РІШЕННЯ

Іменем України

16 лютого 2022 року м. Чернігівсправа №927/1286/21

Господарський суд Чернігівської області у складі судді Белова С.В.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження справу

позивач: Міністерство оборони України, ,

пр-т Повітрофлотський, 6, м. Київ, 03168

електронна пошта:

відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю Еко комфорт групп,

, вул. Князя Чорного, 11 А, м. Чернігів, 14000

предмет спору: про стягнення 42108,00 грн

Учасники справи не викликались.

Міністерством оборони України подано позов до Товариства з обмеженою відповідальністю Еко комфорт групп про стягнення 42108,00 грн пені.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем укладеного між сторонами договору №286/3/20/250 про поставку для державних потреб матеріально-технічних засобів речової служби від 27 жовтня 2020 року.

Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 21 грудня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін; встановлено відповідачу строк для подачі відзиву на позов та всіх доказів, що підтверджують викладені у відзиві обставини протягом 15 (п`ятнадцяти) календарних днів з моменту отримання ухвали про відкриття провадження у справі; позивачу встановлено строк протягом 7 (семи) календарних днів з моменту отримання відзиву на позов для подачі до суду відповіді на відзив з одночасним надсиланням копії відповіді на відзив та доданих до неї доказів відповідачу; відповідачу встановлено строк протягом 5 (п`яти) календарних днів з моменту отримання відповіді на відзив для подачі заперечення на відповідь позивача на відзив з одночасним надсиланням його копії разом з доданими до нього документами позивачу.

Про отримання відповідачем 23 грудня 2021 року ухвали Господарського суду Чернігівської області від 21 грудня 2021 року свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення у матеріалах справи /а.с.44/.

31 грудня 2021 року від відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач просив суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Обґрунтовуючи свої заперечення відповідач зазначив, що станом на 02 грудня 2020 року (результати досліджень отримано 03 грудня 2020 року) серед працівників ТОВ «ЕКО КОМФОРТ ГРУПП» встановлено шість підтверджених випадків захворювання гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2. Решта персоналу з 03 грудня 2020 року знаходилось на самоізоляції по 31 грудня 2020 року включно. За таких обставин (виникнення обставин непереборної сили) ТОВ «ЕКО КОМФОРТ ГРУПП» з незалежних від нього причин вимушене було зупинити виробничу діяльність товариства, у зв`язку з чим не могло виконати свої зобов`язання вчасно. 08 грудня 2020 року, відповідно до умов п. 8.2. укладеного між сторонами договору, ТОВ «ЕКО КОМФОРТ ГРУПП» у встановлені строки направило поштою на адресу Міністерства оборони України лист №03-04/12/12 від 04 грудня 2020 року, в якому повідомило про неможливість виконати вчасно (до 15 грудня 2020 року включно) зобов`язання за договором про поставку для державних потреб матеріально-технічних засобів речової служби (за кошти Державного бюджету України) від 27 жовтня 2020 року №286/3/20/250 на постачання Санітарно-технічного обладнання (39715300-0) (Душова установка - котел швидкісного нагріву води (КШНВ), що виготовляються відповідно до ТС А01XJ.07148-259:2020(01) унаслідок виникнення та дії обставин непереборної сили. 16 грудня 2020 року, ТОВ «ЕКО КОМФОРТ ГРУПП» разом з листом №03-16/12 від 16 грудня 2020 року надало Міністерству оборони України оригінал сертифікату про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) від 16 грудня 2020 року №5900-20-1981, що не заперечується позивачем (дата настання обставин непереборної сили 03 грудня 2020 року, дата закінчення триває на 16 грудня 2020 року - оскільки на дату подання сертифікату обставин непереборної сили продовжували ще діяти і відповідач в подальшому вже після закінчення дії обставин непереборної сили надав позивачу сертифікат з зазначенням дати закінчення дії обставин непереборної сили). Відповідно до п. 8.1. укладеного між сторонами договору, Сторони звільнюються від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим Договором у разі виникнення обставин непереборної сили, які не існували під час укладання Договору та виникли поза волею Сторін (аварія, катастрофа, стихійне лихо, епідемія, епізоотія, війна тощо). 28 грудня 2020 року, ТОВ «ЕКО КОМФОРТ ГРУПП» вдалось здійснити постачання позивачу всієї передбаченої договором кількості товару відповідно до видаткової накладної №90 від 28 грудня 2020 року. 18 лютого 2021 року, ТОВ «ЕКО КОМФОРТ ГРУПП» направило позивачу лист щодо розгляду листа-претензії №03-18/02 від 18 лютого 2021 року, в якому повідомило, що порушення строків поставки товару за договором відбулось внаслідок дії обставини непереборної сили про що своєчасно було повідомлено позивача та надано сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а враховуючи положення ч. 1 ст. 617 Цивільного кодексу України, а також п. 8.1. Договору сторони звільнюються від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим Договором у разі виникнення обставин непереборної сили, які не існували під час укладання Договору та виникли поза волею Сторін (аварія, катастрофа, стихійне лихо, епідемія, епізоотія, війна тощо). 15 березня 2021 року, ТОВ «ЕКО КОМФОРТ ГРУПП» направило разом з листом №03-10/03 від 10 березня 2021 року Міністерству оборони України оригінал сертифікату про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) від 09 березня 2021 року №5900-21-0277 (дата настання обставин непереборної сили 03 грудня 2020 року, дата закінчення 31 грудня 2020 року). Крім того, відповідач зазначає, що платіжним дорученням №286/3/589 від 12 травня 2021 року позивачем повернуто відповідачу забезпечення виконання Договору від 27 жовтня 2020 року №286/3/20/250 у розмірі 191400,00 грн, чим сам позивач підтвердив виконання відповідачем умов Договору в частині якості, та/або кількості, та/або асортименту, та/або комплектності Товару, та/або строків (термінів) постачання Товару.

