ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" січня 2022 р. Справа№ 910/7699/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Майданевича А.Г.

суддів: Коротун О.М.

Суліма В.В.

секретар судового засідання: Вайнер Є.І.

за участю представників сторін: згідно з протоколом судового засідання від 31.01.2022

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Таращамолоко"

на рішення Господарського суду міста Києва від 27.09.2021 (повний текст підписано 11.10.2021)

у справі №910/7699/21 (суддя Трофименко Т.Ю.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Таращамолоко"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Мілк Експерт"

про визнання недійсним договору та видаткової накладної,

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Таращамолоко" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Мілк Експерт" (далі - відповідач) про визнання недійсним договору купівлі-продажу № 03/01 від 03.01.2018, укладеного між позивачем і відповідачем, та видаткової накладної №2 від 18.01.2018.

В обґрунтування позовних вимог, позивач посилався на те, що договір купівлі-продажу №03/01 від 03.01.2018 та видаткова накладна №2 від 18.01.2018 підписані від імені Товариства з обмеженою відповідальністю "Таращамолоко" не уповноваженою особою - Куценком Михайлом Олександровичем, оскільки відповідно до протоколу засідання учасників ТОВ "Таращамолоко" №6 від 27.12.2017 його звільнено з посади директора ТОВ "Таращамолоко" з 27.12.2017 у зв`язку з незадовільною роботою, а тимчасово виконуючим обов`язки директора ТОВ "Таращамолоко" призначено ОСОБА_1 з 28.12.2017. У зв`язку з чим, договір купівлі-продажу № 03/01 від 03.01.2018 та видаткова накладна № 2 від 18.01.2018 мають бути визнані судом недійсними з підстав недодержання в момент його укладення вимог закону (ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України).

Крім того, за твердженнями позивача, видаткова накладна № 2 від 18.01.2018 не є доказом на підтвердження факту здійснення фактичної передачі товару за договором купівлі-продажу №03/01 від 03.01.2018, оскільки вона підписана не уповноваженою на це особою та в ній не зазначено, що товар передається на виконання саме договору купівлі-продажу №03/01 від 03.01.2018.

Позивач вказав, що підписання ТОВ "Мілк Експерт" з не уповноваженою особою ТОВ "Таращамолоко" договору купівлі-продажу №03/01 від 03.01.2018 та видаткової накладної №2 від 18.01.2018 здійснене без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися ними, у зв`язку з чим, є фіктивним договором.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.09.2021 у справі №910/7699/21 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд вказав, що матеріалами справи підтверджено вчинення позивачем дій, які свідчать про виконання договору та його схвалення.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Таращамолоко" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 27.09.2021 скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.

Апелянт вказує, що схваленням договору купівлі-продажу № 03/01 від 03.01.2018 та видаткової накладної №2 від 18.01.2018 не являються дії директора ТОВ "Таращамолоко" Соляника А.Ю. щодо відображення вказаної фінасово-господарської операції в податковій звітності, оскільки затвердження правочинів на суму, що перевищує 100 000 грн, здійснюється саме загальними зборами ТОВ "Таращамолоко" і є їх виключною компетенцією. Однак, будь-яких рішень щодо затвердження договору купівлі-продажу №03/01 від 03.01.2018 та видаткової накладної №2 від 18.01.2018 загальні збори учасників ТОВ "Таращамолоко" не приймали та будь-які докази прийняття таких рішень відсутні.

Скаржник стверджує, що видаткова накладна №2 від 18.01,2018 не є доказом передачі товару, оскільки вказана накладна підписана не уповноваженою особою, в ній відсутнє посилання на договір купівлі-продажу №03/01 від 03.01.2018 та не зазначена адреса складу. Крім того, позивач не надавав замовлення на поставку товару та в матеріалах справи відсутні товарно-транспортна накладна.

