ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"15" лютого 2022 р.м. Одеса Справа № 908/2086/21

Господарський суд Одеської області у складі судді Демешина О.А., за участю секретаря судового засідання Левшиної І.М., розглянувши матеріали справи № 908/2086/21

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Друкарський світ (69118, м. Запоріжжя, вул. Автозаводська, б. 8, кв. 103, ідентифікаційний код юридичної особи 37526238)

до відповідача-1 Товариства з обмеженою відповідальністю Таїрово Вайнері (65496, Одеська обл., Овідіопольський р-н, смт Таїрово, вул. 40-ліття Перемоги, б. 1, ідентифікаційний код юридичної особи 40837596)

до відповідача-2 Фізичної особи-підприємця Слободченка Валентина Антоновича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

про стягнення 3404648,02 грн.

з підстав порушення умов договору

Представники сторін:

від позивача: Філобок О.Л.

від відповідача -1 - Румянцев О.С.

від відповідача-2 - не з`явився

СУТЬ СПОРУ: 19.07.2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю Друкарський світ (далі Позивач) звернулось до Господарського суду Запорізької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Таїрово Вайнері (далі Відповідач 1) та Фізичної особи-підприємця Слободченка Валентина Антоновича (далі Відповідач 2) про стягнення 3404648,02 грн.

26.07.2021 року суд відкрив провадження по справі за вказаним позовом (справа № 908/2086/21).

14.09.2021 року суд отримав заяву про уточнення позовних вимог: солідарно стягнути з Відповідачів на користь позивача 3 243 992,76 грн. основного боргу, суму пені 171091,05 грн., суму трьох відсотків річних 33811,01 грн. та стягнути субсидіарно з Відповідача-2 суму штрафу 20000 грн.

08.08.2021 року Відповідач-1 надав суду відзив просить суд в задоволені позову відмовити.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 06.10.2021 року справу передано за територіальною підсудністю до Господарського суду Одеської області.

В порядку авторозподілу справа призначена до розгляду судді Демешину О. А.

03.11.2021 року справа прийнята до провадження Господарським судом Одеської області у складі судді Демешина О.А., суд ухвалив розглядати справу за правилами загального позовного провадження, призначив дату та час підготовчого засідання, встановив позивачу строк для подання відповіді на відзив до 24.11.2021 року, викликав учасників справи у підготовче засідання.

25.11.2021 року суд отримав заперечення на відзив відповідача-1 Позивач наполягає на задоволені позову.

20.01.2022 року суд закрив підготовче провадження та призначив справу до розгляду по суті.

Копії Ухвал по справі направлялись сторонам за адресами місцезнаходження. Копії ухвали направлені Відповідачу-2 та Позивачу повертались до суду неврученими з відмітками поштового відділення „адресат відсутній за вказаною адресою. Крім того, на відповідну заяву Позивача суд надав доступ до системи "Електронний суд". Тому, за приписами ч. 7 ст. 120 ГПК України сторони вважається повідомленим належним чином про розгляд справи господарським судом.

На підставі ч. 9 ст. 165 ГПК України у зв`язку із ненадання відповідачем-2 відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Суд оголошував перерву у судовому засіданні 11.01.2022 року.

Представник позивача позов підтримав, представник відповідача-1 проти задоволення позову заперечив.

В С Т А Н О В И В :

09.12.2019р. між Позивачем (Виконавець) та Відповідачем-1 (Замовник) було укладено Договір поставки № ДС78 (далі Договір) за умовами якого Виконавець зобов`язався виготовити поліграфічну продукцію в багатоколірному виконанні (Продукція), а Замовник прийняти продукцію і оплатити виконані роботи відповідно до умов Договору.

Згідно п. 2.3 Договору днем виконання зобов`язання Виконавця з поставки продукції вважається дата фактичного отримання продукції Замовником та підписання Сторонами видаткової накладної.

Відповідно п. 4.1. Договору виготовлена Виконавцем і представлена до

протягом 2 робочих днів згідно п. 2.3.

