ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2022 року Справа № 924/137/20

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Бучинська Г.Б. , суддя Грязнов В.В.

при секретарі судового засідання Пузирко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-Еко-Граунд" на рішення Господарського суду Хмельницької області від 23 грудня 2020 року (суддя - Гладюк Ю.В.)

за позовом Заступника прокурора Хмельницької області в інтересах держави в особі

Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області

до

Відповідача 1: Товариства з обмеженою відповідальністю "Зарус-Інвест";

Відповідача 2: Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-Еко-Граунд"

за участю третіх осіб які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів:

ОСОБА_1 , ОСОБА_2

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - державне підприємство Радгосп "Колодіївський"

про витребування земельної ділянки

за участю представників сторін:

від органу Прокуратури - Безпалов А.В.;

від Позивача - не з`явився;

від Відповідача 1 - не з`явився;

від Відповідача 2 - не з`явився;

від Третьої особи 1, Третьої особи 2, Третьої особи 3 - не з`явився

ВСТАНОВИВ:

Заступник прокурора Хмельницької області (надалі - Прокурор) звернувся в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області (надалі - Позивач) в Господарський суд Хмельницької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Зарус-Інвест" (надалі - Відповідач 1), Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-Еко-Граунд" (надалі - Відповідач 2; за участю третіх осіб які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів: ОСОБА_1 (надалі - Третя особа 1), ОСОБА_2 (надалі - Третя особа 2); за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - державне підприємство Радгосп "Колодіївський" (надалі - Третя особа 3)) про витребування у Відповідача 1 та Відповідача 2 на користь держави в особі Позивача земельної ділянки з кадастровим номером :02:003:0133, загальною площею 2 га., що розташована за межами населених пунктів Колодіївської сільської ради Кам`янець-Подільського району, Хмельницької області (Китайгородська об`єднана територіальна громада), що була передана Третій особі 1 до наказу Позивача від 23 грудня 2016 року № 22-34152-СГ.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що наказом Позивача від 23 грудня 2016 року № 22-34152-СГ, затверджено проект землеустрою щодо відведення та передачі у власність Третьої особи 1 земельної ділянки із кадастровим номером :02:003:0133, площею 2 га, яка знаходиться за межами населених пунктів Колодіївської сільської ради, Кам`янець-Подільського району, Хмельницької області. На підставі даного наказу зареєстровано право власності на вказану земельну ділянку за Третьою особою 1. В подальшому, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 30 травня 2017 року право власності на вищевказану земельну ділянку перейшло від Третьої особи 1 до Третьої особи 2, яка, в свою чергу передала дану земельну ділянку до статутного капіталу Відповідача 1. Право власності на дану земельну ділянку за Третьою особою 1 зареєстровано 17 березня 2018 року.

На даний час земельна ділянка із кадастровим номером :02:003:0133, на підставі договору оренди від 20 березня 2018 року перебуває в оренді Відповідача 2.

Як вказує Прокурор, рішеннями Кам`янець-Подільського міськрайонного суду від 30 жовтня 2019 року № 676/81/19 наказ Позивача від 23 грудня 2016 року № 22-34152-СГ визнано недійсним.

Таким чином, як зазначає Прокурор в позовній заяві, земельна ділянка з кадастровим номером :02:003:0133 що розташована за межами населених пунктів Колодіївської сільської ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області (Китайгородська об`єднана територіальна громада) вибула із земель державної власності внаслідок незаконного використання Третьою особою 1 права на повторну безоплатну приватизацію земельних ділянок одного виду використання, тобто поза волею власника цієї земельної ділянки - держави в особі Позивача.

Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 23 грудня 2020 року (том 1, а.с. 178-183), позов задоволено. Витребувано у Відповідача 1 та Відповідача 2 на користь держави в особі Позивача земельну ділянку з кадастровим номером :02:003:0133, загальною площею 2 га., розташовану за межами населених пунктів Колодіївської сільської ради Кам`янець-Подільського району, Хмельницької області (Китайгородська об`єднана територіальна громада), що була передана Третій особі 1 до наказу Позивача від 23 грудня 2016 року № 22-34152-СГ. Також даним рішенням покладено на Відповідача витрати по сплаті судового збору в розмірі 2102 грн.

При ухвалені вказаного рішення, суд першої інстанції виходив з того, що о спірна земельна ділянка була передана у власність Третьої особи 1 на підставі наказу Позивача, який в подальшому визнано недійсним, а тому Третя особа 1 не мала права подальшого продажу спірної земельної ділянки, оскільки, як встановлено судом, передача їй даної землі здійснена на підставі надання нею недостовірної інформації про те, що не використала право на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства.

Місцевий господарський суд в своєму рішенні зазначив, що з огляду на те, що спірна земельна ділянка вибула з державної власності на підставі наказу Позивача від 23 грудня 2016 року № 22-34152-СГ, який визнаного недійсним у судовому порядку згідно рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду від 30 жовтня 2019 року в справі № 676/81/19, через його незаконність, місцевий господарський суд в оскаржуваному рішенні прийшов до висновку, що волі держави на таке вибуття не було.

Також, місцевий господарський суд в своєму рішенні зазначив, що відхиляє доводи Відповідачів щодо накладення арешту на спірну земельну ділянку, оскільки ухвалення рішення у справі № 924/137/20 вищевказаного арешту не скасовує. При цьому, суд зазначив, що наявність/відсутність арешту не впливає на вирішення питання про витребування майна на користь власника і не скасовує пов`язаних з арештом обмежень щодо земельної ділянки.

Крім того, місцевим господарський судом було враховано, що за наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права у загальному порядку. Після підтвердження цього права зазначена особа, як і титульний власник майна, у тому числі й особа, яка не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов`язків чи законних інтересів до суду, що наклав арешт чи виніс рішення у кримінальній справі.

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, Відповідача 2 звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (том 2, а.с. 2-10), в якій просив скасувати рішення Господарського суду Хмельницької області та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Скаржник вважає, що рішення господарського суду є незаконним та таким, що прийнято з порушенням норм матеріального права. На підтвердження своїх доводів, скаржник вказує наступне.

За доводами апелянта суд першої інстанції помилково прийшов до висновку щодо дотримання Прокурором порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", для звернення до суду з відповідним позовом та наявності законних підстав для представництва прокурором інтересів держави в особі Позивача. Скаржник звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що станом на момент звернення до суду із даним позовом, об`єкт - земельна ділянка, яку просить витребувати Прокурор, не існує як об`єкт цивільного права, її кадастровий номер скасований, окрім того, будь-яке право на неї не зареєстроване. Одночасно, спірна земельна ділянка як об`єкт права припинила своє існування у визначених для земельної ділянки з кадастровим номером :03:003:0054 межах, що в сукупності свідчить про відсутність індивідуальних ознак витребовуваного майна станом на даний час.

