СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2022 року м. Харків Справа № 922/4145/21

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:головуюча суддя Терещенко О.І., суддя Тихий П.В. , суддя Склярук О.І.

при секретарі Пархоменко О.В.

за участю:

позивача Підгорний Б.В., довіреність №40-1181/75 від 17.03.2021 року;

відповідача Нестерцова А.С., довіреність №61 від 11.02.2022 року;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Державного університету телекомунікацій в особі Відокремленого структурного підрозділу "Харківський фаховий коледж інформаційних технологій державного університету телекомунікацій" (вх. №6Х/1-18)

на рішення господарського суду Харківської області від 16.12.2021 року у справі №922/4145/21, ухвалене в приміщенні господарського суду Харківської області (суддя Лавренюк Т.А.), повний текст якого складено 16.12.2021 року

за позовом Комунального підприємства "Харківські теплові мережі", м. Харків
до Державного університету телекомунікацій в особі Відокремленого структурного підрозділу "Харківський фаховий коледж інформаційних технологій державного університету телекомунікацій", м. Харків
про про стягнення 800 577,17грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Харківської області від 16.12.2021 року у справі №922/4145/21 позов задоволено повністю; стягнуто з Державного університету телекомунікацій в особі Відокремленого структурного підрозділу "Харківський фаховий коледж інформаційних технологій державного університету телекомунікацій" на користь Комунального підприємства "Харківські теплові мережі" 745 756,26 грн. основного боргу, 40 684,29 грн. пені, 5 963,22грн. 3% річних, 8 173,40 грн. збитків від інфляції, 6 004,33 грн. судового збору.

Державний університет телекомунікацій в особі Відокремленого структурного підрозділу "Харківський фаховий коледж інформаційних технологій державного університету телекомунікацій" з рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 16.12.2021 року у справі в частині стягнення пені в сумі 40 684,29 грн. та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити клопотання відповідача про зменшення заявленої позивачем пені в сумі 40 684,29 грн. на 90% або інший обґрунтований процент від суми пені; як виняток долучити в якості доказів платіжні доручення від 29.12.2021 року на загальну суму 1 252 023,97 грн. з відміткою Управління Державної казначейської служби в Основ`янському районі м. Харкова щодо оплати на розрахункові рахунки позивача основного боргу в сумі 745 756,26 грн., виписки Державної казначейської служби України від 22.12.2021 року по рахунках відповідача, Витяг від 14.12.2021 року зі змінами розпису асигнувань Державного бюджету на 2021 рік по рахункам відповідача, Витяг від 14.12.2021 року зі змінами помісячного, розпису асигнувань Державного бюджету на 2021 рік по рахункам відповідача, довідку про зміни плану використання бюджетних коштів на 2021 рік №13657-з-1 від 17.12.2021 року, Реєстр змін №1 від 17.12.2021 року розподілу зведених кошторисів на 2021 рік, які долучено до матеріалів справи.

Апелянт в обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує на таке.

Ухвалюючи рішення щодо стягнення з відповідача пені в повному обсязі 40 684,29 грн., господарський суд першої інстанції не взяв до уваги обставини, які мають значення для справи, а саме те, що Державний університет телекомунікацій в особі Відокремленого структурного підрозділу "Харківський фаховий коледж інформаційних технологій державного університету телекомунікацій" є бюджетною неприбутковою установою, яка фінансується з Державного бюджету, має статус закладу фахової передвищої освіти.

Посилається на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 31.10.2019 року у справі №924/243/19 та від 08.05.2018 року у справі №924/709/17.

Головним розпорядником коштів Міністерством освіти і науки України затверджено кошторис на 2021 рік, в якому передбачено видатки на комунальні потреби коледжу в критично недостатньому обсязі. Виділених бюджетних асигнувань вистачило лише на оплату електроенергії, водопостачання та водовідведення.