Позивач наголошує, що між договором купівлі-продажу №03/01 від 03.01.2018 та видатковою накладної №2 від 18.01.2018 не існує взаємозв`язку, а будь-які належні докази приймання товару товариством чи його уповноваженою особою не надано.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

У свою чергу, заперечуючи проти апеляційної скарги, відповідач за первісним позовом у своєму відзиві, наданому до суду 06.12.2021, зазначає, що рішення суду прийнято при повному з`ясуванні обставин справи, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, без їх порушення, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає і рішення слід залишити без змін. Крім того, відповідач вказує, що доказом здійснення господарської операції з продажу товару є первинні документи, а саме: договір купівлі-продажу №03/01 від 03.01.2018; видаткова накладна №2 від 18.01.2018; зареєстрована податкова накладна від 18.01.2018 з квитанцією податкового органу про її реєстрацію; лист Таращанської ДПІ.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.11.2021 поновлено Товариству з обмеженою відповідальністю "Таращамолоко" пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 27.09.2021 у справі № 910/7699/21, відкрито апеляційне провадження та призначено розгляд справи на 06.12.2021.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.12.2021 оголошено перерву в розгляді справи до 17.01.2022.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.01.2022 оголошено перерву в розгляді справи до 31.01.2022.

Позиції учасників справи

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції 31.01.2022 підтримав доводи апеляційної скарги з підстав, викладених у ній, просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовну заяву.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції 31.01.2022 заперечував проти доводів апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, просив її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції у даній справі та перевірені судом апеляційної інстанції

03.01.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Мілк Експерт" (продавець) (в особі директора Докторова А.І., який діяв на підставі статуту) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Таращамолоко" (покупець) (в особі директора Куценко М.О., який діяв на підставі статуту) укладено договір купівлі-продажу №03/01 (далі - договір).

Відповідно до пункту 1.1 договору продавець зобов`язується в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, передати у власність покупцю казеїн кислотний, сироватку молочну суху, молоко знежирене сухе, масло вершкове, рис - надалі за текстом товар, а покупець зобов`язується в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі приймати та оплачувати цей товар.

Кількість, асортимент, найменування, ціна та загальна вартість відповідної партії товару обумовлюється у видаткових накладних, що мають силу специфікації (ст. 266 ГК України) і є невід`ємною частиною цього договору (п. 1.2 договору).

Передача товару покупцю здійснюється протягом 10 (десяти) календарних днів, з моменту отримання від покупця замовлення на товар. Замовлення оформлюється на кожну партію товару та передається покупцем продавцю засобами телефонного зв`язку, електронною поштою або через представника покупця (кур`єром) (п. 2.1 договору).

Згідно з пунктом 2.3 договору датою поставки товару є дата, що зазначається e видатковій накладній при отриманні товару покупцем. Право власності на товар, а також всі ризики випадкової загибелі, пошкодження товару переходять до покупця з моменту передачі товару від продавця покупцеві та підписання уповноваженим представником покупця видаткових накладних.

Продавець здійснює поставку товару на умовах EXW (ІНКОТЕРМС-2010): склад постачальника (п. 2.6 договору).

Пунктом 2.7 договору передбачено, що постачальник зобов`язується зберігати товар до повного вивезення його покупцем.

Оплата товару здійснюється покупцем на підставі видаткової накладної, у безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок продавця не пізніше 30 банківських днів з дати отримання товару покупцем після приймання товару за якістю на власному складі. Неякісний товар оплаті не підлягає (п. 3.3 договору).

Договір набуває чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2019 (п. 6.1 договору).

18.01.2018 підписано видаткову накладну №2 на суму 316 288,80 грн.

Звертаючись з позовною вимогою, позивач посилався на те, що договір купівлі-продажу № 03/01 від 03.01.2018 та видаткова накладна № 2 від 18.01.2018 підписані від імені Товариства з обмеженою відповідальністю "Таращамолоко" не уповноваженою особою - Куценком Михайлом Олександровичем, оскільки відповідно до протоколу засідання учасників ТОВ "Таращамолоко" №6 від 27.12.2017 його звільнено з посади директора ТОВ "Таращамолоко" з 27.12.2017 у зв`язку з незадовільною роботою, а тимчасово виконуючим обов`язки директора ТОВ "Таращамолоко" призначено ОСОБА_1 з 28.12.2017. У зв`язку з чим, договір купівлі-продажу № 03/01 від 03.01.2018 та видаткова накладна № 2 від 18.01.2018 мають бути визнані судом недійсними з підстав недодержання в момент його укладення вимог закону, відповідно до ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України.