Крім того, апелянт зазначає, що з огляду на наявність накладеного в рамках кримінального провадження чинного арешту на земельні ділянки, в які входить спірне у даній справі майно, враховуючи, що завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про витребування майна з незаконного володіння Відповідачів.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 15 лютого 2021 року відкрито апеляційне провадження у справі №924/137/20 за апеляційною скаргою Відповідача 2. Запропоновано учасникам по справі подати відзив та письмові пояснення на апеляційну скаргу (том 2, а.с. 32).

25 лютого 2021 року від Прокурора на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду надійшов відзив, в якому Прокурор просив залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення (том 2, а.с. 35-39). Прокурор зазначив, що листом від 12 лютого 2020 року № 05/1-986-18 заступник прокурора Хмельницької області повідомив Позивача про намір здійснення представництва інтересів держави в суді шляхом звернення до господарського суду з позовною заявою в інтересах держави в особі Позивача до Відповідача 1 та Відповідача 2 про витребування на користь держави земельної ділянки кадастровий номер :02:003:0133. Належність земельної ділянки кадастровий номер :02:003:0133 підтверджується інформаційними довідками з Державного реєстру прав, витягами з Державного земельного кадастру та іншими доказами.

1 березня 2021 року від Позивача надійшли письмові пояснення, у яких зазначено, що передача земельної ділянки з кадастровим номером :02:003:0133 площею 2 га у власність Третьої особи 1 шляхом прийняття наказу Позивача від 17 жовтня 2017 року №22-20669-СГ здійснена на підставі повноважень, визначених положеннями пункту 4 статті 122 Земельного кодексу України та в порядку статті 118 Земельного кодексу України.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 22 березня 2021 року розгляд апеляційної скарги призначено на 7 квітня 2021 року об 14:00 год. (том 2, а.с. 54).

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 22 березня 2021 року залучено до участі в справі №924/137/20 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Державне підприємство Радгосп «Колодіївський» (надалі - Третя особа 3; том 2, а.с. 56).

6 квітня 2021 року на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду надійшли письмові пояснення від представника Відповідача 2, в котрих представник вказав, що спірні земельні ділянки перебували на підставі державного акту на право постійного користування у Третьої особи 3 та відповідне право користування земельними ділянками не припинилося, а земельні ділянки не вилучалися у Третьої особи 3 на підставі статті 149 Земельного кодексу України (том 2, а.с. 90-91).

На підставі службової записки головуючого судді по справі №924/137/20 (у зв`язку із перебуванням у відрядженні судді-члена колегії суддів) розпорядженням в.о. керівника апарату Північно-західного апеляційного господарського суду від 9 квітня 2021 року за №01-04/186 було призначено заміну судді-члена колегії у даній справі (том 2, а.с. 95).

Відповідно до витягу із протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи було призначено склад колегії суддів для розгляду справи №924/137/20: Василишин А.Р. - головуючий суддя; суддя - Бучинська Г.Б., суддя Грязнов В.В..

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 9 квітня 2021 року прийнято справу №924/137/20 до провадження колегією суддів у складі: головуючого судді - Василишина А.Р., суддів Бучинської Г.Б., Грязнов В.В..

Водночас, ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 9 квітня 2021 року розгляд справи було відкладено на 26 травня 2021 року об 15:30 год..

24 травня 2021 року від Відповідача 2 надійшло клопотання про зупинення провадження у справі №924/137/20 до завершення розгляду судовою палатою для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи №924/454/20 (з опублікуванням повного тексту постанови в означеній справі). Розгляд даного клопотання заявник просив здійснювати без його участі.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 26 травня 2021 року клопотання Відповідача 2 задоволено частково. Зупинено провадження у справі № 924/137/20 до закінчення розгляду судовою палатою для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи №924/454/20. Зобов`язано учасників справи повідомити Північно-західний апеляційний господарський суд про результати розгляду в касаційному порядку справи №924/454/20.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 31 січня 2022 року поновлено провадження за апеляційною скаргою Відповідача 2 на рішення господарського суду Хмельницької області від 23 грудня 2020 року у справі №924/137/20 та призначено розгляд апеляційної скарги на 9 лютого 2022 року (том 2, а.с. 132).

9 лютого 2022 року на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду від представника Відповідача 2 надійшло клопотання про проведення судового засідання без участі представника Відповідача 2 та про підтримання апеляційної скарги.

В судове засідання від 9 лютого 2022 року представники Позивача, Відповідача 1, Відповідача 2, Третьої особи 1, Третьої особи 2, Третьої особи 3 не з`явилися, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені у встановленому законом порядку.

Поряд з тим, частиною 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

В силу дії частини 1 статті 273 Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції розглядається протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі.

Разом з тим, суд констатує, що ухвалою суду від 31 січня 2022 року, сторони повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи (в розумінні частини 2 статті 120 ГПК України) та не викликалися (в розумінні частини 1 статті 120 ГПК України). З огляду на все вищевказане, враховуючи клопотання представника Відповідача 2, колегія апеляційного господарського суду вбачає за можливим розглядати дану апеляційну скаргу без участі представника Позивача, Відповідача 1, Відповідача 2, Третьої особи 1, Третьої особи 2, Третьої особи 3 за наявними в матеріалах справи доказами та зважаючи на те, що в матеріалах справи міститься апеляційна скарга Відповідача 2 в котрій і висвітлена його позиція з приводу позовної заяви та винесеного рішення.

В судовому засіданні від 9 лютого 2022 року Прокурор заперечив проти доводів апеляційної скарги, та просив відмовити в її задоволенні при цьому залишити рішення місцевого господарського суду без змін. Вказавши, що оскільки спірна земельна ділянка вибула з державної власності на підставі наказу Позивача від 23 грудня 2016 року № 22-34152-СГ, який визнаного недійсним у судовому порядку згідно рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду від 30 жовтня 2019 року в справі № 676/81/19, через його незаконність, волі держави на таке вибуття не було.

Дослідивши матеріали справи, апеляційну скаргу, заслухавши пояснення Прокурора, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін, виходячи з наступного.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 26 лютого 2016 року Третя особа 1 подала заяву до Позивача про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки с/г призначення державної власності орієнтовною площею 2 га. з метою подальшої передачі безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства.

18 березня 2016 року Позивачем видано наказ № 22-5938-СГ, яким надано дозвіл Третій особі 1 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність (том 1, а.с. 29). Місце розташування об`єкта землеустрою: за межами населених пунктів Великорішнівської сільської ради Шепетівського району Хмельницької області :04:019).