Відповідач не має можливості самостійно впливати на своєчасність розрахунків за поставлену позивачем теплову енергію, у зв`язку з чим вина відповідача з прострочення платежів за спірним договором відсутня. Відповідач вимушений був підключитися до системи центрального теплопостачання, у зв`язку з тим, що відноситься до об`єктів соціальної сфери та у його віданні, а також на його забезпеченні знаходиться гуртожиток для студентів (житловий фонд) за адресою: м. Харків, вул. Цілиноградська, 44.

З метою отримання додаткового фінансування для забезпечення своєчасного та належного виконання зобов`язань за договором №4239/21 від 30.03.2021 року, надсилались відповідні листи до Міністерства освіти і науки України, Відділу середньострокового прогнозування та поточного планування фінансів закладів фахової передвищої освіти Департаменту фінансування державних і загальнодержавних видатків Міністра освіти і науки України, завдяки чому 14.12.2021 року були виділені додаткові асигнування в сумі 1 200 00 грн. на оплату комунальних послуг та енергоносіїв.

Фактично грошові кошти надійшли на рахунок відповідача 22.12.2021 року та платіжними дорученнями від 29.12.2021 року, сума основного боргу у розмірі 745 756,26 грн., а також поточні рахунки за постачання теплової енергії на загальну суму 1 252 023,97 грн. було перераховано на розрахунковий рахунок позивача, просить врахувати вказані докази на підставі ст. 269 ГПК України.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року за №211 Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19 через спалах у світі коронавірусу з 12.03.2020 року до 03.04.2020 року в Україні введений карантин; постановами Кабінету Міністрів України від 25.03.2020 року № 239, від 22.04.2020 року №291, від 11.05.2020 року №349, від 20.05.2020 року №392, від 17.06.2020 року №500, від 22.07.2020 року №641, від 26.08.2020 року №760, від 13.10.2020 року №956, від 09.12.2020 року №1236, від 17.02.2021 року № 104, від 21.04.2021 року №405, від 16.06.2021 року №611, від 11.08.2021 року №855, від 22.09.2021 року №981, від 15.12.2021 року №1336 до постанови від 11.03.2020 року № 211 внесено зміни, якими дію карантину продовжено до 31.03.2022 року.

Рада суддів України на офіційному сайті 11.03.2020 року звернулася до громадян, які є учасниками судових процесів, з проханням утриматися від участі у судових засіданнях, якщо слухання не передбачають обов`язкової присутності учасників сторін та листом №9рс-186/20 від 16.03.2020 року до Верховного Суду, Вищого антикорупційного суду, місцевих та апеляційних судів з рекомендацією встановити особливий режим роботи судів України, в тому числі роз`яснити громадянам можливість відкладення розгляду справ у зв`язку із карантинними заходами.

Для запобігання розповсюдженню особливо небезпечного вірусного захворювання серед працівників суду на період з 13.03.2020 року по 03.04.2020 року наказом голови Східного апеляційного господарського суду від 13.03.2020 року за № 04-а встановлено особливий режим роботи суду в умовах карантину; наказами голови суду від 26.03.2020 року № 05-а, від 23.04.2020 року №07-а, від 08.05.2020 року №08-а, від 22.05.2020 року №10-а, від 22.06.2020 року №12-а, від 28.07.2020 року №14-а, від 31.08.2020 року №15-а, від 22.10.2020 року №21-а, від 18.12.2020 року №24-а, від 23.06.2021 року №10-а, від 16.08.2021 року №12-а на період дії карантину суд продовжує працювати в умовах встановленого раніше особливого режиму.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.01.2022 року, для розгляду справи суддею доповідачем визначено суддю Терещенко О.І. та сформовано колегію суддів у складі: головуюча суддя Терещенко О.І., суддя Тихий П.В., суддя Склярук О.І.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 05.01.2022 року апеляційну скаргу Державного університету телекомунікацій в особі Відокремленого структурного підрозділу "Харківський фаховий коледж інформаційних технологій державного університету телекомунікацій" на рішення господарського суду Харківської області від 16.12.2021 року у справі залишено без руху; останнього зобов`язано усунути встановлені при поданні апеляційної скарги недоліки протягом 10 днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху та роз`яснено, що при невиконанні вимог даної ухвали, апеляційна скарга вважається неподаною та повертається апелянту; витребувано у господарського суду Харківської області матеріали справи №922/4145/21.