31 грудня 2021 року від відповідача на адресу суду надійшло клопотання про витребування доказів, у якому відповідач просить суд:

-витребувати у Департаменту державних закупівель та постачання матеріальних ресурсів Міністерства оборони України копії сторінок журналу вхідної кореспонденції за період з 15.03.2020 по 15.04.2020 Департаменту державних закупівель та постачання матеріальних ресурсів Міністерства оборони України;

-витребувати у Акціонерного товариства Укрпошта довідку АТ Укрпошта про доставку адресату рекомендованого листа №216.

Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 06 січня 2022 року відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про витребування доказів.

27 січня 2022 року на адресу суду від відповідача заява про поновлення пропущеного процесуального строку для клопотання про витребування доказів, а також клопотання про витребування доказів, а саме: у Департаменту державних закупівель та постачання матеріальних ресурсів Міністерства оборони України копії сторінок журналу вхідної кореспонденції за період з 15.03.2020 по 15.04.2020 Департаменту державних закупівель та постачання матеріальних ресурсів Міністерства оборони України та у Акціонерного товариства Укрпошта довідку АТ Укрпошта про доставку адресату рекомендованого листа №216.

Право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (ч. 1, 2 ст. 118 Господарського процесуального кодексу України).

Оскільки відповідачем не доведено поважності причин пропуску процесуального строку, суд відмовляє у задоволенні заяви про поновлення пропущеного процесуального строку для клопотання про витребування доказів та залишає без розгляду клопотання про витребування доказів.

Розглянувши матеріали справи та перевіривши надані докази, суд встановив:

27 жовтня 2020 року між Міністерством оборони України (Замовник) та Товариством обмеженою відповідальністю "Еко Комфорт Групп" (Постачальник) було укладено договір №286/3/20/250 про поставку для державних потреб матеріально-технічних засобів речової служби (за кошти Державного бюджету України).

Предметом договору, згідно п 1.1. договору є Електричні побутові прилади (39710000-2) (Душова установка - котел швидкісного нагріву води (КШНВ)) (Лот 4. Санітарно-технічне обладнання (39715300-0) (Душова установка - котел швидкісного нагріву води (КШНВ)).