25 березня 2016 року Позивачем видано наказ № 22-6779-СГ яким внесено зміни до наказу Позивача від 18 березня 2016 року № 22-5938-СГ, виклавши пункт 1 наказу в такій редакції: «Надати дозвіл гр. ОСОБА_1 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність зі зміною виду цільового призначення в межах категорії земель за основним цільовим призначенням - землі с/г призначення; місце об`єкта землеустрою: із земельної ділянки (кадастровий номер :04:017:0001), яка розташована за межами населених пунктів Великорішнівської сільської ради Шепетівського району Хмельницької області» (том 1, а.с. 30).

14 квітня 2016 року Третя особа 1 подала заяву Позивачу про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки с/г призначення державної власності площею 2 га, що розташована за межами населених пунктів Великорішнівської с/р Шепетівського району Хмельницької області та передачі її заявнику безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства (том 1, а.с. 31)

20 квітня 2016 року Позивачем видано наказ № 22-9331-СГ яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність зі зміною виду цільового призначення в межах категорії земель за основним цільовим призначенням - землі с/г призначення. Надано у власність Третій особі 1 земельну ділянку площею 2 га, кадастровий номер :04:017:0017 для ведення особистого селянського господарства із земель с/г призначення державної власності, яка розташована за межами населених пунктів Великорішнівської сільської ради Шепетівського району Хмельницької області (том 1, а.с. 32).

Також Третя особа 1 подала заяву Позивачу про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки с/г призначення державної власності орієнтовною площею 2 га, з метою подальшої передачі безоплатно у власність зі зміною виду використання з ведення товарного сільськогосподарського виробництва на ведення особистого селянського господарства за межами населених пунктів Колодіївської сільської ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області (том 1, а.с. 33).

18 липня 2016 року Позивачем видано наказ № 22-18064-СГ, яким надано дозвіл Третій особі 1 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність зі зміною виду цільового призначення в межах категорії земель за основним цільовим призначенням - землі с/г призначення; місце об`єкта землеустрою: із земельної ділянки (кадастровий номер :02:003:0005), яка розташована за межами населених пунктів Колодіївської сільської ради (Китайгородської об`єднаної територіальної громади) Кам`янець-Подільського району Хмельницької області (том 1, а.с. 34).

18 листопада 2016 року (дата електронної реєстрації документа) Третьою особою 1 подано заяву Позивачу про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність зі зміною виду цільового призначення в межах категорії земель за основним цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства державної власності площею 2 га., що розташована за межами населених пунктів Колодіївської сільської ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області та передачу її заявнику безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства (том 1, а.с. 35).

23 грудня 2016 року Позивачем видано наказ № 22-34152-СГ, яким надано у власність Третій особі 1 земельну ділянку площею 2 га., (кадастровий номер :02:003:0133) для ведення особистого селянського господарства із земель с/г призначення державної власності, яка розташована за межами населених пунктів Колодіївської сільської ради (Китайгородської об`єднаної територіальної громади) Кам`янець-Подільського району Хмельницької області (том 1, а.с. 36).

30 жовтня 2019 року Кам`янець-Подільським міськрайонним судом ухвалено рішення у справі № 676/81/19, яким визнано недійсним наказ Позивача від 23 грудня 2016 року № 22-34152-СГ, яким затверджено проект землеустрою та надано у власність Третій особі 1 земельну ділянку площею 2 га., кадастровий номер :02:003:0133 для ведення особистого селянського господарства із земель с/г призначення державної власності, що знаходиться за межами населених пунктів Колодвївської сільської ради (Китайгородської сільської ради) Кам`янець-Подільського району Хмельницької області (том 1, а.с. 21-24).

Листом від 24 січня 2020 року № 05/1-1/6 вих-20 Прокурор просив ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області надати інформацію чи пред`явлено Позивачем позови з метою витребування земельних ділянок з незаконного володіння, в тому числі кадастровий № :02:003:0133 (том 1, а.с. 37).

У листі №10-22-0.6-520/2-20 від 29 січня 2020 року Позивачем вказано (адресовано прокуратурі) - Головним управлінням подано чотири пробні позови про витребування земельних ділянок з кадастровими номерами: :02:003:0037, :02:003:0045, :02:003:0071, :02:003:0072. Інших позовів з позовними вимогами про витребування земельних ділянок, що зазначені у листі Прокурора не подавалось (том 1, а.с. 39).

Листом від 12 лютого 2020 року № 05/1-986-18 повідомив Позивача про намір здійснення представництва інтересів держави в суді шляхом звернення до господарського суду з позовною заявою в інтересах держави в особі Позивача до Відповідача 1 та Відповідача 2 про витребування на користь держави земельної ділянки кадастровий номер :02:003:0133 (том 1, а.с. 41-42).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 3 лютого 2020 року № 198764235 відносно земельної ділянки :02:003:0133: зареєстровано за Відповідачем 1 право приватної власності 17 березня 2018 року; право оренди земельної ділянки зареєстровано 21 березня 2018 року, де орендар - Відповідач 2, орендодавець - Відповідач 1 (том 1, а.с. 25-27).

Прокурор вважаючи, що дана земельна ділянка вибула з власності держави поза її волею, з грубим порушенням вимог чинного законодавства, що на його думку є порушенням права власності, яке підлягає захисту, звернення в суд з позовом до Відповідача 1 та Відповідача 2 про витребування земельної ділянки.

Досліджуючи підставність звернення Прокурора в інтересах держави в особі Позивача з даним позовом та доводів апеляційної скарги про те, що позовна заява підписана Прокурором, який, на переконання апелянта, є неуповноваженою особою, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Статтею 6 Конституції України передбачено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом частини 3 статті 4 Господарського процесуального кодексу України до господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Статтею 53 Господарського процесуального кодексу України передбачено участь у судовому процесі органів та осіб, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. При цьому передумовою участі органів та осіб, зазначених у цій статті, в господарському процесі є набуття ними господарського процесуального статусу органів та осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, і наявність процесуальної правосуб`єктності, яка охоплює процесуальну правоздатність і процесуальну дієздатність.

Як зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суд від 26 травня 2020 року в справі №912/2385/18 (провадження №12-194гс19) прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.

Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Однак суд, вирішуючи питання щодо наявності підстав для представництва, не повинен установлювати саме протиправність бездіяльності компетентного органу чи його посадової особи. Частиною сьомою статті 23 Закону України "Про прокуратуру" передбачено, що в разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження. Таким чином, питання про те, чи була бездіяльність компетентного органу протиправною та які її причини, суд буде встановлювати за результатами притягнення відповідних осіб до відповідальності. Господарсько-правовий спір між компетентним органом, в особі якого позов подано прокурором в інтересах держави, та відповідачем не є спором між прокурором і відповідним органом, а також не є тим процесом, у якому розглядається обвинувачення прокурором посадових осіб відповідного органу у протиправній бездіяльності.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Частина 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 травня 2020 року в справі №912/2385/18 звернула увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави.

Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Як убачається із позовної заяви, прокурор зазначає, що земельна ділянка з кадастровим номером :02:003:0133 вибула з власності держави поза її волею, з грубим порушенням вимог чинного законодавства.

21 січня 2020 року Прокурором подано повідомлення про встановлення підстав та намір здійснювати представництво інтересів держави в суді, зокрема, щодо земельної ділянки кадастровий номер :02:003:0133.

Листом від 24 січня 2020 року № 05/1-1/6 вих-20 Прокурор просив Позивача надати інформацію чи пред`явлено Позивачем позови з метою витребування земельних ділянок з незаконного володіння, в тому числі кадастровий № :02:003:0133 (том 1, а.с. 37).

У листі №10-22-0.6-520/2-20 від 29 січня 2020 року Позивачем вказано (адресовано прокуратурі) - Головним управлінням подано чотири пробні позови про витребування земельних ділянок з кадастровими номерами: :02:003:0037, :02:003:0045, :02:003:0071, :02:003:0072. Інших позовів з позовними вимогами про витребування земельних ділянок, що зазначені у листі Прокурора не подавалось (том 1, а.с. 39).

Листом від 12 лютого 2020 року № 05/1-986-18 заступник прокурора Хмельницької області повідомив позивача про намір здійснення представництва інтересів держави в суді шляхом звернення до господарського суду з позовною заявою в інтересах держави в особі Позивача до Відповідача 1 та Відповідача 2 про витребування на користь держави земельної ділянки кадастровий номер :02:003:0133 (том 1, а.с. 41-42).

19 лютого 2020 року складена позовна заява в цій справі, яка 19 лютого 2020 року зареєстрована судом першої інстанції (том 1, а. с. 1).

Суд апеляційної інстанції констатує, що у випадку, якщо компетентний орган (в даному випадку - Позивач) не був згідний з наявністю підстав для представництва прокурором, в тому числі і можливості самостійного звернення до суду, міг оскаржити такі дії Прокурора. Однак, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що Позивач заперечує звернення Прокурора з цим позовом до суду.

В той же час, враховуючи вказане листування, на переконання колегії суду Прокурором надано достатньо часу Позивачу для вжиття відповідних заходів, а саме звернення з позовом, однак цього зроблено не було.

Що ж доводів Відповідача 2 про неврахування висновку Верховного Суду про правомірність підписання позовної заяви, викладеного у постановах від 25 вересня 2019 року у справі №819/198/17, від 27 травня 2020 року у справі №819/478/17, та залишення поза увагою того, що у справі, що розглядається, позовна заява підписана заступником прокурора без долучення до матеріалів справи документів на підтвердження його повноважень (що, на переконання апелянта, є порушенням частини 2 статті 175 Господарського процесуального кодексу України), то колегія суддів зазначає наступне.

Колегія суду констатує, що у справі №819/198/17 за позовом прокуратури Тернопільської області до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про скасування постанови головного державного виконавця відділу примусового виконання Департаменту від 02 лютого 2017 року у виконавчому провадженні №52876084, якою на боржника у виконавчому провадженні - прокуратуру за повторне невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк судового рішення накладено штраф, Верховний Суд (постанова від 25 вересня 2019 року) зазначив, що закріплені частиною 1 статті 24 Закону України "Про прокуратуру" повноваження щодо підписання заступником керівника регіональної прокуратури, у тому числі позовної заяви, повинні реалізуватись у чітко визначених законодавством випадках, а саме, у разі здійснення таким органом прокуратури представництва інтересів громадянина або держави в суді.

Натомість позовна заява в межах справи №819/198/17 була подана на захист прав, свобод та інтересів прокуратури як самостійного позивача у статусі юридичної особи, а не на виконання прокуратурою функції щодо представництва інтересів громадянина або держави в суді у порядку, передбаченому статтею 60 Кодексу адміністративного судочинства України. Тому частина 1 статті 24 Закону України "Про прокуратуру" у відповідній редакції не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Водночас, у справі №819/478/17 за позовом прокурора Тернопільської області до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправною бездіяльності головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, яка проявилась у незакінченні виконавчого провадження №52876084 та зобов`язання відповідача закінчити вказане виконавче провадження, Верховний Суд, посилаючись на правовий висновок, викладений у справі №819/198/17, виходив з того, що Законом України "Про прокуратуру" не передбачено можливості керівника регіонального органу прокуратури делегувати повноваження щодо представництва регіональної прокуратури у взаємовідносинах з органами державної влади, іншими державними органами, органами місцевого самоврядування, особами, підприємствами, установами та організаціями, окрім випадків, передбачених частиною 3 статті 11 цього Закону. Тому сама лише наявність відповідних повноважень заступника керівника у регламенті прокуратури Тернопільської області, затвердженого наказом прокурора Тернопільської області від 12 лютого 2014 року №61, не є самостійною підставою для підписання ним позовної заяви від імені регіональної прокуратури, оскільки суперечить нормам статті 11 Закону України "Про прокуратуру".

Відтак, що стосується доводів щодо повноважень прокурора на підписання позовної заяви, то апеляційний господарський суд наголосив на тому, що висновки у наведених скаржником постановах суду касаційної інстанції у справах №819/478/17, №819/198/17 щодо представлення інтересів прокуратури (пункт 17 постанови) стосуються позовної заяви, поданої на захист прав, свобод та інтересів прокуратури як самостійного позивача у статусі юридичної особи, а не на виконання прокурором функції щодо представництва інтересів держави в суді.

Натомість повноваження прокурора на подання позову в інтересах держави окремо врегульовані частиною 1 статті 24 Закону України «Про прокуратуру» (у редакції, чинній на момент звернення прокурора з позовом), відповідно до якої право подання позовної заяви в порядку, зокрема господарського судочинства, надається Генеральному прокурору, його першому заступнику та заступникам, керівникам регіональних та місцевих прокуратур, їх першим заступникам та заступникам. Відтак на переконання колегії суду, вимоги вказаної статті прокурором були дотримані.

Відповідно до частини 1 статті 24 Закону України «Про прокуратуру» право подання позовної заяви (заяви, подання) в порядку цивільного, адміністративного, господарського судочинства надається Генеральному прокурору, його першому заступнику та заступникам, керівникам обласних та окружних прокуратур, їх першим заступникам та заступникам, прокурорам Спеціалізованої антикорупційної прокуратури.

За пунктом 6.1 наказу Генерального прокурора України № 186 від 21 вересня 2018 року «Про організацію діяльності прокурорів щодо представництва інтересів держави в суді та при виконанні судових рішень» (який відповідно до частини 4 статті 17 Закону України «Про прокуратуру» є обов`язковим до виконання всіма прокурорами) визначено, що позови (заяви) надсилати до суду за підписом Генерального прокурора, його першого заступника та заступників, керівників регіональних і місцевих прокуратур, їхніх перших заступників та заступників.

Аналогічна позиція міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 25 вересня 2019 року в справі № 819/198/17.

Отже, Відповідач 2 помилково ототожнює правовий статус представника прокуратури як юридичної особи та процесуальний статус прокурора при поданні позовної заяви в порядку представництва інтересів держави.

Аналогічна правова позиція наведена в постанові Верховного суду від 10 грудня 2021 року по справі №924/454/20.

Враховуючи зазначене, а також те, що позов у даній справі підписано заступником прокурора Хмельницької області, суд розцінює даний позов, як такий, що підписаний (поданий) належною особою. Відповідач 2 же, не врахував вищевказані законодавчі положення, які є спеціальними, та надають заступнику прокурора області право подання позовної заяви, у т. ч. в порядку господарського судочинства. При цьому, аналіз вказаних законодавчих норм свідчить, що таке право заступника прокурора є безумовним.

Враховуючи усе вищеописане в даній справі та описане вище листування Прокурора і Позивача, колегія суддів приходить до висновку щодо дотримання Прокурором порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», для звернення до суду з відповідним позовом та наявності законних підстав для представництва Прокурором інтересів держави в особі Позивача.

Відтак, аналізуючи встановлені обставини справи та переглядаючи спірні правовідносини на предмет наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції приймає до уваги наступні положення діючого законодавства з урахуванням фактичних обставин справи.

Відповідно до статей 12, 15, 16, 20 Цивільного кодексу України, особа здійснює свої цивільні права, в тому числі право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права, на власний розсуд. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

Як наслідок цього, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до статті 328 вказаного Кодексу, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно із статтями 319, 321, 658 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд; право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові.

За приписами статті 330 Цивільного кодексу України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо, відповідно до статті 388 цього Кодексу, майно не може бути витребуване у нього.

Статтею 387 Цивільного кодексу України визначено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Виходячи з аналізу статей 387, 388 Цивільного кодексу України, власник майна має право звернутися до суду з вимогою про захист права власності шляхом витребування свого майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Предмет доказування у справах за таким позовом становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, як-то факти, що підтверджують його право власності або інше суб`єктивне право титульного володільця на витребуване майно, факт вибуття майна з володіння позивача, наявність майна в натурі у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном. Власник вправі витребувати своє майно від особи, в якої воно фактично знаходиться у незаконному володінні. Тобто, в першу чергу, на підтвердження наявності в позивача суб`єктивного матеріального права на витребування майна з чужого незаконного володіння, він повинен надати суду відповідні належні докази, що підтверджують його право на зазначене майно.

Поза тим колегія суддів зазначає, що відповідно до положень статті 387 Цивільного кодексу України (яка, серед іншого, визначена підставою позову) власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Зі змісту наведених нормативних приписів убачається, що власник майна фактично позбавлений можливості володіти і користуватися цим майном внаслідок його незаконного вибуття із володіння, має право витребувати таке майно із чужого володіння.

Зазначений засіб захисту права власності - витребування майна із чужого незаконного володіння (віндикація) застосовується в тому випадку, коли власник фактично позбавлений можливості володіти і користуватися належною йому річчю, тобто коли річ незаконно вибуває із його володіння.

В силу дії наведеної норми, власник має право реалізувати своє право на захист шляхом звернення до суду з вимогою про витребування свого майна із чужого незаконного володіння із дотриманням вимог, передбачених Цивільним кодексом України.

При цьому, колегія суддів констатує, що із правового аналізу статті 387 Цивільного кодексу України вбачається, що у цій нормі йдеться про право власника на віндикаційний позов, тобто позов власника, який не володіє, до невласника, який незаконно володіє майном, про вилучення цього майна в натурі.

Віндикаційний позов захищає право власності в цілому, оскільки пред`являється у тих випадках, коли порушені права володіння, користування та розпорядження одночасно.

Сторонами у віндикаційному позові є власник речі, який не лише позбавлений можливості користуватися і розпоряджатися річчю, але вже й фактично нею не володіє, та незаконний фактичний володілець речі (як добросовісний, так і недобросовісний).

Важливою умовою звернення із віндикаційним позовом є відсутність між позивачем і відповідачем зобов`язально-правових відносин.

Під незаконним володінням розуміється фактичне володіння річчю, якщо воно не має правової підстави (володіння вкраденою річчю) або правова підстава якого відпала (минув термін дії договору найму), або правова підстава якого недійсна (володіння, установлене в результаті недійсного правочину).

Розглядаючи позовну вимогу про витребування земельної ділянки в межах доводів позовної заяви та заперечень апеляційної скарги (щодо неможливості витребувати дану земельну ділянку) колегія суддів зауважує наступне.

Як встановлено в рішенні Кам`янець-Подільського міськрайонного суду від 30 жовтня 2019 року по справі №2/676/573/19, яке набрало законної сили: Третя особа 1 при зверненні до Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області із заявою, надала недостовірну інформацію про те, що не використала право на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства. Отже, земельна ділянка 2,00га, кадастровий номер :02:003:0133, що знаходиться за межами населених пунктів Староушицької селищної ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області, вибула із земель запасу державної власності, внаслідок незаконного використання Третьою особою 1 права на повторну безоплатну приватизацію земельних ділянок одного виду використання.

Також в рішенні Кам`янець-Подільського міськрайонного суду від 30 жовтня 2019 року по справі №2/676/573/19, суд встановив, що на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу земельної ділянки від 30 травня 2017 року № 1781 Третя особа 1 продала земельну ділянку :02:003:0133 Третій особі 2, а Третя особа 2 передала вказану землю до статутного капіталу Відповідача 2, право власності якого зареєстровано 17 березня 2018 року.

Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.

Відповідно до частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу.

Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії.

Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Лише згадувані, але такі, що не одержали оцінку суду, обставини не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають властивості преюдиціальності.

Відтак судове рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду від 30 жовтня 2019 року по справі №2/676/573/19, яке набрало законної сили не може бути поставлене під сумнів, а прийняте рішення не може йому суперечити, обставини, встановлені у рішення №2/676/573/19, не потребують доказування.

В подальшому, на підставі наказу Позивача від 23 грудня 2016 року № 22-34152-СГ затверджено проект землеустрою щодо відведення Третій особі 1 земельної ділянки у власність зі зміною виду цільового призначення в межах категорії земель за основним цільовим призначенням землі сільськогосподарського призначення (кадастровий номер :02:003:0133).

На підставі зазначеного наказу 19 січня 2017 року зареєстровано право власності ОСОБА_3 на вказану земельну ділянку.

У подальшому, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 30 травня 2017 року №1781 право власності на зазначену земельну ділянку за Третьою особою 1 припинено та 24 жовтня 2017 року зареєстровано за Третьою особою 2.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 3 лютого 2020 року № 198764235 відносно земельної ділянки :02:003:0133 станом на 17 березня 2018 року зареєстровано право приватної власності за Третьою особою 1; станом на 21 березня 2018 року - право оренди земельної ділянки, де орендар - Відповідач 2, орендодавець - Відповідач 1.

Вказані обставини свідчать про те, що спірна земельна ділянка була передана у власність Третьої особи 1 на підставі наказу Позивача, який в подальшому визнано недійсним. Таким чином, Третя особа 1 не мала права подальшого продажу спірної земельної ділянки, оскільки, як встановлено судом, передача їй даної землі здійснена на підставі надання нею недостовірної інформації про те, що не використала право на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства. Отже земельна ділянка вибула із земель державної власності внаслідок незаконного використання Третьою особою 1 права на повторну безоплатну приватизацію земельних ділянок одного виду використання (рішення суду № 676/81/19)

В силу дії статті 330 Цивільного кодексу України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

У відповідності до статті 387 Цивільного кодексу України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 Цивільного кодексу України).

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (пункт 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16).

В даній справі мова йде про правомірність витребування спірної землі від Відповідача 1 та Відповідача 2, як останніх набувачів майна (власність/оренда), незалежно від того, що первинний продаж відбувся на користь Третьої особи 2.

Оскільки спірна земельна ділянка вибула з державної власності на підставі наказу Позивача від 23 грудня 2016 року № 22-34152-СГ, визнаного недійсним у судовому порядку згідно рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду від 30 жовтня 2019 року в справі № 676/81/19 (номер провадження 2/676/573/19), через його незаконність, колегія суду приходить до висновку, що волі держави на таке вибуття не було.

Що ж до доводів апеляційної скарги Відповідача 2 про те, що позовними вимогами про витребування у Відповідачів земельної ділянки, порушуються права особи на мирне володіння майном, то судом враховується таке.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України" від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, останнє - характеризуватися доступністю для заінтересованих осіб, чіткістю, а наслідки його застосування мають бути передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ є випадок, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки - встановлюється відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Суспільний інтерес у поверненні спірної земельної ділянки до державної власності спрямований на задоволення соціальної потреби у відновленні законності становища, яке існувало до порушення права власності народу на землю.

Зважаючи на особливості принципів диспозитивності та змагальності у господарському процесі України, у цій справі неможливо вирішити питання щодо належної компенсації кінцевому набувачу землі з огляду на те, як останній розпорядився своїми процесуальними правами, а саме - не заявив відповідного зустрічного позову. Суд же, не має можливості розглянути не ініційовані сторонами питання та самостійно збирати докази для встановлення розміру означеної компенсації.

Крім того, колегія суддів констатує, що Цивільний кодекс України визначає механізм повного відшкодування заподіяних кінцевим набувачам збитків. Так, з урахуванням приписів частин третьої і четвертої статті 390 Цивільного кодексу України кінцевий набувач, який не заявив зустрічного позову у справі, може заявити до власника земельної ділянки позов про відшкодування здійснених з часу, з якого власникові належить право на їх повернення, необхідних витрат на утримання та збереження витребуваної земельної ділянки, а у разі здійснення поліпшень цієї ділянки, які не можна відокремити від неї без завдання їй шкоди, - позов про відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася вартість земельної ділянки.

Поміж тим, кінцевий набувач, із власності якого витребовується земельна ділянка, також не позбавлений можливості відновити свої права на підставі частини першої статті 661 Цивільного кодексу України, пред`явивши вимогу до осіб, в яких він придбав цю ділянку, про відшкодування збитків.

Аналогічна правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у справі №367/2022/15-ц від 29 травня 2019 року.

В той же час, у даній справі не має жодних об`єктивних відомостей, які б могли дозволити оцінити розмір шкоди, заподіяної Відповідачам, оскільки майновий тягар, і тягар розчарування у результаті задоволення позовних вимог і повернення спірної земельної ділянки власникові, може бути належно компенсований Відповідачам в іншому судовому процесі.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги про накладення арешту на спірну земельну ділянку, а ухвалення рішення у справі № 924/137/20 вищевказаного арешту не скасовує, то колегія суддів вважає такі доводи безпідставними, оскільки, наявність/відсутність арешту не впливає на вирішення питання про витребування майна на користь власника і не скасовує пов`язаних з арештом обмежень щодо земельної ділянки.

Судова колегія констатує, що за наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права у загальному порядку. Після підтвердження цього права зазначена особа, як і титульний власник майна, у тому числі й особа, яка не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов`язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому статтями 174, 539 Кримінально процесуального кодексу України, до суду, що наклав арешт чи виніс рішення у кримінальній справі.

Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року в справі № 569/4374/16-ц.

При цьому матеріали справи не містять доказів про накладення арешту на спірну земельну ділянку, кадастровий номер :02:003:0133.

В даному випадку, такий арешт не є перешкодою в задоволенні позовних вимог про витребування земельної ділянки, оскільки, як і накладений в межах кримінального провадження арешт, так і позов в цій господарській справі, направлені на захист інтересів держави, порушенні внаслідок вибуття з її власності земельної ділянки, поза її волею.

Колегією суддів не беруться до уваги посилання апелянта на висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі №335/12096/15-ц з огляду на їх нерелевантність обставинам даної справи.

Суд апеляційної інстанції констатує, що ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 21 березня 2018 року у справі № 686/4632/18, серед іншого, клопотання слідчого відділу розслідування злочинів у сфері господарської та службової діяльності СУ ГУ НП в Хмельницькій області, погодженого з прокурором прокуратури Хмельницької області, про накладення арешту на земельні ділянки задоволено. Накладено арешт з метою забезпечення збереження речових доказів, зокрема на земельні ділянки за межами населених пунктів Камянець-Подільського району Хмельницької області, які зареєстровані за Відповідачем 1, зокрема з кадастровим номером :02:003:0133.

Колегія суддів зазначає, що такий арешт був накладений за клопотанням слідчого, яке погоджено з Прокурором, з метою захистити інтереси держави, запобігти подальшому відчуженню таких земельних ділянок.

У справі №914/1671/17 Верховний Суд виходив з того, що чинним Господарським процесуальним кодексом України не передбачено можливості скасування арештів на майно, накладених в порядку, передбаченому Кримінальним процесуальним кодексом України, оскільки скасування арешту майна, яке застосовано в межах кримінального провадження, здійснюється лише в порядку, визначеному Кримінальним процесуальним кодексом України.

Так, за наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права власності у загальному порядку. Після підтвердження цього права зазначена особа як і титульний власник майна, у тому числі й особа, яка не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов`язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому статтями 174, 539 Кримінального процесуального кодексу України, до суду, що наклав арешт чи ухвалив вирок. При цьому згідно з пунктом 9 розділу XI "Перехідні положення" Кримінального процесуального кодексу України питання про зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено апеляційним господарським судом, спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за Кримінально-процесуальним кодексом України та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому Кримінальним процесуальним кодексом України 1960 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року в справі № 372/2904/17-ц) або Кримінальним процесуальним кодексом України 2012 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року в справі № 2-3392/11). Залежно від суб`єктного складу учасників цього спору його слід розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства.

Крім того, Відповідач 2, оскаржуючи судове рішення у справі, також посилається на неврахування місцевим господарським судом під час винесення оскаржуваного рішення, висновку, викладеного у постановах Верховного Суду від 18 грудня 2019 року в справі №522/1029/18 та від 04 липня 2018 року в справі №653/1096/16-ц, оскільки на час звернення прокурора до суду з вимогами про витребування земельної ділянки (віндикація) земельна ділянка, щодо повернення якої заявлено вимогу, не існує як об`єкт цивільного права через поділ та/або об`єднання.

Відтак, на переконання апелянта, земельна ділянка, щодо повернення якої заявлено вимогу, не існує як об`єкт цивільного права через поділ та/або об`єднання, станом на дату подання позову земельна ділянка, кадастровий номер :02:003:0133, загальною площею 2,0 га як об`єкт цивільного права припинена, відповідний кадастровий номер скасовано на підставі статті 27 Закону України "Про Державний земельний кадастр", реєстраційний розділ закрито, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Зважаючи на такі доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

У справі №522/1029/18, на яку посилається Відповідач 2, предметом позову була вимога про визнання недійсними договорів купівлі-продажу майнових прав, визнання за позивачем права власності на квартири, витребування із чужого незаконного володіння на користь позивача квартири, зобов`язання відповідачів не чинити позивачеві перешкоди у користуванні квартирами та виселення відповідачів з квартир.

Верховний Суд (постанова від 18 грудня 2019 року №522/1029/18) з посиланням на положення статті 387 Цивільного кодексу України, зокрема зазначив, що об`єктом позову про витребування майна із чужого незаконного володіння може бути річ, яка існує в натурі на момент подання позову. Якщо річ, перебуваючи в чужому володінні, видозмінилась, була перероблена чи знищена, застосовуються зобов`язально-правові способи захисту права власності відповідно до положень Цивільного кодексу України. Такі ж способи захисту застосовуються і до речей, визначених родовими ознаками, оскільки із чужого незаконного володіння може бути витребувана лише індивідуально визначена річ. Відповідно до положень частини 1 статті 184 Цивільного кодексу України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними.

Верховний Суд, змінюючи мотивувальну частину рішення суду першої інстанції про відмову у позові, зокрема в частині вимог про витребування з чужого незаконного володіння майна, виходив з того, що індивідуальні ознаки (загальна розрахункова площа, поверхи, планування), якими наділена квартира із будівельним номером №176, яка зазначена в оспорюваному договорі купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майно, не відповідають індивідуальним ознакам, притаманним квартирам із будівельним номером 176/1 (нині квартира 237/1) та будівельним номером 175/1 (нині квартира 237).

У справі №653/1096/16-ц предметом позову була вимога Генічеської міської ради Херсонської області до фізичних осіб про визнання відповідачів такими, що втратили право на проживання у службовій квартирі, виселення їх без надання іншого житлового приміщення, зобов`язання відповідачів знятися з реєстраційного обліку.

Верховний Суд (постанова від 04 липня 2018 року №653/1096/16-ц), зокрема зазначив, що, враховуючи специфіку речей в обороті, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку. Відповідно до частини 4 статті 334 Цивільного кодексу України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Тобто особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього повноваження власника, зокрема набуває і право володіння.

Водночас спосіб, в який земельна ділянка, кадастровий номер :02:003:0133, вибула із власності держави, та наявність інших проваджень, у тому числі в господарських судах, свідчать про низку послідовних дій щодо отримання в приватну власність з державної власності земельних ділянок з одночасним вчиненням дій щодо унеможливлення подальшого повернення таких земельних ділянок (об`єднання та поділ земельних ділянок з метою присвоєння нових кадастрових номерів, зміна їх конфігурації).

Відтак, колегія суддів констатує, що формування земельних ділянок їх володільцем, зокрема, внаслідок поділу та/або об`єднання, з присвоєнням їм кадастрових номерів, зміною інших характеристик не впливає на можливість захисту права власності чи інших майнових прав у визначений цивільним законодавством спосіб.

У пункті 56 постанови від 29 травня 2019 року у справі №367/2022/15-ц Велика Палата Верховного Суду зауважила, що з огляду на приписи статей 387 і 388 Цивільного кодексу України, помилковими є висновки суду першої інстанції щодо неможливості витребування власником земельних ділянок, які були поділені та/або об`єднані. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно.

Функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Гарантування державою об`єктивності, достовірності, повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження й обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав є загальними засадами цієї реєстрації (пункт 1 частини першої статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

Цей припис слід розуміти так, що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.

На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем.

Відтак, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права".

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі №488/5027/14-ц.

Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16).

Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 Цивільного кодексу України.

Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 Цивільного кодексу України, є неефективними.

Таким чином, власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

Для витребування майна оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, визнання права власності на спірне майно не є ефективним способом захисту прав; при цьому позивач у межах розгляду справи про витребування майна з чужого володіння вправі посилатися, зокрема, на незаконність рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування, без заявлення вимоги про визнання його недійсним; таке рішення за умови його невідповідності закону не тягне правових наслідків, на які воно спрямоване.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі №19/028-10/13.

Враховуючи усе вищеописане в даній постанові, діючи в правовому полі статей 387 та 388 Цивільного кодексу України, колегія суддів прийшла до висновку щодо можливості витребування власником (державою) земельних ділянок, які були поділені та/або об`єднані, а формування земельних ділянок їх володільцем, зокрема, внаслідок поділу та/або об`єднання, з присвоєнням їм кадастрових номерів, зміною інших характеристик не впливає на можливість захисту права власності чи інших майнових прав у визначений цивільним законодавством спосіб.