11.01.2021 року на адресу суду з господарського суду Харківської області надійшла справа на 297 арк. (вх.№56).

13.01.2021 року на адресу суду від апелянта надійшла заява (вх.№412), з доказами надіслання копії апеляційної скарги позивачу, яку долучено до матеріалів справи.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 13.01.2022 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного університету телекомунікацій в особі Відокремленого структурного підрозділу "Харківський фаховий коледж інформаційних технологій державного університету телекомунікацій" на рішення господарського суду Харківської області від 16.12.2021 року у справі; позивачу встановлено строк до 10.02.2022 року на протязі якого він має право подати відзив на апеляційну скаргу, який повинен відповідати вимогам частини 2 статті 263 ГПК України; призначено справу до розгляду на "14" лютого 2022 року о 11:30 год.; явка сторін в судове засідання обов`язковою не визнавалась; роз`яснено учасникам справи, що вони мають право брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою програмного забезпечення "EаsyCon".

09.02.2022 року на адресу суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№1604), в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, який долучено до матеріалів справи, в обґрунтування якого вказує на те, що відповідно до Статуту, метою діяльності позивача є задоволення суспільних потреб населення та підприємств, установ та організацій, незалежно від форм власності у якісній тепловій енергії при найменших витратах.

У судовому засіданні 14.02.2022 року представник відповідача підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі та просив її задовольнити.

Представник позивача в судовому засіданні 14.02.2022 року проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року №475/97-ВР, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку було неодноразово предметом розгляду Європейським судом з прав людини у справах проти України.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 згаданої Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі "Смірнова проти України", рішення Європейського суду з прав людини від 27.04.2000 року у справі "Фрідлендер проти Франції"). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 року у справі "Красношапка проти України").

Зважаючи на те, що в ході апеляційного розгляду справи судом апеляційної інстанції було створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, надано достатньо часу та створено відповідні можливості для реалізації кожним учасником своїх процесуальних прав, передбачених ст. 42 ГПК України та беручи до уваги відсутність клопотань від учасників справи щодо відкладення розгляду апеляційної скарги у зв`язку з карантинними заходами, колегія суддів вважає за можливе закінчити розгляд апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, перевіривши повноту встановлення господарським судом першої інстанції неоспорених обставин справи, колегія суддів встановила наступне.

Комунальне підприємство "Харківські теплові мережі" відповідно до п.1.1 Статуту, засновано на підставі Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" та інших законодавчих актів України, та згідно рішення XVI сесії Харківської міської ради XXIV скликання "Про комунальну власність м. Харкова" № 191/03 від 24.09.2003 року належить до комунальної власності територіальної громади м. Харкова.

Метою діяльності Комунального підприємства "Харківські теплові мережі" є задоволення потреб населення м. Харкова, державних, кооперативних, суспільних, приватних підприємств і організацій у якісній тепловій енергії при найменших витратах, одержання прибутку для розвитку підприємств, забезпечення інтересів його працівників та задоволення їх економічних і соціальних потреб.

30.03.2021 року між КП "Харківські теплові мережі" (позивач) та Державним університетом телекомунікацій в особі Відокремленого структурного підрозділу "Харківський фаховий коледж інформаційних технологій державного університету телекомунікацій" (відповідач) укладено договір про закупівлю теплової енергії в гарячій воді № 4239/21, відповідно до умов якого позивач зобов`язався у період дії договору поставити відповідачу теплову енергію в потрібних йому обсягах, а відповідач прийняти та оплатити теплову енергію за встановленими тарифами (цінами) в терміни, передбачені договором.

За умовами п.1.2 договору теплова енергія постачається відповідачу в обсягах згідно з додатком 1 до цього договору в гарячій воді на такі потреби: опалення та вентиляцію - в період опалювального сезону; гаряче водопостачання.

