом становить 195845,99 грн.

Відповідно до корінця наряду №1843 від 16.10.2020 за адресою: м.Київ, вул.Антоновича, 37/13, 39 було включено опалення, а згідно наряду №63 від 12.04.2021 опалення відключено.

Суд зазначає, що обов`язком сторін у господарському процесі є доведення суду тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

При цьому, одним з основних принципів господарського судочинства є принцип змагальності.

Названий принцип полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.11.2019 зі справи №902/761/18, від 20.08.2020 зі справи №914/1680/18).

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Вимоги, як і заперечення на них, за загальним правилом обґрунтовуються певними обставинами та відповідними доказами, які підлягають дослідженню, зокрема, перевірці та аналізу. Все це має бути проаналізовано судом як у сукупності (в цілому), так і кожен доказ окремо, та відображено у судовому рішенні.

Крім того, відповідно до ст.79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

З урахуванням встановлених судом обставин стосовно того, що у спірний період (з жовтня 2020 року по квітень 2021 року) відповідач був балансоутримувачем нежилих приміщень за адресою: м.Київ, вул.Антоновича, 39, загальною площею 589,50 кв.м, зважаючи на подані позивачем докази (облікові картки), які містять інформацію про обсяги та вартість спожитої відповідачем теплової енергії для потреб опалення всього будинку, та наявність корінців нарядів, оцінюючи докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що наявними в матеріалах справи доказами підтверджується факт споживання відповідачем у спірному періоді теплової енергії на загальну суму 195845,99 грн.

Суд принагідно зауважує, що згадане приміщення є невід`ємною частиною централізованої системи опалення всього будинку та опалювалося у спірний період без договору.

Відповідно до ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до п.18 постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення" від 21.07.2005 № 630, розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк.

Плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку (абз.1 п.20 цих Правил).

У разі відсутності у квартирі (будинку садибного типу) та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води і теплової енергії плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання з централізованого опалення - з розрахунку за 1 кв метр (куб.метр) опалюваної площі (об`єму) квартири (будинку садибного типу) та з урахуванням фактичної температури зовнішнього повітря і фактичної кількості днів надання цієї послуги в місяці, який є розрахунковим (п.21 вищенаведених Правил).

Таким чином, з огляду на те, що у спірний період відповідач фактично споживав житлово-комунальні послуги (централізоване опалення) без укладення письмового договору про надання житлово-комунальних послуг, суд дійшов висновку, що Комунальне підприємство "Київжитлоспецексцлуатація" повинно було здійснювати оплату за спожиті послуги не пізніше 20 числа наступного за розрахунковим місяця (у строки, визначені законом).

Пунктом 12 ч.1 ст.7 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачено, що споживач має право у встановленому законодавством порядку відключитися від систем централізованого теплопостачання та постачання гарячої води.

Відповідно до п.24, 25 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 № 630 споживачі можуть відмовитися від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється.

Процедура відключення приміщення від внутрішньобудинкових мереж станом на момент надання послуг була встановлена Порядком відключення споживачів від систем централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України №169 від 26.07.2019.

Відповідач не надав доказів відключення централізованого опалення у нежилих приміщеннях за адресою: м.Київ, вул.Антоновича, 39, загальною площею 589,50 кв.м у спірний період у встановленому законодавством порядку та погодження такого відключення з компетентними особами.

Отже, у відповідача існує обов`язок щодо відшкодування вартості спожитої теплової енергії.

Матеріалами справи підтверджено, що 11.02.2021 позивач звертався до відповідача з вимогою №30/5/4/1943 від 10.02.2021 про сплату заборгованості, однак така вимога відповідачем задоволена не була (відповідь від 04.03.2021 №062/15/1/03-1021), вартість спожитих комунальних послуг відповідачем не відшкодована.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується з положеннями ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України.