П. 4.4. Договору визначено, що доставка Продукції на склад Замовника здійснюється за рахунок Виконавця, або за згодою Покупця може здійснюватися через кур`єрську службу «Нова пошта» за рахунок Виконавця. Сторони узгодили що повноваження особи, яка підписує видаткову накладну підтверджуються довіреністю Покупця, а в разі відсутності такої довіреності, наявність печатки Покупця та підпису і прізвища та ініціалів особи, яка отримує товар/продукцію за цим Договором є підтвердженням що товар/продукція отримано Покупцем.

Пунктами 5.1.-5.3., 5.6. Договору передбачено, що вартість виконаної роботи та умови оплати відображаються в рахунках і специфікаціях і є незмінним протягом терміну дії Замовлення і включає в себе: вартість матеріалів, упаковки, маркування, витрат з виготовлення продукції, витрат на доставку Продукції Замовнику. Підставою виникнення платіжних зобов`язань Замовника за цим Договором є видаткова накладна Виконавця, завірена підписом та печаткою Сторін. Покупець зобов`язаний сплатити вартість партії поставленого товару на рахунок Постачальника, зазначений в реквізитах цього Договору, протягом 90 (дев`яносто) календарних днів з дня фактичного отримання Замовником партії Товару. Невиконання Виконавцем обов`язку щодо передачі зазначеного документа в електронній формі з дотриманням умов п. 201.1 та п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України вважається ненаданням Замовнику всіх передбачених чинним законодавством документів. При цьому строк здійснення розрахунків продовжується на сірок такого ненадання в частині сплати суми ПДВ від вартості Продукції .

10.12.2019р. між Позивачем (кредитор) та Відповідачем-2 (поручитель) було укладено договір поруки, згідно умов якого Відповідач-2 зобов`язався в разі невиконання Відповідачем-1 своїх зобов`язань за Договором поставки № ДС78 від 09.12.2019 (основна угода), виконати його зобов`язання зі сплати боргу в розмірі 5 000 грн.

Згідно п. 1.1. Договору поруки Поручитель поручається перед Кредитором за виконання зобов`язань Боржника (Відповідач-1 по справі) в обсязі 5000 грн. як солідарний Боржник. (п.1.1.)

01.03.2020 року Поручитель та Кредитор уклали додаткову угоду договору поруки, а саме виклали п.1.1. Договору у наступні редакції: "На підставі цього Договору Поручитель поручається перед Кредитором за виконання зобов`язань Боржника у повному обсязі, як солідарний Боржник".

Також Сторони Договору поруки домовились доповнити Договір п. 2.9. у наступній редакції: "у випадку невиконання протягом 10 днів вимоги Кредитора про виконання простроченого грошового зобов`язання Боржника перед Кредитором, Поручитель сплачує штраф в розмірі 20 000 грн. від суми невиконаного зобов`язання".

Позов ґрунтується на тому, що Позивач свої зобов`язання з передачі продукції виконав, але Боржник вартість товару у повному обсязі не сплатив. Сума заборгованості на дату подання позову складає 3 248 992,76 грн. Тому, посилаючись на умови Договору поставки, Договору поруки та ст. 161, 165, 509, 638, 530 ЦК України Позивач просить суд: стягнути солідарно з Відповідачів на свою користь: 3 243 992,76 грн. основного боргу, суму пені 171091,05 грн., суму трьох відсотків річних 33811,01 грн. та стягнути субсидіарно з Відповідача-2 суму штрафу 20000 грн.

Відповідач-1 позов не визнав, пославшись на те, що:

- Позивачем не було надано до суду жодної підписаної сторонами Специфікації до договору про узгодження сторонами найменування, кількості, ціни і загальної вартості Продукції;

- Позивачем не було надано до суду жодних письмових замовлень Відповідача-1 на поставку продукції або її виготовлення;

- Позивачем до суду надано копії видаткових накладних у яких міститься підпис особи не уповноваженої Відповідачем-1 на отримання продукції та Позивачем не надано жодної довіреності на отримання продукції а тому надані позивачем видаткові накладні не можуть бути належними доказами отримання Відповідачем-1 продукції за Договором поставки;

- Позивач безпідставно посилається на часткову оплату Відповідачем-1 за продукцію по Договору поставки, в якості підтвердження факту отримання товару;

- Директор ТОВ Таїрово Вайнері не мав повноважень підписувати Договір поставки №ДС78 від 09.12.2019 року.

Відповідач-2 відзиву на позов не надав.