Адресою об`єкту теплоспоживання відповідача є гуртожиток Відокремленого структурного підрозділу "Харківський фаховий коледж інформаційних технологій державного університету телекомунікацій", розташований за адресою: м. Харків, вул. Цілиноградська,44 та Коледж, розташований за адресою: м. Харків, вул. Кооперативна, 7.

Відповідно до п.4.2 договору розрахунковим періодом є місяць за результатом якого підписується акт виконаних робіт по відпуску теплової енергії за період.

Приміщення відповідача оснащені приладами обліку.

За умовами п.4.3 договору відповідач зобов`язався здійснювати розрахунки за показниками приладів обліку до 4-го числа місяця, наступного за розрахунковим на підставі самостійно отриманого до 1-го числа поточного місяця акту виконаних робіт.

Відповідач з 29-го числа розрахункового місяця до 1-го числа, наступного за розрахунковим, самостійно отримує від позивача наступні документи за розрахунковий період: рахунок-фактуру, акт виконаних робіт по об`єктах, що обладнані приладами обліку (п.4.8 договору).

У додатку № 1 від 30.03.2021 року до договору № 4239/21 сторони погодили вартість теплової енергії, що постачається відповідачу за поточний рік, яка становить 1 550 000,00 грн.

Позивач взяті на себе зобов`язання за договором виконав належним чином та здійснив у приміщення відповідача за адресами: м. Харків, вул. Кооперативна, 7 та вул. Цілиноградська, 44 в опалювальний період 2020-2021 роки постачання теплової енергії в повному обсязі згідно умов договору.

На виконання умов договору позивачем були виставлені відповідачу рахунки-фактури за період з січня по червень 2021 року, які підписані з боку відповідача без будь-яких зауважень та заперечень.

Відповідач умови договору належним чином не виконав, виставлені позивачем рахунки не сплатив, внаслідок чого у нього перед позивачем утворилась заборгованість за вказаний період в розмірі 745 756,26 грн.

Вказане вище й стало підставою для звернення позивача з відповідним позовом до господарського суду Харківської області, в якому останній просив стягнути з відповідача заборгованість по оплаті теплової енергії в сумі 745 756,26грн. за період з січня 2021 року по червень 2021 року, пеню в розмірі 40 684,29грн., 3% річних в сумі 5 963,22грн. та збитки від інфляції в сумі 8 173,40 грн.

16.12.2021 року господарським судом Харківської області ухвалено оскаржуване рішення, з підстав викладених вище.

Переглянувши справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення господарського суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Після ратифікації Верховною радою України Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, остання, відповідно до статті 9 Конституції України набула статусу частини національного законодавства.

З прийняттям у 2006 році Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод справи про цивільні права та обов`язки осіб, а також справи про кримінальне обвинувачення мають бути розглянуті у суді впродовж розумного строку. Ця вимога спрямована на швидкий захист судом порушених прав особи, оскільки будь-яке зволікання може негативно відобразитися на правах, які підлягають захисту. А відсутність своєчасного судового захисту може призводити до ситуацій, коли наступні дії суду вже не матимуть значення для особи та її прав.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах "Ryabykh v.Russia" від 24.07.2003 року, "Svitlana Naumenko v. Ukraine" від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Відповідно до ч.1 ст.275 ГК України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Частинами 6, 7 ст.276 ГК України визначено, що розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених відповідно до вимог закону. Оплата енергії, що відпускається, здійснюється відповідно до умов договору. Договір може передбачати попередню оплату, планові платежі з наступним перерахунком або оплату, що проводиться за вартість прийнятих ресурсів.

Частиною 1 ст.193 ГК України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Також, правовідносини сторін регулюються Законом України "Про теплопостачання", Правилами користування тепловою енергією, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007 року № 1198.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про теплопостачання" теплова енергія - це товарна продукція, що виробляється на об`єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу.