Згідно п. 1.3 вказаного Договору Постачальник зобов`язався у 2020 році поставити Замовнику Санітарно-технічне обладнання (душова установка - котел швидкісного нагріву води) у кількості 100 комплектів вартістю 3828000,00 грн зі строком постачання до 15 грудня 2020 року.

Пунктом 5.3. Договору передбачено, що датою поставки товару вважається дата вказана одержувачем товару у посвідченні, що оформлене та підписане відповідно до додатку 1 до порядку здійснення контролю за якістю речового майна, що постачається для потреб Збройних Сил України, що (пункт 1 розділу II), що затверджений наказом Міністерства оборони України 19 липня 2017 року №375 та зареєстрований в Міністерстві юстиції України 01 грудня 2017 року за №1461/31329.

Пунктом 7.3.3. Договору сторони передбачили, що за порушення строків виконання зобов`язання Постачальник сплачує пеню у розмірі 0,1 відсотка вартості несвоєчасно поставленого товару за кожну добу затримки, а за прострочення понад 30 днів з Постачальника додатково стягується штраф у розмірі 7 відсотків вказаної ціни Договору.

Надаючи правову оцінку відносинам, що склались між сторонами, суд виходить з наступного.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки.

За приписами ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частиною 1 ст. 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За приписами ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Позивач у позовній заяві зазначає, що всупереч умовам укладеного договору, товар у кількості 100 одиниць було поставлено замовнику 28 грудня 2020 року замість визначеної договором дати поставки 15 грудня 2020 року, у доказ чого позивач до позовної заяви додає копію рахунку-фактури №97 від 28 грудня 2020 року та копію видаткової накладної від 28 грудня 2020 року №90, копію оголошення №1, копію повідомлення №1, копію акту приймання № 325 від 28 грудня 2020 року.

Разом з цим, позивач у позовній заяві зазначає, що відповідачем було надано Сертифікат про форс-мажорні обставини від 16 грудня 2020 року №426, з якого вбачається що у період з 03 грудня 2020 року по 16 грудня 2020 року у підприємства виникли форс-мажорні обставини. Позивач стверджує, що документального підтвердження того, що у період з 17 грудня 2020 року по 28 грудня 2020 року (дата фактичної поставки товару) форс-мажорні обставини тривали відповідачем не надано. Так, прострочення постачання товару склало 11 діб (період прострочення постачання товару з 17 грудня 2020 року по 27 грудня 2020 року). У зв`язку з чим позивач звернувся до суду з позовною заявою про стягнення з відповідача 42108,00 грн пені за порушення умов договору від 27 жовтня 2020 року №286/3/20/250.

Відповідно до ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. ст. 546, 549 Цивільного кодексу України, виконання зобов`язань за договором можуть забезпечуватись неустойкою (штрафом, пенею). Неустойка (штраф, пеня) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредитору в разі порушення боржником зобов`язання.

Відповідно до ч.1 ст.216, ч.2 ст.217 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарську-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбаченим цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності є вчинене учасником господарських відносин правопорушення у сфері господарювання. Аналогічні положення містить стаття 610 Цивільного кодексу України.

Згідно зі ст.230 Господарського кодексу України штрафними санкціями є господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойки, штраф, пеня), яка сплачується у разі порушення учасником господарських відносин правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання.

Пунктами 4 та 6 ст. 231 Господарського кодексу України встановлено, що штрафні санкції за порушення зобов`язання застосовуються у розмірі передбаченому сторонами у договорі.

Відповідно до Сертифікату Сумської Торгово-промислової палати №5900-20-1981 про форс-мажорні обставини від 16 грудня 2020 року №426, датою настання форс-мажорних обставин є: 03 грудня 2020 року. У сертифікаті про форс-мажорні обставини від 16 грудня 2020 року також зазначено, що форс-мажорні обставини станом на 16 грудня 2020 року тривають.

Позивач не заперечив стосовно отримання ним Сертифікату про форс-мажорні обставини від 16 грудня 2020 року №426. Більш того, позивач у позовній заяві сам зазначає про отримання ним вказаного вище сертифікату та додає його копію до позовної заяви.