Заслухавши надані в судовому засіданні пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами, відповідно до ст. 629 ЦК України.

Аналогічні положення містить і ГК України.

Частиною 1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та

обов`язків.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Ч. 1 ст. 173 ГК України встановлено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ч.ч.1-2 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами ст. 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 664 наведеного Кодексу обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент:

1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар;

2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.

Так, позов ґрунтується на тому, що на виконання умов Договору поставки №ДС78 від 09.12.2019 року Позивач поставив Відповідачу-1 поліграфічну продукцію (далі Продукція), однак, останній у повному обсязі не здійснив оплату за одержану Продукцію, внаслідок чого у ТОВ „Таїрово Вайнері виникла заборгованість перед ТОВ „Друкарський світ на суму 3 248 992,76 грн.

Відповідач-1 заперечує проти факту замовлення і отримання ним продукції, а також проти часткової оплати за отриману ним Продукцію.

Крім того, Відповідач посилається на відсутність належних повноважень у директора ТОВ „Таїрово Вайнері на підписання Договору поставки.

Положеннями статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Крім того, Верховний суд неодноразово наголошував, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) ґрунтується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Такі висновки, зокрема відображені у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.05.2021р. у справі № 461/9578/15-ц (пункт 91) та Постанова Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17.

Отже, оскільки Відповідачем-1 до матеріалів справи не надано судового рішення, що набрало законної сили про визнання недійсним договору поставки №ДС78 від 09.12.2019 року з підстав відсутності повноважень директора ТОВ „Таїрово Вайнері на укладення договору вказаний Договір є діючим та обов`язковим до виконання сторонами, а посилання Відповідача-1 на відсутність повноваження директора на його підписання - суд вважає безпідставними.

Також, суд звертає увагу на тому, що особа несе повну відповідальність за законність використання його печатки, зокрема, при нанесенні відбитків на договорах, актах та інших документах, в т. ч. бухгалтерської та податкової звітності.

Так, із встановлених судами обставин вбачається, що підписання і Договору і видаткових накладних, якими підтверджується факт отримання Відповідачем-1 продукції у кількості та вартістю, що зазначені у видаткових накладених, - супроводжується наявністю відтисків печатки Відповідача-1, як юридичної особи. Печатка відноситься до даних, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні відповідних правовідносин. Тобто, дійшовши висновку про наявність і на договорі печатки Відповідача-1 і на видаткових накладних та враховуючи той факт, що Відповідач-1 не довів фактів протиправності використання своєї печатки чи доказів її втрати, так само і не надав доказів звернення до правоохоронних органів у зв`язку з втратою чи викраденням печатки, суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що печатка товариства використовувалась проти волі ТОВ „Таїрово Вайнері.

Аналогічні висновки щодо застосування печатки юридичної особи відображені в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 23 липня 2019 року по справі № 918/780/18.

Пунктом 4.4. Договору, серед іншого було встановлено, що сторони узгодили, що повноваження особи, яка підписує видаткову накладну, підтверджується довіреністю Покупця, а в разі відсутності такої довіреності, наявність печатки Покупця та підпису і прізвища та ініціалів особи, яка отримує товар/продукцію за цим договором є підтвердженням, що товар отримано Покупцем.

Доданими до матеріалів справи копіями видаткових накладних підтверджується отримання Відповідачем-1 Продукції у кількості та за цінами, значеними у цих накладних.

Крім того, у видаткових накладних містяться посилання на договір № ДС78 від 09.12.2019р. та на те, що рахунки на оплату за замовленням щодо сплати Товару отримуються Покупцем (Відповідачем-1) разом з цими видатковими накладними.

Оригінали видаткових накладних, копії яких додані до матеріалів справи, судом досліджені у судовому засіданні 15.02.2022р. Відповідність копій оригіналам у суду не викликає сумніву.

Суд звертає увагу на недопустимість надлишкового формалізму при вирішенні спорів, про що неодноразово зазначалось Верховним судом. Тому, відсутність в деяких видаткових накладних ініціалів особи (вказано тільки прізвище), яка приймала Продукцію не може служити підставою для висновку про те, що Продукція Відповідачем не отримувалась.

Як зазначалось вище, печатка юридичної особи на видаткових накладних відноситься до даних, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні відповідних правовідносин. В даному випадку в отриманні від Позивача, передбаченої Договором Продукції.

Відповідно ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 1, 2 ст. 73 ГПК України Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Ст. 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 статті 77 ГПК України вказано, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд звертає увагу на те, що із внесенням 17.10.2019 змін до ГПК України його статтю 79 викладено у новій редакції, чим фактично впроваджено в господарський процес стандарт доказування «вірогідності доказів».

Зазначений стандарт підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію вказаного стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Іншими словами, тлумачення змісту статті 79 ГПК України свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Одночасно статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, з`ясування фактичних обставин справи має здійснюватися судом із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених статтею 86 ГПК України щодо відсутності у доказів заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо та їх сукупності в цілому.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень, неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Такий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17.

Суд також зазначає, що у пунктах 1 - 3 частини першої статті 237 ГПК України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.

Отже, керуючись наведеними принципами та оцінюючи надані Позивачем копії видаткових накладних, актів звірки та оцінивши заперечення Відповідача-1 - суд вважає доведеним факт поставки Позивачем Відповідачу-1 Продукції на виконання умов Договору поставки №ДС78 від 09.12.2019 року на загальну суму 4 342 000 грн.

Тому, за відсутності в матеріалах справи доказів оплати Відповідачем-1 за поставлену Продукцію в повному обсязі, суд визнає доведеним наявність боргу Відповідача-1 на суму 3248992,76 грн.

На підставі викладеного, позов в частині стягнення суми боргу слід задовольнити.

Крім того, статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Ч. 1 ст. 229 ГК України встановлено, що учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов`язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов`язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов`язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.

Згідно ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Ст. 1 Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань встановлено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

А ст. 3 вказаного Закону зазначає, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відповідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Пунктом п.6.3. Договору поставки передбачалось, що в разі порушення строків оплати, відповідач сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від простроченої суми за кожен день прострочення оплати.

Позивачем, у відповідності до вимог чинного законодавства та умов Договору поставки правомірно нараховано пеню в розмірі 171091,05 грн. та 3% річних в розмірі 33811,01 грн., які підлягають до стягнення.

Крім того, як зазначалось вище, 10.12.2019р. між ТОВ „Друкарський світ (кредитор) та Фізичною особою-підприємцем Слободченко Валентином Антоновичем (поручитель, Відповідач-2) було укладено договір поруки, згідно умов якого Відповідач-2 зобов`язався в разі невиконання Відповідачем-1 своїх зобов`язань за Договором поставки № ДС78 від 09.12.2019 (основна угода), виконати його зобов`язання зі сплати боргу в розмірі 5 000 грн.

Згідно п. 1.1. Договору поруки Поручитель поручається перед Кредитором за виконання зобов`язань Боржника (Відповідач-1 по справі) в обсязі 5000 грн. як солідарний Боржник. (п.1.1.)

01.03.2020 року Поручитель та Кредитор уклали додаткову угоду договору поруки, а саме виклали п.1.1. Договору у наступній редакції: "На підставі цього Договору Поручитель поручається перед Кредитором за виконання зобов`язань Боржника у повному обсязі, як солідарний Боржник".

Також Сторони Договору поруки домовились доповнити Договір п. 2.9. тим, що у випадку невиконання протягом 10 днів вимоги Кредитора про виконання простроченого грошового зобов`язання Боржника перед Кредитором, Поручитель сплачує штраф в розмірі 20 000 грн. від суми невиконаного зобов`язання.

Статтею 553 ЦК України передбачено, що поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язань боржником.

Згідно ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Солідарний обов`язок боржників (відповідачі) встановлено ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Кредитор, який одержав виконання обов`язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників. Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі. Солідарний боржник не має права висувати проти вимоги кредитора заперечення, що ґрунтуються на таких відносинах решти солідарних боржників з кредитором, у яких цей боржник не бере участі. Виконання солідарного обов`язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов`язок решти солідарних боржників перед кредитором.

Так, Відповідач-2 є солідарним боржником за всією сумою заборгованості, сумою пені та 3 % річних.

Як свідчать матеріали справи Відповідачем-2 була отримана вимога Позивача про виконання умов Договору поруки. Доказів погашення заборгованості з боку поручителя матеріали справи не містять.