Позивач на підставі розпорядження про початок опалювального сезону 2020-2021 років та умов договору здійснив постачання теплової енергії до об`єктів відповідача, який визначено в додатку № 4 до договору.

Факт постачання теплової енергії підтверджується наявними в матеріалах справи рахунками-фактурами, актами звітності по показникам приладів обліку теплової енергії, відомостями обліку спожитої теплової енергії по тепловим пунктам, підписаними з боку відповідача без будь-яких зауважень та заперечень.

Згідно наданого позивачем розрахунку нарахувань по Державному університету телекомунікацій в особі Відокремленого структурного підрозділу "Харківський фаховий коледж інформаційних технологій державного університету телекомунікацій" за спожиту теплову енергію, позивачем здійснено розрахунок заборгованості за період з січня по червень 2021 року на загальну суму 782 307,42 грн.

Частиною 6 ст.19 Закону України "Про теплопостачання" визначено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Так само, обов`язок відповідача закріплено в абз.5 п.40 Правил користування тепловою енергією, відповідно до якого відповідач зобов`язаний вчасно проводити розрахунки за спожиту теплову енергію та здійснювати інші платежі відповідно до умов договору та Правил.

Вище вказано, що на адресу відповідача позивачем направлялись рахунки за спожиту теплову енергію за період з січня по червень 2021 року, які останнім в повному обсязі оплачені не були, у зв`язку з чим у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість за спожиту теплову енергію за вказаний період в розмірі 745 756,26 грн.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Факт наявності заборгованості на суму 745 756,26 грн. за період з січня по червень 2021 року підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Таким чином, господарський суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості у розмірі 745 756,26 грн. є правомірними, обґрунтованими та задовольнив їх.

Щодо позовних вимог в частині стягнення 3% річних на загальну суму 5 963,22 грн. за період з 20.03.2021 року по 06.08.2021 року та інфляційних втрат в сумі 8 173,40 грн. за період з квітня по слід зазначити таке.

Згідно ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом зазначеної норми закону нарахування трьох процентів річних та збитків від інфляції входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов`язання.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок 3% річних за період з 20.03.2021 по 06.08.2021 в сумі 5 963,22грн та інфляційних втрат в сумі 8 173,40грн за період з квітня 2021 року по серпень 2021 року за допомогою калькулятору ЛІГА.ЗАКОН, колегія суддів зазначає, що місцевий господарський суд вірно встановив, що нарахування здійснені правомірно та задовольнив їх.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача пені в сумі 40 684,29 грн. за період з 20.02.2021 року по 06.08.2021 року, нараховану на заборгованість, яка утворилась з січня по червень 2021 року, слід зазначити таке.

У сфері господарювання згідно ч.2 ст.217 та ч.1 ст.230 ГК України застосовуються господарські санкції, зокрема, штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

За положеннями ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Правові наслідки порушення грошового зобов`язання передбачені, зокрема, ст.ст. 549, 611, 625 ЦК України.

Частиною 2 ст.193 ГК України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Частиною 1 ст.549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК України).

Щодо пені за порушення грошових зобов`язань застосовується припис ч.6 ст.232 ГК України, якою передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

А отже, в силу приписів ст.3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Так, у п.7.3.3 договору сторони погодили, що у разі несвоєчасного виконання розрахунків за спожиту теплову енергію нараховується пеня в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від простроченої суми за кожен день всього періоду прострочення до дня повної фактичної оплати.

Позивачем на суму невиконаного зобов`язання в загальному розмірі 745 756,26 грн., яка утворилась за спожиту теплову енергію в період з січня по червень 2021 року, нараховано відповідачу (за кожен місяць окремо) пеню, яка складає 40 684,29 грн.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок пені за допомогою калькулятору ЛІГА.ЗАКОН, колегія суддів зазначає, що місцевий господарський суд вірно встановив, що відповідні розрахунки позивачем здійснено арифметично правильно, у зв`язку з чим правомірно задовольнив позовні вимоги в частині стягнення пені за період січень-червень 2021 року в розмірі 40 684,29 грн.