При встановленні зазначених обставин, колегією суддів враховано правові позиції викладені Верховним Судом у складі колегії суддів судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у постанові від 10 грудня 2021 року у справі №924/454/20.

Що ж стосується пояснень представника Відповідача 2, які надійшли на адресу суду 6 квітня 2021 року, колегія суддів зазначає, що вони за своєю суттю є доповненням апеляційної скарги, оскільки містять нові доводи в обґрунтування вимог апеляційної скарги, оскільки представник апелянта посилається на те, що враховуючи ухвали Хмельницького міськрайонного суду у кримінальному провадженні №0000195 від 13 вересня 2017 року, можна стверджувати, що оскаржувані земельні ділянки перебували на підставі державних актів на праві постійного користування у Третьої особи 3 та відповідне право постійного користування не припинялося, земельні ділянки із постійного користування не вилучалась, а тому Прокурором не підтверджено право звернення до суду з даним позовом саме в інтересах Позивача та право Позивача розпоряджатися спірними земельними ділянками на момент прийняття спірних наказів про передачу земельних ділянок у власність фізичним особам.

Разом з тим, в силу положень частин 1, 2 статті 266 Господарського процесуального кодексу України особа, яка подала апеляційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на апеляційне оскарження. У разі доповнення чи зміни апеляційної скарги особа, яка подала апеляційну скаргу, повинна подати докази надіслання копій відповідних доповнень чи змін до апеляційної скарги іншим учасникам справи; в іншому випадку суд не враховує такі доповнення чи зміни.

Як вбачається з матеріалів справи, вищевказані пояснення з доповненнями до апеляційної скарги надійшли до суду апеляційної інстанції 6 квітня 2021 року, тобто після закінчення строку на апеляційне оскарження.

Статтею 118 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 119 Господарського процесуального кодексу України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

З огляду на те, що представник Відповідача 2 подав вищевказані пояснення, що за своєю суттю є доповненням апеляційної скарги, поза межами строку на апеляційне оскарження, без заяви про поновлення пропущеного процесуального строку та доказів надіслання копій відповідних доповнень до апеляційної скарги іншим учасникам справи, суд апеляційної інстанції не враховує такі доповнення до апеляційної скарги.

Додаткові пояснення представника Відповідача 2 (адвоката Сергійчука Ю.В.) в яких останній зазначає, що Прокурор у даній справі мав звернутись із позовом в інтересах саме Третьої особи 3, колегія суддів вважає безпідставними, враховуючи наступне.

Відповідно до частини 4 статті 53 Господарського процесуального кодексу України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає в цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема, цивільних правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах.

Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (пункт 35 постанови від 27 лютого 2019 року у справі №761/3884/18). Тобто під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (пункт 27 постанови від 26 червня 2019 року у справі №587/430/16-ц).

За висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в пункті 69 постанови від 26 червня 2019 року у справі №587/430/16-ц, оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia (суд знає закони) під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Відповідно до частини четвертої статті 236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №755/10947/17, суди під час вирішення спору у подібних правовідносинах мають враховувати саме останню правову позицію.

Колегія суддів також звертається до правової позиції, викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 липня 2021 року у справі №911/2169/20, на розгляд якої було винесено питання щодо можливості подачі прокурором позову в інтересах держави в особі державного підприємства, відповідно до якої абзац третій частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" передбачає заборону здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов`язаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю засобів масової інформації, а також політичних партій, релігійних організацій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських об`єднань.

Заборона на здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, передбачена абзацом третім частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру", має застосовуватись з урахуванням положень абзацу першого частини третьої цієї статті, який передбачає, що суб`єкт, в особі якого прокурор може звертатись із позовом в інтересах держави, має бути суб`єктом владних повноважень, незалежно від наявності статусу юридичної особи.

Наявність державно-владних повноважень відокремлює органи державної влади від інших державних установ, які також утворюються державою для здійснення завдань і функцій держави, але, на відміну від органів державної влади не наділяються владними повноваженнями. Органи державної влади є складовою частиною державного апарату системи органів та осіб, які наділяються певними правами та обов`язками щодо реалізації державної влади. Водночас державні організації (установи, заклади), на відміну від державного органу, не мають державно-владних повноважень, не виступають від імені держави та є частиною механізму, а не апарату держави. Державна організація це створений державою колектив працівників чи службовців, що характеризується організаційною єдністю, а також наявністю нормативно визначених повноважень в одній зі сфер суспільних відносин. При цьому така організація має власний кошторис. Такий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 25 листопада 2020 року у справі №204/6292/18 (провадження №61-17873св19) та від 17 червня 2020 року у справі №204/7119/18 (провадження N 61-20542св19).

З урахуванням наведеного, оскільки Третя особа 3 не є органом державної влади чи місцевого самоврядування, як відповідно і не є вона суб`єктом владних повноважень, тому колегія суддів прийшла до висновку, що твердження Відповідача 2 про необхідність звернення Прокурора до суду у даній справі в інтересах держави в особі Третьої особи 3 є безпідставним.

Водночас, колегія суддів оцінивши кожний доказ окрема а також в їх сукупності, подані зі сторони Прокурора та Відповідача 1, Відповідача 2, з метою дотримання основних принципів судочинства та балансу інтересів сторін, враховуючи встановлені судами обставини незаконного вибуття спірної земельної ділянки із власності держави, відсутність волі держави на вибуття з її володіння спірної земельної ділянки, прийшла до висновку, що вимоги Прокурора про витребування спірної земельної ділянки від кінцевого набувача є обгрунтованими та правомірними.

Враховуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний господарський суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог та приймає рішення, яким витребовує у Відповідача 1 та Відповідача 2 на користь держави в особі Позивача земельну ділянку з кадастровим номером :02:003:0133, загальною площею 2 га.,

Дане вчинено і місцевим господарським судом, а відтак суд залишає без змін оспорюване рішення.

Відповідно до пункту 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Пунктами 1 та 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Зазначені норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на Відповідача 2 згідно Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись, статтями 226, 269, 270, 275, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-Еко-Граунд" на рішення Господарського суду Хмельницької області від 23 грудня 2020 року в справі №924/137/20 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Хмельницької області від 23 грудня 2020 року в справі №924/137/20 - залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

5. Справу №924/137/20 повернути Господарському суду Хмельницької області.

Повний текст постанови виготовлено 10 лютого 2022 року.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Грязнов В.В.