Наявність та розмір заборгованості Комунального підприємства "Київжитлоспецексцлуатація" з оплати за фактично спожиту теплову енергію за період з жовтня 2020 року по квітень 2021 року у сумі 195845,99 грн підтверджується наявними в матеріалах справи доказами та відповідачем не були спростовані, у зв`язку з чим позовні вимоги Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" в частині стягнення з Комунального підприємства "Київжитлоспецексцлуатація" суми основного боргу у розмірі 195845,99 грн є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Крім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 2354,72 грн за період з 01.11.2020 року по 30.06.2021 та інфляційні втрати у розмірі 9197,40 грн за період з листопада 2020 року по червень 2020 року.

Судом встановлено, що відповідач у встановлений законодавством строк свого обов`язку по перерахуванню коштів не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов`язання, тому дії відповідача є порушенням договірних зобов`язань (ст.610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст.612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Частиною 2 ст.625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст.625 Цивільного кодексу України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При цьому, за висновками суду, оскільки матеріалами справи підтверджується факт прострочення виконання відповідачем зобов`язання з оплати поставленої теплової енергії, у позивача виникло право на нарахування 3% річних та інфляційних втрат у відповідності до приписів ст.625 Цивільного кодексу України.

За результатами здійсненої перевірки нарахування позивачем заявлених до стягнення 3% річних та інфляційних втрат судом, з урахуванням строків оплати за відповідні послуги, визначено, що розмір 3% річних та інфляційних втрат складає відповідно 2032,65 грн та 7258,86 грн, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат підлягають частковому задоволенню.

Щодо вимог про стягнення пені на суму 8686,83 грн за період з 01.12.2020 по 30.06.2021, суд зауважує наступне.

Відповідно до ст.218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинення ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведено, що ним вжито усіх належних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Частиною 1 ст.230 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно з ч.1 та 3 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 1 ст.26 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачено, що у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги споживач зобов`язаний сплатити пеню в розмірі, встановленому в договорі, але не вище 0,01 відсотка суми боргу за кожен день прострочення. Загальний розмір сплаченої пені не може перевищувати 100 відсотків загальної суми боргу. Нарахування пені починається з першого робочого дня, наступного за останнім днем граничного строку внесення плати за житлово-комунальні послуги.

Проте дія зазначеної норми була зупинена відповідно до Закону України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо підтримки платників податків на період здійснення заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 17.03.2020 №533-IX, який набрав чинності 18.03.2020.

Крім того, відповідно до підп.4 п.3 розділу ІІ Прикінцеві положення Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) " від 17.03.2020 №530-ІХ, що набрав чинності 17.03.2020, на період дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), та протягом 30 днів з дня його відміни забороняється, зокрема, нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги.

Таким чином вимоги про стягнення пені за несвоєчасне виконання відповідачем зобов`язань по оплаті послуг з теплопостачання в розмірі 8686,83 грн не підлягають задоволенню.

За таких обставин, позовні вимоги Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" до Комунального підприємства "Київжитлоспецексцлуатація" є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково.

З огляду на наведене всі інші клопотання та заяви, доводи та міркування учасників судового процесу відповідно залишені судом без задоволення і не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду стосовно наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Згідно положень п.2 ч.1 ст.129 Господарського процесуального кодексу України, приймаючи до уваги висновки суду про часткове задоволення позовних вимог, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст.129, 236-238, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація" (01001, місто Київ, вулиця Володимирська, будинок 51-А, ідентифікаційний код 03366500) на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" (01001, місто Київ, площа І.Франка, будинок 5, ідентифікаційний номер 40538421) 195845 (сто дев`яносто п`ять тисяч вісімсот сорок п`ять) грн 99 коп. за фактично спожиту теплову енергію, інфляційні втрати на суму 7258 (сім тисяч двісті п`ятдесят вісім) грн 86 коп., 3% річних у розмірі 2032 (дві тисячі тридцять дві) грн 65 коп. та 3077 (три тисячі сімдесят сім) грн 06 коп. судового збору.

3. В іншій частині позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення, відповідно до ст.ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України, може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 09.02.2022

Суддя Ю.М.Смирнова