Відповідач 09.12.2021 року до господарського суду Харківської області надіслав відзив, в якому позов визнав повністю.

За приписами п.1 ч.2 ст.46, ч.1 ст.191 ГПК України відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) - на будь-якій стадії судового процесу, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Частиною 1 ст.75 ГПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Господарський суд першої інстанції, розглянувши заяву відповідача про визнання позову, враховуючи те, що вона не суперечить закону та не порушує чиї-небудь права та охоронювані законом інтереси, правомірно прийняв її та задовольнив позов повністю, що відповідає вимогам ч. 4 ст.191 ГПК України.

Щодо клопотання відповідача про зменшення розміру пені в сумі 40 684,29 грн. на 90% або інший обґрунтований процент від суми пені, колегія суддів враховує таке.

Так, в обґрунтування вказаного клопотання відповідач посилається на те, що він є бюджетною неприбутковою установою, яка має статус державної установи, фінансується безпосередньо Міністерством освіти і науки України з Державного бюджету, може виконувати будь-які договірні зобов`язання лише за умови затвердження Головним розпорядником бюджетних коштів кошторису та здійснювати фінансування на передбачені цілі. На оплату комунальних послуг та енергоносіїв із загального фонду відповідачу виділено бюджетні асигнування на 2021 рік у розмірі 500 000,00 грн. та заплановано витрати зі спеціального фонду у розмірі 409 000,00 грн., а тому він не в змозі був охопити фінансуванням у 2021 році постачання теплової енергії; в якості доказів чого ним надано до місцевого господарського суду баланс на 01.10.2021 рік, звіт про фінансові результати, кошторис на 2021 рік, план використання бюджетних коштів на 2021 рік, план асигнувань загального фонду бюджету на 2021 рік, лімітну довідку про бюджетні асигнування.

Згідно ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Аналогічна норма закріплена в ч.1 ст.233 ГК України, згідно з якою у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Колегія суддів враховує правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду, зокрема від 03.07.2019 року у справі №917/791/18, від 22.10.2019 року у справі №904/5830/18, від 13.01.2020 року у справі №902/855/18, від 04.02.2020 року у справі №918/116/19, від 29.09.2020 року у справі №909/1240/19 (909/1076/19), від 24.12.2020 року №914/1888/19, від 26.01.2021 року №916/880/20, від 23.01.2021 року №921/580/19, від 26.01.2021 року №916/880/20, де, зокрема, вказано на те, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності в законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Посилання відповідача на скрутний фінансовий стан, не дає суду підстав вважати даний випадок винятковим.

В силу приписів ч.1 ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Незалежно від того, що стало причиною відсутності у боржника необхідної суми грошей (об`єктивні обставини чи суб`єктивна недбалість боржника), це не звільняє його від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язання.

Підписавши договір про закупівлю теплової енергії в гарячій воді, відповідач був обізнаний про існуючий порядок розрахунків, у тому числі правові наслідки порушення строків розрахунку.

Колегія суддів враховує правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 12.03.2019 року у справі №916/3211/16, від 26.01.2021 року у справі №922/4294/19, від 24.02.2021 року у справі №924/633/20, від 16.03.2021 року у справі № 922/266/20, де, між іншим, вказано на те, що підприємництво за своєю суттю є ризикованою діяльністю, в Україні діє принцип свободи договору та заборони суперечливої поведінки, сторони добровільно уклали договір і визначили штрафні санкції, тому суд має зменшувати розмір пені саме у виключних випадках з урахуванням всіх обставин справи. При вирішенні питання про зменшення розміру штрафних санкцій (пені) суди також беруть до уваги як обставини, прямо визначені у ст. 233 ГК та ст. 551 ЦК, так і інші обставини, на які посилаються сторони і які мають бути доведені ними.