Крім того, за твердженнями позивача, видаткова накладна № 2 від 18.01.2018 не є доказом на підтвердження факту здійснення фактичної передачі товару за договором купівлі-продажу №03/01 від 03.01.2018, оскільки вона підписана не уповноваженою на це особою та в ній не зазначено, що товар передається на виконання саме договору купівлі-продажу №03/01 від 03.01.2018.

Позивач вказав, що підписання ТОВ "Мілк Експерт" з не уповноваженою особою ТОВ "Таращамолоко" договору купівлі-продажу №03/01 від 03.01.2018 та видаткової накладної №2 від 18.01.2018 здійснене без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися ними, у зв`язку з чим, є фіктивним договором.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.09.2021 у справі №910/7699/21 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Проте, суд апеляційної інстанції не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу №03/01 від 03.01.2018, виходячи з наступного.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

У відповідності до вимог частин 1, 2, 4, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Право на звернення до господарського суду в установленому порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (частини 1, 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України).

Звертаючись з позовною вимогою про визнання недійсним договору купівлі-продажу №03/01 від 03.01.2018, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Таращамолоко" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Мілк Експерт", позивач послався на підписання його не уповноваженою на те особою - ОСОБА_2 , який на час його укладення був звільнений з посади директора товариства.

З даного приводу колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (стаття 215 Цивільного кодексу України).

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Юридична особа є учасником цивільних відносин і наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю (статті 2, 80, 91, 92 Цивільного кодексу України). При цьому особливістю цивільної дієздатності юридичної особи є те, що така особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону (частина 1 статті 92 Цивільного кодексу України).

Правочини юридична особа також вчиняє через свої органи, що з огляду на приписи статті 237 Цивільного кодексу України утворює правовідношення представництва, в якому орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана або має право вчинити правочин від імені цієї юридичної особи, в тому числі вступаючи в правовідносини з третіми особами.

Правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину (стаття 241 Цивільного кодексу України).

На захист прав третіх осіб, які вступають у правовідносини з юридичними особами, в тому числі укладають з юридичними особами договори різних видів, частиною третьою статті 92 Цивільного кодексу України передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Таким чином, частина третя статті 92 Цивільного кодексу України встановлює виняток із загального правила щодо визначення правових наслідків вчинення правочину представником з перевищенням повноважень (статті 203, 241 Цивільного кодексу України). Для третьої особи, яка уклала з юридичною особою договір, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи загалом не мають юридичної сили, хоча б відповідні обмеження й існували на момент укладення договору.

Таке обмеження повноважень набуває юридичної сили для третьої особи в тому випадку, якщо саме вона, ця третя особа, вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема, достеменно знала про відсутність в органу юридичної особи чи її представника необхідного обсягу повноважень або повинна була, проявивши принаймні розумну обачність, знати про це. Тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці третьої особи несе юридична особа.

З огляду на приписи статей 92, 237 - 239, 241 Цивільного кодексу України для визнання недійсним договору, укладеного юридичною особою з третьою особою, з підстави порушення установленого обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи, не має самостійного юридичного значення факт перевищення повноважень органом чи особою, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, як і сам по собі факт скасування довіреності представнику, який у період її чинності здійснював свої права та виконував обов`язки за цією довіреністю.

Такий договір може бути визнаний недійсним із зазначених підстав у тому разі, якщо буде встановлено, що сама третя особа, контрагент юридичної особи за договором, діяла недобросовісно і нерозумно. Тобто, третя особа знала або за всіма обставинами, проявивши розумну обачність, не могла не знати про обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи чи про припинення дії довіреності, виданої представнику юридичної особи, який укладає договір від її імені.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 668/13907/13-ц.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до протоколу №6 засідання учасників ТОВ "Таращамолоко" у складі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 вирішено звільнити ОСОБА_2 з посади директора ТОВ "Таращамолоко" у зв`язку з незадовільною роботою з 27.12.2017 згідно з заявою від 12.12.2017 та призначити тимчасово виконуючим обов`язки директора ТОВ "Таращамолоко" ОСОБА_1 з випробувальним терміном на 6 місяців з 28.12.2017.

Водночас, 03.01.2018 договір купівлі-продажу № 03/01 від імені ТОВ "Таращамолоко" підписано ОСОБА_2 як директором товариства.

Заперечуючи проти позову, відповідач вказав, що станом на момент підписання спірного договору в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань директором ТОВ "Таращамолоко" значився ОСОБА_2 , у зв`язку з чим, відповідач не міг знати про звільнення останнього.

Проте, колегія суддів зазначає, що договір купівлі-продажу №03/01 від 03.01.2018 зі сторони Товариства з обмеженою відповідальністю "Мілк Експерт" був підписаний директором ОСОБА_3 . При цьому, ОСОБА_3 є одним з учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Таращамолоко", що підтверджується статутом товариства.

Крім того, як вказувалось вище, 27.12.2017 на засіданні учасників ТОВ "Таращамолоко", на якому вирішено звільнити ОСОБА_2 з посади директора ТОВ "Таращамолоко", ОСОБА_3 був присутній та голосував за звільнення ОСОБА_2 .

Таким чином, підписуючи договір купівлі-продажу за № 03/01 від 03.01.2018, директор Товариства з обмеженою відповідальністю "Мілк Експерт" Докторов А.І. достеменно знав про відсутність повноважень у ОСОБА_2 , який 27.12.2017 був звільнений з посади директора ТОВ "Таращамолоко".

Суд апеляційної інстанції зауважує, що визнання договору недійсним згідно зі статтями 203, 215 Цивільного кодексу України у зв`язку з підписанням договору особою, яка не має на це повноважень, та відсутністю волевиявлення власника, можливе лише у тому випадку, якщо власник у подальшому не схвалив такого правочину.

Настання передбачених статтею 241 Цивільного кодексу України наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів та ін.).

Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 10.04.2018 у справі №910/11079/17, від 02.04.2019 у справі №904/2178/18, від 19.06.2019 у справі №904/9795/16 та від 01.10.2019 у справі №910/8287/18.

Відповідно до підпункту 9 пункту 8.5 статуту ТОВ "Таращамолоко" від 25.08.2011 до виключної компетенції загальних зборів товариства належить затвердження угод на суму понад 100 000 грн.

Колегія суддів зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази того, що загальні збори учасників ТОВ "Таращамолоко" приймали рішення про затвердження договору купівлі-продажу №03/01 від 03.01.2018.

Враховуючи вказане вище, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що загальними зборами ТОВ "Таращамолоко" не було надано згоди на затвердження договору купівлі-продажу №03/01 від 03.01.2018 на поставку товару на суму 316 288,80 грн.

Судом встановлено, що відповідач на підтвердження поставки товару посилається на видаткову накладну №2 від 18.01.2018.

Однак, відповідно до частин 1, 2 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг. Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

За змістом пункту 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88 (далі - Положення), господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів; первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Вимоги щодо оформлення первинних документів наведені у пункті 2.4 Положення, згідно з яким первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою (абзац перший пункту 2.5).

У пункті 33 постанови Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 915/905/16, зокрема, зазначено, що порушення правил оформлення первинних документів не спричиняє їх недійсність, але безпосередньо впливає на можливість доведення стороною обставин, на підтвердження яких вона подала відповідні документи.

З матеріалів справи вбачається, що видаткова накладна №2 від 18.01.2018 на суму 316 288,80 грн, з ПДВ, від постачальника підписана директором Докторовим А.І., а від отримувача наявний підпис без зазначення посади, прізвища та ініціалів, проте скріплена печаткою ТОВ "Таращамолоко". Крім того, у видатковій накладній не вказано щодо якого договору здійснюється поставка товару, а тільки зазначено «основний договір». Також, відсутня вказівка на склад, натомість вказано «основний склад».

З огляду на вказане вище, колегія суддів оцінює критично видаткову накладну №2 від 18.01.2018, яка засвідчена тільки печаткою ТОВ "Таращамолоко" та без зазначення посади, прізвища та ініціалів отримувача товару, як належний доказ здійснення поставки товару на суму 316 288,80 грн. за договором купівлі-продажу №03/01 від 03.01.2018.

Крім того, посилання представника відповідача на те, що відтиск печатки підприємства на видатковій накладній №2 від 18.01.2018 є свідченням участі такого підприємства, як юридичної особи, у здійсненні господарської операції, на переконання колегії суддів, є безпідставне. Оскільки в матеріалах справи наявна ухвала Таращанського районного суду Київської області від 31.03.2020, в якій зазначено, що 30.03.2020 в ході проведеного огляду за адресою: Київська обл., м. Тараща, вул. Володимира Великого, 29, кабінет №31 у Докторова Антона Ігоровича була вилучена печатка з відтиском та наявним написом "Таращамолоко" ідентифікаційний код 25301978, що не виключає можливості використання її останнім.

Стосовно відображення господарської операції на суму 316 288,80 грн у податковому обліку продавця - відповідача, а саме, у податковій накладній № 1 від 18.01.2018, яку зареєстровано в Єдиному реєстрі податкових накладних 14.02.2018, що підтверджується квитанцією з автоматизованої системи "Єдине вікно подання електронних документів", слід зазначити наступне.

У пункті 44 постанови Верховного Суду від 28.08.2020 у справі № 922/2081/19 касаційний суд вказав, що фактом підтвердження господарської операції за спірним договором згідно з узгодженими сторонами умовами є первинні документи, а не податкові декларації, які підтверджують лише порядок оподаткування господарської операції підприємства, оскільки сам факт вчинення оподаткування не свідчить про наявність господарської операції.

Самі лише податкові накладні та декларації не є безумовними доказами реальності здійснених господарських операцій з поставки товару, не можуть бути єдиними доказами на підтвердження факту реального постачання товару покупцю та його прийняття ним, та як докази можуть оцінюватися судом лише у сукупності з іншими доказами у справі (постанова Верховного Суду від 10.12.2020 у справі № 910/14900/19).

Отже, суд апеляційної інстанції зазначає, що податкова накладна № 1 від 18.01.2018 не є самостійним доказом на підтвердження вчинених господарських операцій, оскільки цей доказ не пов`язаний з фізичним переміщенням товару, не може свідчити про рух товару та виконання обов`язку постачальника з передачі товару покупцю, визначеного у статті 664 Цивільного кодексу України, а підтверджує лише факт здійснення оподаткування певної господарської операції, який сам по собі не свідчить про вчинення такої господарської операції, про її реальність.

Оцінка господарських операцій повинна проводитись на підставі комплексного, всебічного аналізу, специфіки та умов вчинення конкретного правочину, з обов`язковим урахуванням його господарської мети, а також використання отриманих товарів у подальшій діяльності підприємства. Обов`язковою умовою підтвердження реальності здійснення господарської операції є фактична наявність у сторін договору первинних документів та зв`язок між фактом придбання товару і подальшою господарською діяльністю.

Суд апеляційної інстанції вказує, що відповідно до пунктів 2.6 та 2.7 договору продавець здійснює поставку товару на умовах EXW (ІНКОТЕРМС-2010): склад постачальника. Постачальник зобов`язується зберігати товар до повного вивезення його покупцем.

Проте, в матеріалах справи відсутні товарно-транспортні накладі, які призначені для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення та підтверджували б поставку товару (жирі вагою 4881 кг) відповідачем покупцю та будь-які інші докази щодо реального руху товару за спірною поставкою, і в подальшому використання такого виду товару у господарській діяльності позивача.

З огляду на вказане вище, колегія суддів дійшла висновку про відсутність в матеріалах справи доказів, які б давали змогу встановити реальність здійснення господарської операції.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. ч. 1-3 ст. 13 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч. 1 ст. 74 ГПК України.

За загальним правилом, обов`язок (тягар) доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Розподіл між сторонами обов`язку доказування визначається предметом спору.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).

Змагальність сторін є одним із основних принципів господарського судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.

Північний апеляційний господарський суд вважає за необхідне наголосити на тому, що 17.10.2019 набув чинності Закон України від 20.09.2019 № 132-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема змінено назву статті 79 Господарського процесуального кодексу з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею на суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були (Аналогічну правову позицію викладено в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.06.2020 у справі № 924/233/18; від 21.08.2020 у справі № 904/2357/20).

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень, неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

Таким чином, надаючи правову кваліфікацію доказам, які подані сторонами з урахуванням фактичних обставин справи та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них, судова колегія, керуючись стандартом вірогідності доказів, дійшла висновку про підтвердження більш вірогідними доказами те, що договір купівлі-продажу №03/01 від 03.01.2018 було підписано не уповноваженою особою та без згоди загальних зборів Товариства з обмеженою відповідальністю «Таращамолоко». Крім того, ОСОБА_3 , як директор ТОВ "Мілк Експерт" та одночасно як учасник ТОВ "Таращамолоко", знав про наявність обмежень виконавчого органу щодо представництва ТОВ "Таращамолоко" та схвалення угод і був обізнаний про наявність обмежень визначених підпунктом 9 пункту 8.5 статуту ТОВ "Таращамолоко".

Враховуючи вказане вище, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про визнання недійсним договору купівлі-продажу №03/01 від 03.01.2018 укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілк Експерт» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Таращамолоко». Отже, рішення в цій частині підлягає скасуванню.

Стосовно визнання недійсною видаткової накладної №2 від 18.01.2018, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 16 Цивільного кодексу України та статтею 20 Господарського кодексу України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Одним із таких способів, як указано у пункті 2 частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України, є визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Видаткова накладна №2 від 18.01.2018 за своїми ознаками не відноситься до правочинів, а є документом, що підтверджує виконання договору поставки та складається для визначення вартості поставленого товару та проведення розрахунків за товар.

Аналогічно, видаткова накладна також не є актом органів державної влади та органів місцевого самоврядування, інших суб`єктів, можливість визнання недійсним якого передбачена ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України.

Таким чином, спірна видаткова накладна може бути використана лише в якості доказу виконання або невиконання зобов`язання за договором поставки і підлягає оцінці судом відповідно до вимог статті 86 Господарського процесуального кодексу України.

З урахуванням наведеного, спірна видаткова накладна № 2 від 18.01.2018 не є правочином у розумінні ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, а є первинним документом, і обраний спосіб захисту порушеного права шляхом визнання її недійсною у цьому випадку є невірним, оскільки така вимога не може бути самостійним предметом спору і відповідно способом захисту та підлягає встановленню при розгляді спору про право.

Враховуючи зазначене вище, вказана обставина є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовної вимоги про визнання видаткової накладної № 2 від 18.01.2018 недійсною, у зв`язку з чим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовної вимоги в частині визнання видаткової накладної № 2 від 18.01.2018 недійсною.

Стосовно доводів позивача на фіктивність спірного договору з посиланням на ст. 234 Цивільного кодексу України, суд вважає необхідним зазначити наступне.

Відповідно до частини першої ст. 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Отже фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише "про людське око", знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, які встановлені законом для цього виду правочину (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 910/7547/17).

Для визнання зобов`язання таким, що вчинено фіктивно, закон вимагає наявність наступних умов: вина осіб, що проявляється у формі умислу, який спрямований на вчинення фіктивного договору; такий умисел повинен виникнути у сторін до моменту укладення договору; метою укладення такого договору є відсутність правових наслідків, обумовлених договором.

Відсутність хоча б однієї з цих умов не дає підстав стверджувати, що зобов`язання вчинялося фіктивно (аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 28.02.2018 у справі № 909/330/16).

Колегія суддів зазначає, що позивачем не доведено належними доказами умислу з певним спрямуванням волі як у позивача, так у відповідача, у зв`язку з чим, оспорюваний правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов до помилково висновку про неприйняття копій заяв свідків, засвідчених належним чином, які надані учасниками справи, як докази у справі.

Однак, дослідивши вказані заяви свідків, колегія суддів оцінює їх критично, оскільки останні містять суперечливі дані щодо оспорюваного правочину та видаткової накладної. Водночас, колегія суддів зазначає, що достовірність підпису на видатковій накладній №2 від 18.01.2018 та договорі купівлі-продажу №03/01 від 03.01.2018 можливо встановити лише шляхом проведення відповідної почеркознавчої експертизи, або викликом у суд вказаних свідків для з`ясування суперечливих обставин, що судом першої інстанції здійснено не було.

Враховуючи вищенаведені положення законодавства та обставини справи, колегія суддів дійшла висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу №03/01 від 03.01.2018 укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілк Експерт» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Таращамолоко», з урахуванням встановлених обставин, викладених у цій постанові.

Таким чином, на переконання колегії суддів, рішення Господарського суду міста Києва від 27.09.2021 у справі №910/7699/21 слід скасувати частково та ухвалити у вказаній частині нове рішення, яким визнати недійсним договір купівлі-продажу №03/01 від 03.01.2018, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілк Експерт» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Таращамолоко». В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України №4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

Згідно частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За змістом пункту 2 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право повністю або частково скасувати судове рішення.

Відповідно до статті 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зважаючи на вищевикладені обставини справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Таращамолоко" на рішення Господарського суду міста Києва від 27.09.2021 у справі №910/7699/21 підлягає задоволенню частково. Рішення Господарського суду міста Києва від 27.09.2021 у справі №910/7699/21 слід скасувати в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу №03/01 від 03.01.2018 укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілк Експерт» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Таращамолоко». Ухвалити у вказаній частині нове рішення, яким визнати недійсним договір купівлі-продажу №03/01 від 03.01.2018, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілк Експерт» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Таращамолоко». В іншій частині рішення Господарського суду міста Києва від 27.09.2021 у справі №910/7699/21 слід залишити без змін.

Судовий збір розподіляється відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 240, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Таращамолоко" на рішення Господарського суду міста Києва від 27.09.2021 у справі №910/7699/21 задовольнити частково.

Рішення Господарського суду міста Києва від 27.09.2021 у справі №910/7699/21 скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу №03/01 від 03.01.2018 укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілк Експерт» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Таращамолоко».

Ухвалити у вказаній частині нове рішення, яким визнати недійсним договір купівлі-продажу №03/01 від 03.01.2018 укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілк Експерт» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Таращамолоко».

В іншій частині рішення Господарського суду міста Києва від 27.09.2021 у справі №910/7699/21 - залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Мілк Експерт" (03189, м. Київ, вул. Ломоносова, буд. 73-В; ідентифікаційний код 41098812) на користь Товариста з обмеженою відповідальністю «Таращамолоко» (09502, Київська область, м. Тараща, вул. Видна, 4; ідентифікаційний код 25301978) 2 270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн судового збору за подання позовної заяви та 3 405 (три тисячі чотириста п`ять) грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Видати накази.

Матеріали справи №910/7699/21 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до статей 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови підписано 09.02.2022 у зв`язку з перебуванням судді Коротун О.М. на лікарняному.

Головуючий суддя А.Г. Майданевич

Судді О.М. Коротун

В.В. Сулім