З огляду на викладене позовні вимоги щодо солідарного стягнення з Відповідачів 3 243 992,76 грн. боргу, 171091,05 грн. пені 33811,01 грн. сплати 3% річних підлягають задоволенню.

Натомість, щодо позовної вимоги про стягнення з Відповідача-2 субсидіарно суми штрафу у розмірі 20000 грн., суд звертає увагу на наступне.

По-перше, Позивач не вірно застосовує юридичний термін "субсидіарна відповідальність".

Так, згідно ч. 1, 2, 4 ст. 619 ЦК України - договором або законом може бути передбачена поряд із відповідальністю боржника додаткова (субсидіарна) відповідальність іншої особи. До пред`явлення вимоги особі, яка несе субсидіарну відповідальність, кредитор повинен пред`явити вимогу до основного боржника. Якщо основний боржник відмовився задовольнити вимогу кредитора або кредитор не одержав від нього в розумний строк відповіді на пред`явлену вимогу, кредитор може пред`явити вимогу в повному обсязі до особи, яка несе субсидіарну відповідальність. Особа, яка несе субсидіарну відповідальність, повинна до задоволення вимоги, пред`явленої їй кредитором, повідомити про це основного боржника, а у разі пред`явлення позову, - подати клопотання про залучення основного боржника до участі у справі.

Отже, передбачена Договором поруки від 10.12.2019 року (п.2.9. додаткової угоди) сума штрафу у 20000 грн. не є субсидіарною відповідальністю в розумінні наведених положень ЦК України, оскільки у основного боржника (ТОВ „Таїрово Вайнері) такого зобов`язання перед Позивачем не існувало і не існує взагалі.

При цьому, як було зазначено, солідарний обов`язок боржників встановлено статтею 543 ЦК України, а саме - у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Крім того, ч. 1-3 ст. 553 ЦК України чітко визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.

Тобто, за своєю правовою природою, за договором поруки може бути передбачена, або солідарна відповідальність Боржника та Поручителя перед Кредитором, або субсидіарна відповідальність Поручителя однак, лише в межах первинного зобов`язання, забезпеченого порукою.

Суд звертає увагу, що Позивачем заявлено саме про стягнення 20000 грн. в якості субсидіарної відповідальності, а не в якості штрафу, як відповідальності за неналежне виконання Відповідачем-2 договору поруки.

Тому, суд не вбачає підстав для задоволення позову в частині стягнення з Відповідача-2 субсидіарно суми штрафу у розмірі 20000 грн.

На підставі викладеного позов підлягає задоволенню частково, з покладенням порівну на відповідачів судових витрат пропорційно задоволених вимог, враховуючи, що поручитель не несе солідарної відповідальності по судовим витратам.

Керуючись ст.ст. 129, 233, 238, 240 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю Таїрово Вайнері (65496, Одеська обл., Овідіопольський р-н, смт Таїрово, вул. 40-ліття Перемоги, б. 1, ідентифікаційний код юридичної особи 40837596) та Фізичної особи-підприємця Слободченка Валентина Антоновича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Друкарський світ (69118, м. Запоріжжя, вул. Автозаводська, б. 8, кв. 103, ідентифікаційний код юридичної особи 37526238): 3 243 992 гривню 76 коп. боргу, 171 091 гривню 05 коп. пені та 33 811 гривень 01коп. сплати 3% річних.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Таїрово Вайнері (65496, Одеська обл., Овідіопольський р-н, смт Таїрово, вул. 40-ліття Перемоги, б. 1, ідентифікаційний код юридичної особи 40837596) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Друкарський світ (69118, м. Запоріжжя, вул. Автозаводська, б. 8, кв. 103, ідентифікаційний код юридичної особи 37526238): 25866 гривень 71 коп. судового збору

4. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Слободченка Валентина Антоновича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Друкарський світ (69118, м. Запоріжжя, вул. Автозаводська, б. 8, кв. 103, ідентифікаційний код юридичної особи 37526238): 25866 гривень 71 коп. судового збору.

5. У задоволені решти позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст.241 ГПК України

та може бути оскаржено в порядку ст.ст.253-259 ГПК України.

Повний текст рішення складено 17 лютого 2022 р.

Суддя О.А. Демешин