Апелянт в апеляційній скарзі просить як виняток прийняти в якості доказів платіжні доручення від 29.12.2021 року на загальну суму 1 252 023,97 грн. з відміткою Управління Державної казначейської служби в Основ`янському районі м. Харкова щодо оплати на розрахункові рахунки позивача основного боргу в сумі 745 756,26 грн., виписки Державної казначейської служби України від 22.12.2021 року по рахунках відповідача, Витяг від 14.12.2021 року зі змінами розпису асигнувань Державного бюджету на 2021 рік по рахункам відповідача, Витяг від 14.12.2021 року зі змінами помісячного, розпису асигнувань Державного бюджету на 2021 рік по рахункам відповідача, довідку про зміни плану використання бюджетних коштів на 2021 рік №13657-з-1 від 17.12.2021 року, Реєстр змін №1 від 17.12.2021 року розподілу зведених кошторисів на 2021 рік.

Колегія суддів враховує таке.

Згідно ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 76-79 ГПК України на підтвердження винятковості випадків, які б перешкоджали у дотриманні відповідачем встановлених як законом так і судом строків для вчинення відповідних процесуальних дій, а саме - неможливості своєчасного подання ним письмових доказів, до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, а тому підстав для прийняття вказаних доказів та їх урахування при апеляційному перегляді справи, не має.

Аргументи апелянта на те, що ухвалюючи рішення щодо стягнення з відповідача пені в повному обсязі 40 684,29 грн., господарський суд першої інстанції не взяв до уваги обставини, які мають значення для справи, а саме те, що апелянт є бюджетною неприбутковою установою, яка фінансується з Державного бюджету, має статус закладу фахової передвищої освіти та не має можливості самостійно впливати на своєчасність розрахунків за поставлену позивачем теплову енергію, у зв`язку з чим його вина з прострочення платежів за спірним договором відсутня, не приймаються, з огляду на таке.

Колегія суддів враховує правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 04.12.2018 року у справі №916/65/18, від 03.07.2019 року у справі №917/791/18, від 22.10.2019 року у справі №904/5830/18, від 13.01.2020 року у справі №902/855/18, від 27.01.2020 року у справі №916/469/19, де, зокрема, вказано на те, що висновок суду щодо необхідності зменшення розміру пені, який підлягає стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватися, крім викладеного, також на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Посилання апелянта на скрутний фінансовий стан та на те, що він не має можливості самостійно впливати на своєчасність розрахунків за поставлену позивачем теплову енергію, не дає підстав вважати даний випадок винятковим, оскільки уклавши договір про закупівлю теплової енергії в гарячій воді, відповідач був обізнаний про порядок розрахунків, у тому числі правові наслідки порушення строків розрахунку та відповідальність за таке порушення.

Посилання апелянта на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 31.10.2019 року у справі №924/243/19 та від 08.05.2018 року у справі №924/709/17, де, зокрема, вказано на те, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступінь виконання зобов`язання боржником; причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначного прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки), не приймаються, з огляду на те, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

А отже, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні клопотання відповідача про зменшення розміру пені.

Отже, висновок місцевого господарського суду про задоволення позову відповідає принципам справедливого судового розгляду у контексті частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржників та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 року).

Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Апелянту було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків господарського суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Стаття 74 ГПК України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання, в першу чергу, національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010 року)

Апелянту була надана можливість спростувати достовірність доказів і заперечити проти їх використання.

Питання справедливості розгляду не обов`язково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008 року).

Отже, на думку колегії суддів, під час розгляду справи її фактичні обставини були встановлені судом першої інстанції на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження поданих доказів; висновки суду відповідають цим обставинам, юридична оцінка надана їм з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 269, 270, ч.1 ст. 275, ст. 282 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного університету телекомунікацій в особі Відокремленого структурного підрозділу "Харківський фаховий коледж інформаційних технологій державного університету телекомунікацій" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 16.12.2021 року у справі №922/4145/21 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у строк протягом двадцяти днів з дня її проголошення, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17.02.2022 року.

Головуюча суддя О.І. Терещенко

Суддя П.В. Тихий

Суддя О.І. Склярук