Разом з цим позивач у позовній заяві зазначає про начебто те, що з Сертифікату вбачається що у період з 03 грудня 2020 року по 16 грудня 2020 року у підприємства виникли форс-мажорні обставини, тоді як у Сертифікаті про форс-мажорні обставини від 16 грудня 2020 року №426 чітко зазначено, що форс-мажорні обставини станом на 16 грудня 2020 року тривають.

Твердження позивача стосовно ненадання відповідачем документального підтвердження того, що у період з 17 грудня 2020 року по 28 грудня 2020 року форс-мажорні обставини тривали спростовуються Сертифікатом Сумської Торгово-промислової палати №5900-21-0277 про форс-мажорні обставини від 09 березня 2021 року, який 15 березня 2021 року було надіслано листом відповідача №03-10/03 від 10 березня 2021 року на адресу Департаменту державних закупівель та постачання матеріальних ресурсів Міністерства оборони України. Про направлення відповідачем вказаного листа свідчить копія фіскального чеку поштового зв`язку, яка разом з копіями Сертифікату №5900-21-0277 про форс-мажорні обставини від 09 березня 2021 року та листом №03-10/03 від 10 березня 2021 року додані відповідачем до відзиву на позовну заяву /а.с. 76-88/. Позивач не заперечив стосовно отримання ним вказаного листа разом з Сертифікатом №5900-21-0277 про форс-мажорні обставини від 09 березня 2021 року.

Так, відповідно до Сертифікату №5900-21-0277 про форс-мажорні обставини від 09 березня 2021 року періодом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) є: дата настання 03 грудня 2020 року; дата закінчення 31 грудня 2020 року.

Тобто, матеріалами справи підтверджується факт надання відповідачем документального підтвердження позивачу того, що у період з 17 грудня 2020 року по 28 грудня 2020 року форс-мажорні обставини тривали, що спростовує твердження позивача.

Згідно ч. 2 ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Відповідно до ч. 1 ст. 617 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Згідно пункту 8.1. укладеного між сторонами договору, сторони звільнюються від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим Договором у разі виникнення обставин непереборної сили, які не існували під час укладання Договору та виникли поза волею Сторін (аварія, катастрофа, стихійне лихо, епідемія, епізоотія, війна тощо). Відповідно до п. 8.2. Договору, Сторона, що не може виконувати зобов`язання за Договором унаслідок дії обставин непереборної сили, повинна не пізніше ніж протягом п`яти календарних днів з моменту їх виникнення повідомити про це іншу Сторону у письмовій формі.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання пункту 8.2. укладеного між сторонами договору, відповідач направив позивачу лист №03-04/12/12 від 04 грудня 2020 року з повідомленням про виникнення та дії обставин непереборної сили, що підтвердив сам позивач.

Відповідно до п. 8.3. Договору, доказом виникнення обставин непереборної сили та строку їх дії є відповідний документ - сертифікат, який видається Торгово-промисловою палатою України або регіональними Торгово-промисловими палатами.

Тобто, умовами договору не передбачено порядку та строків надання чи не надання Міністерству оборони України сертифікату про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) після його отримання у Торгово-промисловій палаті.

З наведеного вище та матеріалів справи вбачається, що відповідно до Сертифікату про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) від 09 березня 2021 року №5900-21-0277, обставини непереборної сили тривали у період з 03 грудня 2020 року по 31 грудня 2020 року, що є підставою для звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобов`язання відповідно до п. 8.1. укладеного між сторонами договору та ч. 1 ст. 617 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи викладене вище, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Інші докази та пояснення позивача судом до уваги не приймаються, оскільки не спростовують вищевикладені висновки суду.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що решта долучених до матеріалів справи доказів та доводів сторін була ретельно досліджена судом і наведених вище висновків суду не спростовує.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. 42, 73-80, 86, 129, 165, 233, 236-238, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення складено та підписано 16 лютого 2022 року.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду у строки, визначені ст. 256 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя С.В. Белов

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua/