ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2022 року Справа № 924/183/20

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Бучинська Г.Б. , суддя Грязнов В.В.

при секретарі судового засідання Пузирко В.В.

розглянувши у відкритому судовому апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-Еко-Граунд" на рішення Господарського суду Хмельницької області від 10 грудня 2020 року в справі №924/183/20 (суддя - Виноградова В.В.)

за позовом керівника Кам`янець-Подільської місцевої прокуратури в інтересах держави

в особі Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-Еко-Граунд"

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача:

Третя особа 1 - ОСОБА_1

Третя особа 2 - ОСОБА_2

Третя особа 3 - ОСОБА_3

Третя особа 4 - Товариства з обмеженою відповідальністю "Форк"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Третя особа 5 - Державне підприємство "Староушицьке"

про витребування земельних ділянок, скасування запису у Державному земельному кадастрі про державну реєстрацію земельних ділянок

за участю представників сторін:

від Прокурора - Безпалов А.В.;

від Відповідача - Сергійчук Ю.В.;

від Позивача, Третьої особи 1, Третьої особи 2, Третьої особи 3, Третьої особи 4, Третьої особи 5 - не з`явилися.

ВСТАНОВИВ:

Керівник Кам`янець-Подільської місцевої прокуратури (надалі Прокурор) звернувся в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області (надалі Позивач) в Господарський суд Хмельницької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-Еко-Граунд" (надалі - Відповідач 1; за участю третіх осіб які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів: ОСОБА_1 (надалі Третя особа 1), ОСОБА_2 (надалі Третя особа 2), ОСОБА_3 (надалі Третя особа 3), Товариства з обмеженою відповідальністю «Форк» (надалі Третя особа 4)) про витребування: земельної ділянки з кадастровим номером :05:001:0015, загальною площею 2 га, що була передана відповідно до наказу Позивача від 17 жовтня 2017 року №22-20820-СГ Третій особі 1; про поновлення у Державному земельному кадастрі запису про державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :05:001:0015, загальною площею 2 га, що розташована за межами населених пунктів Староушицької селищної ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області, в координатах, межах та конфігурації, що була передана відповідно до наказу Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області від 17 жовтня 2017 року №22-20820-СГ Третій особі 1, за державою в особі Позивача.

Ухвалою Господарського суду Хмельницької області від 21 квітня 2020 відкрито провадження у справі №94/406/20 за позовом Прокурора в інтересах держави в особі Позивача до Відповідача про: витребування у Відповідача на користь держави в особі Позивача земельної ділянки з кадастровим номером :05:001:0039, загальною площею 2 га, що була передана відповідно до наказу Позивача від 17 жовтня 2017 року №22-20852-СГ Третій особі 2; про поновлення у Державному земельному кадастрі запису про державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :05:001:0039, загальною площею 2 га (том 1, а.с. 154).

Ухвалою Господарського суду Хмельницької області від 25 серпня 2020 року справи №924/183/20 та №924/406/20 об`єднано в одне провадження у справі №924/183/20 (том 1, а.с. 168).

Ухвалою Господарського суду Хмельницької області від 1 червня 2020 року відкрито провадження у справі №94/585/20 за позовом Прокурора в інтересах держави в особі Позивача до Відповідача про витребування у Відповідача земельної ділянки з кадастровим номером :05:001:0069, що була передана відповідно до наказу Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області від 17 жовтня 2017 року №22-20879-СГ Третій особі 3, поновлення у Державному земельному кадастрі запису про державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :05:001:0069, скасувавши записи про державну реєстрацію прав на земельні ділянки до складу яких увійшла земельна ділянка з кадастровим номером :05:001:0069.

Ухвалою Господарського суду Хмельницької області від 25 серпня 2020 року, зокрема, об`єднано справи №924/183/20 та №924/585/20 в одне провадження у справі №924/183/20 (том 1, а.с. 247).

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що земельні ділянки вибули з власності держави поза її волею внаслідок незаконного використання Третіми особами права на безоплатну приватизацію земельної ділянки одного виду використання, тобто поза волею власника, після чого були відчужені Третій особі 4, яка об`єднала її з іншими земельними ділянками в земельну ділянку з кадастровим номером 0:05:001:0141. У подальшому земельну ділянку було відчужено Відповідачу, який поділив її на земельні ділянки з кадастровими номерами 0:05:001:0142 та 0:05:001:0143. Крім того, зазначає, що скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно записів про державну реєстрацію прав на земельні ділянки є підставою відновлення державної реєстрації прав на спірну земельну ділянку.

Як на правову підставу позову Прокурор посилається на положення статей 182, 317, 388 Цивільного кодексу України, статей 79, 79-1, 116, 118, 121, 125, 126 Земельного кодексу України, на Закон України «Про державний земельний кадастр», та на Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяження».

Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 10 грудня 2020 року (том 3, а.с. 22-31), позов задоволено частково. Витребувано у Відповідача на користь держави в особі Позивача: земельну ділянку з кадастровим номером :05:001:0015, загальною площею 2 га, в координатах, межах та конфігурації, що була передана відповідно до наказу Позивача від 17 жовтня 2017 року №22-20820-СГ Третій особі 1; земельну ділянку з кадастровим номером :05:001:0039, загальною площею 2 га, в координатах, межах та конфігурації, що була передана відповідно до наказу Позивачу від 17 жовтня 2017 року №22-20852-СГ Третій особі 2; земельну ділянку з кадастровим номером :05:001:0069, загальною площею 2 га, що передана відповідно до наказу Позивача від 17 жовтня 2017 року №22-20879-СГ Трій особі 3.

В задоволенні позовних вимог про скасування запису у Державному земельному кадастрі про державну реєстрацію земельних ділянок з кадастровими номерами :05:001:0142, :05:001:0143, відмовлено.

При ухвалені вказаного рішення, суд першої інстанції виходив з того, що спірні земельні ділянки передані у власність Третьої особи 1, Третьої особи 2, Третьої особи 3 на підставі наказу Позивача, який в подальшому визнано недійсним, а тому Третя особа 1, Третя особа 2, Третя особа 3 не мали права подальшого продажу спірних земельних ділянок, оскільки, як встановлено судом, передача даних земельних ділянок здійснена на підставі надання Третьою особою 1, Третьою особою 2, Третьою особою 3 недостовірної інформації про не використання права на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства.

Місцевий господарський суд в своєму рішенні зазначив, що оскільки ділянки з кадастровими номерами :05:001:0015, :05:001:0039, :05:001:0069 вибули з державної власності на підставі наказів Позивача які визнано недійсними у судовому порядку рішеннями Кам`янець-Подільського міськрайонного суду відповідно від 3 травня 2019 року в справі №676/273/19, від 3 травня 2019 року в справі №676/251/19, від 13 травня 2019 року в справі №676/247/19 через їх незаконність, місцевий господарський суд прийшов до висновку, що вказані земельні ділянки вибули з володіння держави з порушенням установленого порядку, волі держави на таке вибуття не було, внаслідок чого право державної власності порушено.

Місцевий господарський суд в своєму рішенні зазначив, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

Також, місцевий господарський суд в своєму рішенні зазначив, що відхиляє доводи Відповідача щодо накладення арешту на спірну земельну ділянку, оскільки ухвалення рішення у справі №924/183/20 вищевказаного арешту не скасовує. При цьому, суд зазначив, що наявність/відсутність арешту не впливає на вирішення питання про витребування майна на користь власника і не скасовує пов`язаних з арештом обмежень щодо земельної ділянки.

Крім того, місцевим господарський судом було враховано, що за наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права у загальному порядку. Після підтвердження цього права зазначена особа, як і титульний власник майна, у тому числі й особа, яка не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов`язків чи законних інтересів до суду, що наклав арешт чи виніс рішення у кримінальній справі.

Що ж до позовних вимог про скасування у Державному земельному кадастрі записів про державну реєстрацію земельних ділянок з кадастровими номерами :05:001:0142, :05:001:0143, то місцевий господарський суд відмовив в задоволенні такої вимоги, вказавши, що беручи до уваги положення статті 79-1 Земельного кодексу України, Закону України «Про Державний земельний кадастр», ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельних ділянок з кадастровими номерами :05:001:0142 та :05:001:0143 є можливим виключно з одночасним припиненням цим рішенням арешту нерухомого майна, накладеного на підставі ухвали Хмельницького міськрайонного суду у справі №686/4632/18 від 21 березня 2018 року.

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, Відповідача звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (том 3, а.с. 78-85), в якій просив скасувати рішення Господарського суду Хмельницької області в частині задоволення позовних вимог про витребування земельних ділянок та прийняти в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Скаржник вважає, що рішення господарського суду є незаконним та таким, що прийнято з порушенням норм матеріального права. На підтвердження своїх доводів, скаржник вказує наступне.

За доводами апелянта суд першої інстанції помилково прийшов до висновку щодо дотримання Прокурором порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", для звернення до суду з відповідним позовом та наявності законних підстав для представництва прокурором інтересів держави в особі Позивача. Скаржник звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що станом на момент звернення до суду із даним позовом, об`єкт земельні ділянки, які просить витребувати Прокурор, не існують як об`єкт цивільного права, їх кадастрові номери скасовані, окрім того, будь-яке право на земельні ділянки не зареєстроване. Одночасно, спірна земельна ділянка як об`єкт права припинила своє існування у визначених для земельних ділянок з кадастровими номерами :05:001:0015, :05:001:0039, :05:001:0069 межах, що в сукупності свідчить про відсутність індивідуальних ознак витребовуваного майна станом на даний час.

Крім того, апелянт зазначає, що з огляду на наявність накладеного в рамках кримінального провадження чинного арешту на земельні ділянки, в які входить спірне у даній справі майно, враховуючи, що завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про витребування майна з незаконного володіння Відповідачів.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 1 лютого 2021 року поновлено Відповідачу строк на апеляційне оскарження судового рішення; відкрито апеляційне провадження у справі №924/183/20 за апеляційною скаргою Відповідача. Запропоновано учасникам по справі подати відзив та письмові пояснення на апеляційну скаргу (том 3, а.с. 100).

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 19 лютого 2021 року проведення підготовчих дій закінчено; розгляд апеляційної скарги призначено на 17 березня 2021 року об 14:00 год..

1 березня 2021 року від Прокурора на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду надійшов відзив, в якому Прокурор просив залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення (том 3, а.с. 113-117). Прокурор зазначив, що листом від 21 січня 2020 року № 33-691вих-20 заступник керівника Кам`янець-Подільської місцевої прокуратури повідомив Позивача про намір здійснення представництва інтересів держави в суді шляхом звернення до господарського суду з позовною заявою в інтересах держави в особі Позивача до Відповідача про витребування на користь держави, зокрема, земельних ділянок з кадастровими номерами :05:001:0015, :05:001:0039, :05:001:0069. Земельні ділянки вибули з власності держави поза її волею внаслідок незаконного використання Третіми особами права на безоплатну приватизацію земельної ділянки одного виду використання, тобто поза волею власника, після чого була відчужена Третій особі 4, яка об`єднала її з іншими земельними ділянками в земельну ділянку з кадастровим номером 0:05:001:0141, а у подальшому земельну ділянку було відчужено Відповідачу, який поділив її на земельні ділянки з кадастровими номерами 0:05:001:0142 та 0:05:001:0143.

10 березня 2021 року від Позивача надійшли письмові пояснення, у яких зазначено, що оскільки ділянки з кадастровими номерами :05:001:0015, :05:001:0039, :05:001:0069 вибули з державної власності на підставі наказів Позивача, які визнано недійсними у судовому порядку рішеннями Кам`янець-Подільського міськрайонного суду, відповідно у справі №676/273/19, у справі №676/251/19 та в справі №676/247/19 через їх незаконність, саме тому вказані земельні ділянки вибули з володіння держави з порушенням установленого порядку, волі держави на таке вибуття не було, внаслідок чого право державної власності порушено (том 3, а.с. 136-138).

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 22 березня 2021 року клопотання представника Відповідача про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду задоволено, забезпечено представнику Відповідача участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 22 березня 2021 року залучено до участі в справі №924/183/20 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Державне підприємство «Староушицьке» (надалі Третя особа 5; том 3, а.с. 153).

6 квітня 2021 року на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду надійшли письмові пояснення від представника Відповідача, в котрих представник вказав, що спірні земельні ділянки перебували на підставі державного акту на право постійного користування у Третьої особи 5 та відповідне право користування земельними ділянками не припинилося, а земельні ділянки не вилучалися у Третьої особи 5 на підставі статті 149 Земельного кодексу України (том 3, а.с. 183-184).

На підставі службової записки головуючого судді по справі №924/183/20 (у зв`язку із перебуванням у відрядженні судді-члена колегії суддів) розпорядженням в.о. керівника апарату Північно-західного апеляційного господарського суду від 9 квітня 2021 року за №01-04/185 було призначено заміну судді-члена колегії у даній справі.

Відповідно до витягу із протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи було призначено склад колегії суддів для розгляду справи №924/183/20: Василишин А.Р. - головуючий суддя; суддя - Бучинська Г.Б., суддя Грязнов В.В..

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 9 квітня 2021 року було прийнято справу №924/183/20 до провадження колегією суддів у складі: головуючого судді - Василишина А.Р., суддів Бучинської Г.Б., Грязнов В.В. (том 3, а.с. 214).

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 9 квітня 2021 року розгляд справи було відкладено на 26 травня 2021 року об 15:30 год..

25 травня 2021року від Відповідача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі №924/183/20 до завершення розгляду судовою палатою для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи №924/454/20 (з опублікуванням повного тексту постанови в означеній справі). Розгляд даного клопотання заявник просив здійснювати без його участі.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 26 травня 2021 року клопотання Відповідача задоволено частково. Зупинено провадження у справі № 924/183/20 до закінчення розгляду судовою палатою для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи №924/454/20. Зобов`язано учасників справи повідомити Північно-західний апеляційний господарський суд про результати розгляду в касаційному порядку справи №924/454/20.

27 січня 2021 року на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду від Прокурора надійшло клопотання, в порядку статті 230 Господарського процесуального кодексу України, про поновлення в даній справі (том 4, а.с. 13).

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 31 січня 2022 року поновлено провадження за апеляційною скаргою Відповідача на рішення господарського суду Хмельницької області від 10 грудня 2020 року у справі №924/183/20 та призначено розгляд апеляційної скарги на 16 лютого 2022 року (том 4, а.с. 15).

В судове засідання від 16 лютого 2022 року представники Позивача Третьої особи 1, Третьої особи 2, Третьої особи 3, Третьої особи 4 не з`явилися, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені у встановленому законом порядку.

Поряд з тим, частиною 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

В силу дії частини 1 статті 273 Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції розглядається протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі.

Разом з тим, суд констатує, що ухвалою суду від 31 січня 2022 року, сторони повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи (в розумінні частини 2 статті 120 ГПК України) та не викликалися (в розумінні частини 1 статті 120 ГПК України). З огляду на все вищевказане, враховуючи клопотання представника Відповідача 2, колегія апеляційного господарського суду вбачає за можливим розглядати дану апеляційну скаргу без участі представника Позивача, Третьої особи 1, Третьої особи 2, Третьої особи 3, Третьої особи 4 за наявними в матеріалах справи доказами.

В судовому засіданні від 16 лютого 2022 року Прокурор заперечив проти доводів апеляційної скарги, та просив відмовити в її задоволенні при цьому залишити рішення місцевого господарського суду без змін. Вказавши, що земельні ділянки з кадастровими номерами :05:001:0015, :05:001:0039, :05:001:0069 вибули з державної власності на підставі наказів Позивача, які визнано недійсними у судовому порядку рішеннями Кам`янець-Подільського міськрайонного суду, відповідно у справах №676/273/19, №676/251/19, №676/247/19 через їх незаконність, саме тому вказані земельні ділянки вибули з володіння держави з порушенням установленого порядку, волі держави на таке вибуття не було, внаслідок чого право державної власності порушено. Листом від 21 січня 2020 року № 33-691вих-20 заступник керівника Кам`янець-Подільської місцевої прокуратури повідомив Позивача про намір здійснення представництва інтересів держави в суді шляхом звернення до господарського суду з позовною заявою в інтересах держави в особі Позивача до Відповідача про витребування на користь держави земельних ділянок.

В судовому засіданні від 16 лютого 2022 року, яке проведено в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, представник Відповідача просив задоволити апеляційну скаргу, рішення місцевого суду скасувати в частині задоволення позовних вимог про витребування земельних ділянок та прийняти в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Представник Відповідача зазначив, що прокурор фактично звернувся у цій справі із позовом на захист прав та інтересів Позивача, який наділений повноваженнями щодо розпорядження спірними земельними ділянками, і є самостійною юридичною особою з відповідною процесуальною дієздатністю щодо здійснення захисту прав та охоронюваних законом інтересів держави в судовому порядку. Крім того, представник Відповідача вказав, що станом на момент звернення до суду з позовом об`єкти - земельні ділянки, які просить витребувати Прокурор, не існують як об`єкти цивільного права, зокрема, у визначених межах, їх кадастрові номери скасовані, будь-які права на них не зареєстровані. Враховуючи накладення на земельні ділянки, до складу яких увійшли спірні земельні ділянки, арешту, вважає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог про витребування майна з незаконного володіння Відповідача.

Дослідивши матеріали справи, апеляційну скаргу, заслухавши пояснення Прокурора, Відповідача, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін, виходячи з наступного.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що Третя особа 1 звернулась до Позивача із заявою (від 8 вересня 2017 року; том 1, а.с. 47) про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2 га із зміною виду використання в межах категорії земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення фермерського господарства в землі для ведення особистого селянського господарства та передання у власність земельної ділянки, що розташована за межами населених пунктів Староушицької селищної ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області.

Наказом Позивача від 17 жовтня 2017 року №22-20820-СГ затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність із зміною виду цільового призначення в межах категорії земель за основним цільовим призначенням-землі сільськогосподарського призначення (кадастровий номер :05:001:0015); змінено вид цільового призначення земельної ділянки з "для ведення фермерського господарства" на "для ведення особистого селянського господарства"; надано у власність Третій особі 1 земельну ділянку площею 2 га (кадастровий номер :05:001:0015) для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності, яка розташована за межами населених пунктів Староушицької селищної ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області (том 1, а.с. 48).

Згідно з даними Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (від 20 листопада 2018 року) за Третьою особою 1 на праві приватної власності 21 вересня 2017 року зареєстровано земельну ділянку площею 2 га кадастровий номер :02:007:0044 за адресою: Мар`янівська сільська рада Васильківського району Київської області (підстава наказ Головного управління Держгеокадастру у Київській області про затвердження документації із землеустрою та надання земельних ділянок у власність №10-17316/15-17-СГ від 18 вересня 2017 року).

В той жде час, відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (від 20 листопада 2018 року) за Третьою особою 1 на праві приватної власності 21 жовтня 2017 року зареєстровано земельну ділянку площею 2 га кадастровий номер :05:001:0015 за адресою: Староушицька селищна рада Кам`янець-Подільського району Хмельницької області (підстава виникнення права власності наказ Позивача від 17 жовтня 2017 року №22-20820-СГ).

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (від 21 листопада 2018 року), земельна ділянка кадастровий номер :05:001:0015, яка була зареєстрована за Третьою особою 1, зареєстрована 25 жовтня 2017 року на праві приватної власності за Третьою особою 4 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки №4388 від 25 жовтня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Незнайко Є.В. Одночасно зареєстровано відомості про закриття об`єкта нерухомого майна і погашення права власності 8 листопада 2017 року на підставі об`єднання об`єктів нерухомого майна.

Рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 5 червня 2019 року в справі №676/273/19 задоволено позов Прокурора до Позивача, Третьої особи 1 (за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача Третьої особи 4) про визнання наказу недійсним. Визнано недійсним наказ Позивача №22-20820-СГ від 17 жовтня 2017 року, яким затверджено документацію із землеустрою та надано у власність Третьої особи 1 земельну ділянку площею 2 га (кадастровий № :05:001:0015) для ведення особистого селянського господарства (том 1, а.с. 18-19).

В рішенні Кам`янець-Подільський міськрайонний суд Хмельницької області прийшов до висновку, що: Третя особа 1 на час отримання спірної земельної ділянки (наказ від 17 жовтня 2017 року №22-20820-СГ) двічі використала своє право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в межах норм безоплатної передачі земельних ділянок для даного виду використання (наказ від 18 вересня 2017 року №10-17316/15-17-СГ).

Окрім того, до Позивача із заявою (від 8 вересня 2017 року; том 1, а.с. 127) звернулась Третя особа 2 та просила затвердити проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2 га із зміною виду використання в межах категорії земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення фермерського господарства в землі для ведення особистого селянського господарства та передати у власність земельну ділянку, що розташована за межами населених пунктів Староушицької селищної ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області.

Наказом Позивача від 17 жовтня 2017 року №22-20852-СГ затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність із зміною виду цільового призначення в межах категорії земель за основним цільовим призначенням-землі сільськогосподарського призначення (кадастровий номер :05:001:0039); змінено вид цільового призначення земельної ділянки з «для ведення фермерського господарства» на «для ведення особистого селянського господарства»; надано у власність Третій особі 2 земельну ділянку площею 2 га (кадастровий номер :05:001:0039) для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності, яка розташована за межами населених пунктів Староушицької селищної ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (від 21 листопада 2018 року) за Третьою особою 2 на праві приватної власності 21 жовтня 2017 року зареєстровано земельну ділянку площею 2 га кадастровий номер :05:001:0039 за адресою: Староушицька селищна рада Кам`янець-Подільського району Хмельницької області (підстава виникнення права власності наказ Позивача 17 жовтня 2017 року №22-20852-СГ). Також довідка містить відомості про реєстрацію вищезазначеної земельної ділянки 24 жовтня 2017 року на праві приватної власності за Третьою особою 4 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки №4260 від 24 жовтня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Незнайко Є.В., та про закриття об`єкта нерухомого майна і погашення права власності 8 листопада 2017 року на підставі об`єднання об`єктів нерухомого майна.

Рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 5 червня 2019 року в справі №676/251/19 задоволено позов Прокурора до Позивача, Третьої особи 2 (за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні Відповідача Третьої особи 4) про визнання недійсним наказу. Визнано недійсним наказ Позивача №22-20852-СГ від 17 жовтня 2017 року, яким затверджено документацію із землеустрою та надано у власність Третьої особи 2 земельну ділянку площею 2 га (кадастровий № :05:001:0039) для ведення особистого селянського господарства (том 1, а.с. 105-107).

У рішенні Кам`янець-Подільський міськрайонний суд Хмельницької області прийшов до висновку, що Третя особа 2 на час отримання спірної земельної ділянки вже використала своє право на безоплатне отримання земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в межах норм безоплатної передачі земельних ділянок для даного виду використання.

Окрім того, Третя особа 3 звернулась до Позивача із заявою про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2 га із зміною виду використання в межах категорії земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення фермерського господарства в землі для ведення особистого селянського господарства та передання у власність земельної ділянки, що розташована за межами населених пунктів Староушицької селищної ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області (том 1, а.с. 210).

Наказом Позивача від 17 жовтня 2017 року №22-20879-СГ затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність із зміною виду цільового призначення в межах категорії земель за основним цільовим призначенням-землі сільськогосподарського призначення (кадастровий номер :05:001:0069); змінено вид цільового призначення земельної ділянки з «для ведення фермерського господарства» на «для ведення особистого селянського господарства»; надано у власність Третьої особи 3 земельну ділянку площею 2 га (кадастровий номер :05:001:0069) для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності, яка розташована за межами населених пунктів Староушицької селищної ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області (том 1, а.с. 211).

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (від 21 листопада 2018 року) за Третьою особою 1 на праві приватної власності 21 жовтня 2017року зареєстровано земельну ділянку площею 2 га кадастровий номер :05:001:0069 за адресою: Староушицька селищна рада Кам`янець-Подільського району Хмельницької області (підстава виникнення права власності наказ Позивача від 17 жовтня 2017 року №22-20879-СГ).

У подальшому земельна ділянка кадастровий номер :05:001:0069 зареєстрована 24 жовтня 2017 року на праві приватної власності за Третьою особою 4 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки №4311 від 24 жовтня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Незнайко Є.В.. Одночасно зареєстровано відомості про закриття об`єкта нерухомого майна і погашення права власності 8 листопада 2017 року на підставі об`єднання об`єктів нерухомого майна.

Рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 13 травня 2019 року в справі №676/247/19 задоволено позов Прокурора до Позивача, Третьої особи 3 про визнання недійсним наказу. Визнано недійсним наказ Позивача №22-20879-СГ від 17 жовтня 2017 року, яким затверджено проект землеустрою та надано у власність Третьої особи 3 земельну ділянку загальною площею 2 га (кадастровий № :05:001:0069) для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться за межами населених пунктів Староушицької селищної ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області (том 1, а.с. 184-185).

У рішенні Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області суду по справі №676/247/19 встановлено, що всупереч положень статей 116, 121 Земельного кодексу України, Третя особа 3 двічі безоплатно отримала у власність земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства, загальною площею 4 га. Рішення містить відмітку про набрання ним законної сили 14 червня 2019 року.

Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (від 25 листопада 2019 року №190130883), за Третьою особою 4 зареєстровано 8 листопада 2017 року право приватної власності на земельну ділянку площею 122 га кадастровий номер :05:001:0141 на території Староушицької селищної ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області (підстава виникнення права власності, зокрема, заява від 30 жовтня 2017 року №4114, посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зимою Н.Ф.).

У подальшому, 14 грудня 2017 року право приватної власності на земельну ділянку площею 122 га кадастровий номер :05:001:0141 зареєстровано за Відповідачем на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 14 грудня 2017 року №4928, зареєстровано запис про поділ об`єкта нерухомого майна.

Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 25 листопада 2019 року №190125490 та від 23 січня 2020 року №197335248 містить відомості про те, що 3 січня 2018 року за Відповідачем зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку площею 120 га кадастровий номер :05:001:0142 та земельну ділянку площею 2 га кадастровий номер :05:001:0143 на території Староушицької селищної ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області (на підставі, зокрема заяви від 15 грудня 2017 року №4981, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зимою Н.Ф.), зазначено дату державної реєстрації земельних ділянок: 28 грудня 2017 року, відділом у Кам`янець-Подільському районі Міськрайонного управління у Кам`янець-Подільському районі та м. Кам`янець-Подільському Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області. Також 23 березня 2018 року внесено відомості про арешт земельних ділянок на підставі ухвали Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 21 березня 2018 року в справі №686/4632/18. Вказано, що особа, в інтересах якої встановлено обтяження: Головне управління Національної поліції у Хмельницькій області.

Відповідно до інформації, наданої на запит Прокурора, Позивач повідомив, що земельна ділянка кадастровий номер :05:004:0115 (надана Третій особі 1) зареєстрована 30 серпня 2017 року на підставі проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок від 19 липня 2017 року; земельна ділянка кадастровий номер :05:001:0039 (надана Третій особі 2) зареєстрована 30 серпня 2017 року на підставі проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок від 19 липня 2017 року; земельна ділянка кадастровий номер :05:001:0069 (надана Третій особі 3) зареєстрована 30 серпня 2017 року на підставі проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок від 24 липня 2017 року; земельна ділянка кадастровий номер :05:001:0141 зареєстрована 7 листопада 2017 року на підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок від 30 жовтня 2017 року; земельна ділянка кадастровий номер :05:001:0142 зареєстрована 28 грудня 2017 року на підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок від 19 грудня 2017 року; власником (користувачем) земельної ділянки є Позивач; дата державної реєстрації речового права на нерухоме майно: 3 січня 2018 року (том 1, а.с. 186-191).

Згідно з інформацією Відділу у Кам`янець-Подільському районі Міськрайонного управління у Кам`янець-Подільському районі та м. Кам`янець-Подільський Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області (від 26 жовтня 2020 року №2055/419-20-0.171) земельна ділянка за кадастровим номером :05:001:0015 площею 2 га для ведення особистого селянського господарства зареєстрована у Державному земельному кадастрі на підставі заяви від 23 серпня 2017 року Третьої особи 1 про державну реєстрацію земельної ділянки номер заяви ЗВ-017 на підставі розробленого ТОВ "ТЕРРА-М" проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянам України згідно додатку для ведення особистого селянського господарства загальною площею 122 га на території Староушицької селищної ради Кам`янець-Подільського району. В подальшому, земельні ділянки, в тому числі і ділянка з кадастровим номером :05:001:0015, переведені у архівний шар на підставі заяви Третьої особи 4 про державну реєстрацію земельної ділянки шляхом об`єднання раніше сформованих земельних ділянок від 7 листопада 2017 року номер заяви ЗВ-017 на підставі розробленої ТОВ "Інститут землеустрою "Право на землю" технічної документацій із землеустрою щодо об`єднання земельних ділянок Третьої особи 4 для ведення особистого селянського господарства на території Староушицької селищної ради. В результаті об`єднання сформована земельна ділянка площею 122 га із кадастровим номером :05:001:0141.

Земельна ділянка за кадастровим номером :05:001:0069 площею 2 га для ведення особистого селянського господарства на території Староушицької селищної ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області, зареєстрована у Державному земельному кадастрі на підставі заяви від 23 серпня 2017 року за Третьою особою 3 про державну реєстрацію земельної ділянки номер заяви ЗВ-017 на підставі розробленого ТОВ "ТЕРРА-М" проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянам України, згідно додатку для ведення особистого селянського господарства загальною площею 122 га на території Староушицької селищної ради Кам`янець-Подільського району. В подальшому, земельні ділянки, в тому числі і ділянка з кадастровим номером :05:001:0069, переведені у архівний шар на підставі заяви Третьої особи 4 про державну реєстрацію земельної ділянки, шляхом об`єднання раніше сформованих земельних ділянок від 7 листопада 2017 року номер заяви ЗВ-017 на підставі розробленої ТОВ "Інститут землеустрою "Право на землю" технічної документацій із землеустрою щодо об`єднання земельних ділянок Третьої особи 4 для ведення особистого селянського господарства на території Староушицької селищної ради. В результаті об`єднання сформована земельна ділянка площею 122 га із кадастровим номером :05:001:0141.

Земельна ділянка за кадастровим номером :05:001:0039 площею 2 га для ведення особистого селянського господарства на території Староушицької селищної ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області зареєстрована у Державної земельному кадастрі на підставі заяви Третьої особи 2 від 23 серпня 2017 року, № ЗВ-017 про державну реєстрацію земельної ділянки. В подальшому, земельні ділянки, в тому числі і ділянка з кадастрові номером :05:001:0039, переведені у архівний шар на підставі заяви Третьої особи 4 про державну реєстрацію земельної ділянки, шляхом об`єднання раніше сформованих земельних ділянок від 7 листопада 2017 року номер заяви ЗВ-017 на підставі розробленої технічної документацій землеустрою щодо об`єднання земельних ділянок за Третьою особою 4 для ведення особисто селянського господарства на території Староушицької селищної ради. В результаті об`єднання сформована земельна ділянка площею 122 га із кадастровим номером :05:001:0141.

Стосовно земельної ділянки з кадастровим номером :05:001:0141 здійснено поділ за заявою про державну реєстрацію земельної ділянки шляхом поділу раніше сформованих земельних ділянок від 26 грудня 2017 року номери заяв ЗВ-017 та ЗВ-017 на підставі розробленої технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки Відповідача для ведення особистого селянського господарства на території Староушицької селищної ради. Шляхом поділу земельної ділянки за кадастровим номером :05:001:0141 утворені ділянки з кадастровими номерами: :05:001:0142 площею 120 га та :05:001:0143 площею 2 га. Відповідно до відомостей про розподіл земель між власниками та користувачами, що вносяться до Державного земельного кадастру відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, на ділянки із кадастровими номерами :05:001:0142, :05:001:0143 зареєстровано право власності Відповідача (дата державної реєстрації речового права 3 січня 2018 року).

Заступник прокурора Хмельницької області звернувся до Позивача з листом від 16 вересня 2019 року, в якому зазначив про визнання недійсними наказів Позивача, якими для ведення особистого селянського господарства неправомірно передано земельні ділянки громадянам, які раніше скористались правом на безоплатну приватизацію земель для аналогічних потреб, в тому числі і стосовно земельних ділянок з кадастровими номерами :05:001:0015 (рішення суду від 5 червня 2019 року в справі №676/273/19), :05:001:0039 (рішення суду від 5 червня 2019 року в справі №676/251/19), :05:001:0069 (рішення суду від 13 травня 2019 року в справі №676/247/19). Разом з тим, земельні ділянки відчужені громадянами на користь юридичних осіб. Просив повідомити про заходи, які вжито Позивачем для захисту державних інтересів у вказаних правовідносинах (том 1, а.с. 41-42).

У відповідь на зазначений лист, Позивач листом від 30 вересня 2019 року зазначив, що з огляду на Положення про Позивача та статтю 19 Конституції України, судову практику, чітко не визначено категорію позовів, що пред`являються Позивачем. Крім того, значна частина коштів, виділених на сплату судового збору, витрачається на справи, де управління є відповідачем. При цьому, Позивач зауважив, що строк позовної давності для позовів про витребування земельних ділянок встановлено у три роки.

Заступник керівника Кам`янець-Подільської місцевої прокуратури у листі до Позивача (від 11 грудня 2019 року), посилаючись на визнання недійсними наказів Позивача, якими для ведення особистого селянського господарства неправомірно передано земельні ділянки громадянам, які раніше скористались правом на безоплатну приватизацію земель для аналогічних потреб, звернувся до Позивача з листом від 16 вересня 2019 року з метою вжиття заходів до повернення земельних ділянок у власність держави, вказуючи на ризик відчуження земельних ділянок, зазначив, що незаконне вибуття з державної власності земельних ділянок призводить до їх поділу, об`єднання з присвоєнням їм кадастрових номерів, зміною інших характеристик, що в подальшому унеможливлює всю повноту захисту права власності. Просив повідомити про вжиті Позивачем заходи, в тому числі звернення до суду з позовними вимогами з метою повернення в державну власність, зокрема земельних ділянок з кадастровими номерами :05:001:0015, :05:001:0039, :05:001:0069 (том 1, а.с. 43-46).

У відповідь на даний лист, Позивач листом від 23 грудня 2019 року зазначив, що з огляду на Положення про Позивача, чітко не визначено категорію позовів, що пред`являються Позивачем. Крім того, значна частина коштів, виділених на сплату судового збору, витрачається на справи, де Управління є відповідачем (том 1, а.с. 40).

Листом від 21 січня 2020 року заступник керівника Кам`янець-Подільської місцевої прокуратури повідомив Позивача про намір здійснювати представництво інтересів держави в суді в особі Позивача з позовними заявами з метою повернення у державну власність, в тому числі земельних ділянок з кадастровими номерами :05:001:0015, :05:001:0039, :05:001:0069 (том 1, а.с. 133-134).

Прокурор вважаючи, що дані земельні ділянки вибули з власності держави поза її волею, з грубим порушенням вимог чинного законодавства, що на думку Прокурора є порушенням права власності, яке підлягає захисту, звернення в суд з позовом до Відповідача про витребування земельних ділянок та скасування державної реєстрації.

Досліджуючи підставність звернення Прокурора в інтересах держави в особі Позивача з даним позовом, зважаючи на доводи апеляційної скарги про те, що позовна заява подана Прокурором, який, на переконання апелянта, не підтвердив необхідність в даних правовідносинах здійснювати представництво інтересів держави, з огляду на можливість та необхідність саме Позивача звертатися з даним позовом, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Статтею 6 Конституції України передбачено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом частини 3 статті 4 Господарського процесуального кодексу України до господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Статтею 53 Господарського процесуального кодексу України передбачено участь у судовому процесі органів та осіб, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. При цьому передумовою участі органів та осіб, зазначених у цій статті, в господарському процесі є набуття ними господарського процесуального статусу органів та осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, і наявність процесуальної правосуб`єктності, яка охоплює процесуальну правоздатність і процесуальну дієздатність.

Як зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суд від 26 травня 2020 року в справі №912/2385/18 (провадження №12-194гс19) прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.

Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Однак суд, вирішуючи питання щодо наявності підстав для представництва, не повинен установлювати саме протиправність бездіяльності компетентного органу чи його посадової особи. Частиною сьомою статті 23 Закону України "Про прокуратуру" передбачено, що в разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження. Таким чином, питання про те, чи була бездіяльність компетентного органу протиправною та які її причини, суд буде встановлювати за результатами притягнення відповідних осіб до відповідальності. Господарсько-правовий спір між компетентним органом, в особі якого позов подано прокурором в інтересах держави, та відповідачем не є спором між прокурором і відповідним органом, а також не є тим процесом, у якому розглядається обвинувачення прокурором посадових осіб відповідного органу у протиправній бездіяльності.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Частина 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 травня 2020 року в справі №912/2385/18 звернула увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави.

Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

З матеріалів справи слідує, що заступник прокурора Хмельницької області та заступник керівника Кам`янець-Подільської місцевої прокуратури звернулися до Позивача з листами (від 16 вересня 2019 року, та від 11 грудня 2019 року), в яких, посилаючись на визнання недійсними наказів Позивача, якими для ведення особистого селянського господарства неправомірно передано земельні ділянки Третім особам, які раніше скористались правом на безоплатну приватизацію земель для аналогічних потреб, вказуючи на ризик відчуження земельних ділянок, незаконне вибуття з державної власності земельних ділянок, що призводить до їх поділу, об`єднання з присвоєнням їм кадастрових номерів, зміною інших характеристик, що в подальшому унеможливлює всю повноту захисту права власності - просили повідомити про вжиті Позивачем заходи, в тому числі звернення до суду з позовними вимогами з метою повернення в державну власність, зокрема земельних ділянок з кадастровими номерами :05:001:0015, :05:001:0039, :05:001:0069.

У відповідь на такі звернення, Позивач листами від 30 вересня 2019 року, 23 грудня 2019 року повідомив про невизначеність категорії позовів, що пред`являються Позивачем, про витрати коштів, виділених на сплату судового збору, на справи, де Позивач є відповідачем, зауваживши про трирічний строк позовної давності для позовів про витребування земельних ділянок.

Вищезазначене вказує не лише про невжиття Позивачем заходів щодо захисту інтересів держави в спірних правовідносинах, але й вказує на те, що Позивач зазначав про існування, на його думку, причин такої пасивної поведінки, по-суті без вчинення Позивачем будь-якої спроби захистити інтереси держави в даних правовідносинах.

Таким чином, невжиття Позивачем заходів щодо захисту інтересів держави шляхом витребування спірних земельних ділянок в судовому порядку за умови обізнаності Позивача про наявність відповідних порушень, про що свідчить вищенаведене листування Прокурора з Позивачем, стало підставою для звернення Прокурора в інтересах держави в особі Позивача до суду з позовами про витребування земельних ділянок на користь держави.

Як вбачається з матеріалів справи, Позивач з урахуванням обізнаності з порушеннями інтересів держави, на які вказує Прокурор, не відреагував на стверджуване порушення, заходів захисту інтересів держави, зокрема, у судовому порядку, не вжив. При цьому, наявності підстав для представництва інтересів держави у суді Прокурором не заперечено Позивачем, навпаки, висловлено позицію про підтримання заявлених Прокурором позовних вимог.

Така бездіяльність Позивача як компетентного органу, який здійснює відповідні повноваження у сфері спірних правовідносин, є самостійною юридичною особою, однак який незалежно від причини не здійснює захисту інтересів держави, виключає можливість трактування Прокурора як альтернативного суб`єкта звернення до суду, що замінює компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави. У цьому випадку Прокурор виконує саме субсидіарну роль, замінюючи в судовому провадженні Позивача, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту інтересів держави.

При цьому у підтвердження дотримання Прокурором порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру" для звернення до суду з відповідним позовом, у матеріали справи надано лист (від 21 січня 2020 року; том 1, а.с. 133-134) заступника керівника Кам`янець-Подільської місцевої прокуратури про намір здійснювати представництво інтересів держави в суді шляхом звернення до суду із відповідними позовами.

Одночасно, як вбачається зі змісту позовних заяв, останні підписані саме керівником Кам`янець-Подільської місцевої прокуратури (том 1, а.с. 9; 97; 176).

Усе описане вище спростовує посилання Відповідача, наведені в апеляційній скарзі, на безпідставність представництва інтересів держави Прокурором в інтересах держави в особі Позивача.

Враховуючи усе вищеописане в даній справі та описане вище листування Прокурора і Позивача, колегія суддів приходить до висновку щодо дотримання Прокурором порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», для звернення до суду з відповідним позовом та наявності законних підстав для представництва Прокурором інтересів держави в особі Позивача.

Відтак, аналізуючи встановлені обставини справи та переглядаючи спірні правовідносини на предмет наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції приймає до уваги наступні положення діючого законодавства з урахуванням фактичних обставин справи.

Відповідно до статей 12, 15, 16, 20 Цивільного кодексу України, особа здійснює свої цивільні права, в тому числі право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права, на власний розсуд. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

Як наслідок цього, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до статті 328 вказаного Кодексу, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно із статтями 319, 321, 658 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд; право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові.

За приписами статті 330 Цивільного кодексу України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо, відповідно до статті 388 цього Кодексу, майно не може бути витребуване у нього.

Статтею 387 Цивільного кодексу України визначено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Виходячи з аналізу статей 387, 388 Цивільного кодексу України, власник майна має право звернутися до суду з вимогою про захист права власності шляхом витребування свого майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Предмет доказування у справах за таким позовом становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, як-то факти, що підтверджують його право власності або інше суб`єктивне право титульного володільця на витребуване майно, факт вибуття майна з володіння позивача, наявність майна в натурі у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном. Власник вправі витребувати своє майно від особи, в якої воно фактично знаходиться у незаконному володінні. Тобто, в першу чергу, на підтвердження наявності в позивача суб`єктивного матеріального права на витребування майна з чужого незаконного володіння, він повинен надати суду відповідні належні докази, що підтверджують його право на зазначене майно.

Поза тим колегія суддів зазначає, що відповідно до положень статті 387 Цивільного кодексу України (яка, серед іншого, визначена підставою позову) власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Зі змісту наведених нормативних приписів убачається, що власник майна фактично позбавлений можливості володіти і користуватися цим майном внаслідок його незаконного вибуття із володіння, має право витребувати таке майно із чужого володіння.

Зазначений засіб захисту права власності - витребування майна із чужого незаконного володіння (віндикація) застосовується в тому випадку, коли власник фактично позбавлений можливості володіти і користуватися належною йому річчю, тобто коли річ незаконно вибуває із його володіння.

В силу дії наведеної норми, власник має право реалізувати своє право на захист шляхом звернення до суду з вимогою про витребування свого майна із чужого незаконного володіння із дотриманням вимог, передбачених Цивільним кодексом України.

При цьому, колегія суддів констатує, що із правового аналізу статті 387 Цивільного кодексу України вбачається, що у цій нормі йдеться про право власника на віндикаційний позов, тобто позов власника, який не володіє, до невласника, який незаконно володіє майном, про вилучення цього майна в натурі.

Віндикаційний позов захищає право власності в цілому, оскільки пред`являється у тих випадках, коли порушені права володіння, користування та розпорядження одночасно.

Сторонами у віндикаційному позові є власник речі, який не лише позбавлений можливості користуватися і розпоряджатися річчю, але вже й фактично нею не володіє, та незаконний фактичний володілець речі (як добросовісний, так і недобросовісний).

Важливою умовою звернення із віндикаційним позовом є відсутність між позивачем і відповідачем зобов`язально-правових відносин.

Під незаконним володінням розуміється фактичне володіння річчю, якщо воно не має правової підстави (володіння вкраденою річчю) або правова підстава якого відпала (минув термін дії договору найму), або правова підстава якого недійсна (володіння, установлене в результаті недійсного правочину).

Розглядаючи позовну вимогу про витребування земельної ділянки в межах доводів позовної заяви та заперечень апеляційної скарги (щодо неможливості витребувати земельних ділянок з огляду на не існування таких земельних ділянок як об`єктів речових прав) колегія суддів зауважує наступне.

Як встановлено рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 5 червня 2019 року справі №676/273/19, визнано недійсним наказ Позивача від 17 жовтня 2017 року №22-20820-СГ, яким затверджено проект землеустрою та надано у власність Третьої особи 1 земельну ділянку площею 2 га (кадастровий номер :05:001:0015) для ведення особистого селянського господарства.

У рішенні Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 5 червня 2019 року справі №676/273/19 встановлено, що: Третя особа 1 при зверненні до Позивача із заявою надала недостовірну інформацію про те, що не використала право на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства. Тобто на час отримання земельної ділянки кадастровий номер :05:001:0015 Третя особа 1 двічі використала своє право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в межах норм безоплатної передачі земельних ділянок, а тому наказ прийнятий з порушенням вимог частини 4 статті 116 Земельного кодексу України. Вказане рішення набрало законної сили 11 липня 2019 року.

Рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 5 червня 2019 року в справі №676/251/19 визнано недійсним наказ Позивача від 17 жовтня 2017 року №22-20852-СГ, яким затверджено проект землеустрою та надано у власність Третьої особи 2 земельну ділянку площею 2 га (кадастровий номер :05:001:0039) для ведення особистого селянського господарства.

У рішенні Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 5 червня 2019 року в справі №676/251/19 встановлено, що: Третя особа 2 при зверненні до Позивача із заявою надала недостовірну інформацію про те, що не використала право на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства. Тобто на час отримання земельної ділянки кадастровий номер :05:001:0039 Третя особа 2 двічі використала своє право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в межах норм безоплатної передачі земельних ділянок, а тому наказ прийнятий з порушенням вимог частини 4 статті 116 Земельного кодексу України. Вказане рішення набрало законної сили 11 липня 2019 року.

Рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 13 травня 2019 року в справі №676/247/19 визнано недійсним наказ Позивача №22-20879-СГ від 17 жовтня 2017 року, яким затверджено проект землеустрою та надано у власність Третьої особи 3 земельну ділянку загальною площею 2 га (кадастровий № :05:001:0069) для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться за межами населених пунктів Староушицької селищної ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області.

У рішенні Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 13 травня 2019 року в справі №676/247/19 встановлено, що: всупереч положень статей 116, 121 Земельного кодексу України, Третя особа 3 двічі безоплатно отримала у власність земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства, загальною площею 4,0 га.; 24 жовтня 2017 року третя особа 3, згідно договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Незнайко Є.В. №4311, відчужила Третій особі 4 земельну ділянку, загальною площею 2,00 га (кадастровий номер :05:001:0069) для ведення особистого селянського господарства. Рішення містить відмітку про набрання ним законної сили 14 червня 2019 року.

Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.

Відповідно до частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу.

Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії.

Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Лише згадувані, але такі, що не одержали оцінку суду, обставини не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають властивості преюдиціальності.

Відтак судові рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду від 5 червня 2019 року справі №676/273/19, від 5 червня 2019 року в справі №676/251/19, від 13 травня 2019 року в справі №676/247/19, які набрали законної сили не може бути поставлені під сумнів, а прийняте рішення не може їм суперечити. При цьому обставини, встановлені у рішеннях по справі №676/273/19, №676/251/19, №676/247/19 не потребують доказування.

Крім того, з інформації Відділу у Кам`янець-Подільському районі Міськрайонного управління у Кам`янець-Подільському районі та м. Кам`янець-Подільський Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області (від 26 жовтня 2020 року № 2055/419-20-0.171), Інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (від 21 листопада 2018 року, від 25 листопада 2019 року №190130883, від 25 листопада 2019 року №190125490, від 23 січня 2020 року №197335248) слідує, що ділянки з кадастровими номерами :05:001:0015, :05:001:0039, :05:001:0069 об`єднані Третьою особою 4 з раніше сформованими земельними ділянками у земельну ділянку площею 122 га із кадастровим номером :05:001:0141, яка була відчужена та зареєстрована за Відповідачем на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 14 грудня 2017 року №4928. У подальшому Відповідачем здійснено поділ земельної ділянки з кадастровим номером :05:001:0141, за наслідками якого утворені земельні ділянки площею 120 га кадастровий номер :05:001:0142 та площею 2 га кадастровий номер :05:001:0143, на які згодом 3 січня 2020 року зареєстровано право власності Відповідача.

В силу дії статті 330 Цивільного кодексу України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

У відповідності до статті 387 Цивільного кодексу України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

В силу дії пункту 3 частини 1 статті 388 Цивільного кодексу України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (пункт 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16).

В даній справі мова йде про правомірність витребування спірної землі від Відповідача, як останнього набувача майна (власність/оренда), незалежно від того, що первинний продаж відбувся на користь Третьої особи 1, Третьої особи 2, Третьої особи 3, Третьої особи 4.

З урахуванням вищенаведеного, оскільки ділянки з кадастровими номерами :05:001:0015, :05:001:0039, :05:001:0069 вибули з державної власності на підставі наказів Позивача, які визнано недійсними у судовому порядку рішеннями Кам`янець-Подільського міськрайонного суду відповідно від 3 травня 2019 року в справі №676/273/19, від 3 травня 2019 року в справі №676/251/19, від 13 травня 2019 року в справі №676/247/19 через їх незаконність, колегія суддів приходить до висновку, що вказані земельні ділянки вибули з володіння держави з порушенням установленого порядку, волі держави на таке вибуття не було, внаслідок чого право державної власності порушено.

Що ж до доводів апеляційної скарги Відповідача про те, що позовні вимоги про витребування у Відповідача земельних ділянок, порушуються права особи на мирне володіння майном, то апеляційним господарським судом враховується таке.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, останнє - характеризуватися доступністю для заінтересованих осіб, чіткістю, а наслідки його застосування мають бути передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ є випадок, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки - встановлюється відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Суспільний інтерес у поверненні спірної земельної ділянки до державної власності спрямований на задоволення соціальної потреби у відновленні законності становища, яке існувало до порушення права власності народу на землю.

Зважаючи на особливості принципів диспозитивності та змагальності у господарському процесі України, у цій справі неможливо вирішити питання щодо належної компенсації кінцевому набувачу землі з огляду на те, як останній розпорядився своїми процесуальними правами, а саме - не заявив відповідного зустрічного позову. Суд же, не має можливості розглянути не ініційовані сторонами питання та самостійно збирати докази для встановлення розміру означеної компенсації.

Крім того, колегія суддів констатує, що Цивільний кодекс України визначає механізм повного відшкодування заподіяних кінцевим набувачам збитків. Так, з урахуванням приписів частин третьої і четвертої статті 390 Цивільного кодексу України кінцевий набувач, який не заявив зустрічного позову у справі, може заявити до власника земельної ділянки позов про відшкодування здійснених з часу, з якого власникові належить право на їх повернення, необхідних витрат на утримання та збереження витребуваної земельної ділянки, а у разі здійснення поліпшень цієї ділянки, які не можна відокремити від неї без завдання їй шкоди, - позов про відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася вартість земельної ділянки.

Поміж тим, кінцевий набувач, із власності якого витребовується земельна ділянка, також не позбавлений можливості відновити свої права на підставі частини першої статті 661 Цивільного кодексу України, пред`явивши вимогу до осіб, в яких він придбав цю ділянку, про відшкодування збитків.

Аналогічна правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у справі №367/2022/15-ц від 29 травня 2019 року.

В той же час, у даній справі не має жодних об`єктивних відомостей, які б могли дозволити оцінити розмір шкоди, заподіяної Відповідачу, оскільки майновий тягар, і тягар розчарування у результаті задоволення позовних вимог і повернення спірної земельної ділянки власникові, може бути належно компенсований Відповідачу в іншому судовому процесі.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги про накладення арешту на спірну земельні ділянки, і що ухвалення рішення у справі № 924/183/20 вищевказаного арешту не скасовує, то колегія суддів вважає такі доводи безпідставними, оскільки, наявність/відсутність арешту не впливає на вирішення питання про витребування майна на користь власника і не скасовує пов`язаних з арештом обмежень щодо земельної ділянки.

Судова колегія констатує, що за наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права у загальному порядку. Після підтвердження цього права зазначена особа, як і титульний власник майна, у тому числі й особа, яка не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов`язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому статтями 174, 539 Кримінально процесуального кодексу України, до суду, що наклав арешт чи виніс рішення у кримінальній справі.

Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року в справі № 569/4374/16-ц.

При цьому матеріали справи не містять доказів про накладення арешту на спірні земельні ділянки.

В даному випадку, такий арешт не є перешкодою в задоволенні позовних вимог про витребування земельної ділянки, оскільки, як і накладений в межах кримінального провадження арешт, так і позов в цій господарській справі, направлені на захист інтересів держави, порушенні внаслідок вибуття з її власності земельної ділянки, поза її волею.

Колегією суддів не беруться до уваги посилання апелянта на висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі №335/12096/15-ц з огляду на їх нерелевантність обставинам даної справи.

Суд апеляційної інстанції констатує, що ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 21 березня 2018 року у справі № 686/4632/18, серед іншого, клопотання слідчого відділу розслідування злочинів у сфері господарської та службової діяльності СУ ГУ НП в Хмельницькій області, погодженого з прокурором прокуратури Хмельницької області, про накладення арешту на земельні ділянки задоволено. Накладено арешт з метою забезпечення збереження речових доказів, зокрема на земельні ділянки за межами населених пунктів Камянець-Подільського району Хмельницької області, які зареєстровані за Відповідачем, зокрема з кадастровим номером :05:001:0015, :05:001:0039, :05:001:0069.

Водночас, колегія суддів зазначає, що такий арешт був накладений за клопотанням слідчого, яке погоджено з Прокурором, з метою захистити інтереси держави, запобігти подальшому відчуженню таких земельних ділянок.

У справі №914/1671/17 Верховний Суд виходив з того, що чинним Господарським процесуальним кодексом України не передбачено можливості скасування арештів на майно, накладених в порядку, передбаченому Кримінальним процесуальним кодексом України, оскільки скасування арешту майна, яке застосовано в межах кримінального провадження, здійснюється лише в порядку, визначеному Кримінальним процесуальним кодексом України.

Так, за наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права власності у загальному порядку. Після підтвердження цього права зазначена особа як і титульний власник майна, у тому числі й особа, яка не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов`язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому статтями 174, 539 Кримінального процесуального кодексу України, до суду, що наклав арешт чи ухвалив вирок. При цьому згідно з пунктом 9 розділу XI "Перехідні положення" Кримінального процесуального кодексу України питання про зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено апеляційним господарським судом, спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за Кримінально-процесуальним кодексом України та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому Кримінальним процесуальним кодексом України 1960 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року в справі № 372/2904/17-ц) або Кримінальним процесуальним кодексом України 2012 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року в справі № 2-3392/11). Залежно від суб`єктного складу учасників цього спору його слід розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства.

Крім того, Відповідач, оскаржуючи судове рішення у справі, також посилається на неврахування місцевим господарським судом під час винесення оскаржуваного рішення, висновку, викладеного у постановах Верховного Суду від 18 грудня 2019 року в справі №522/1029/18 та від 04 липня 2018 року в справі №653/1096/16-ц, оскільки на час звернення прокурора до суду з вимогами про витребування земельної ділянки (віндикація) земельна ділянка, щодо повернення якої заявлено вимогу, не існує як об`єкт цивільного права через поділ та/або об`єднання.

Відтак, на переконання апелянта, земельна ділянка, щодо повернення якої заявлено вимогу, не існує як об`єкт цивільного права через поділ та/або об`єднання, станом на дату подання позову земельні ділянки, з кадастровими номерами :05:001:0015, :05:001:0039, :05:001:0069, кожна з яких загальною площею 2,0 га як об`єкти цивільного права припинені, відповідні кадастрові номери скасовано на підставі статті 27 Закону України "Про Державний земельний кадастр", реєстраційний розділ закрито, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Зважаючи на такі доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

У справі №522/1029/18, на яку посилається Відповідач, предметом позову була вимога про визнання недійсними договорів купівлі-продажу майнових прав, визнання за позивачем права власності на квартири, витребування із чужого незаконного володіння на користь позивача квартири, зобов`язання відповідачів не чинити позивачеві перешкоди у користуванні квартирами та виселення відповідачів з квартир.

Верховний Суд (постанова від 18 грудня 2019 року №522/1029/18) з посиланням на положення статті 387 Цивільного кодексу України, зокрема зазначив, що об`єктом позову про витребування майна із чужого незаконного володіння може бути річ, яка існує в натурі на момент подання позову. Якщо річ, перебуваючи в чужому володінні, видозмінилась, була перероблена чи знищена, застосовуються зобов`язально-правові способи захисту права власності відповідно до положень Цивільного кодексу України. Такі ж способи захисту застосовуються і до речей, визначених родовими ознаками, оскільки із чужого незаконного володіння може бути витребувана лише індивідуально визначена річ. Відповідно до положень частини 1 статті 184 Цивільного кодексу України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними.

Верховний Суд, змінюючи мотивувальну частину рішення суду першої інстанції про відмову у позові, зокрема в частині вимог про витребування з чужого незаконного володіння майна, виходив з того, що індивідуальні ознаки (загальна розрахункова площа, поверхи, планування), якими наділена квартира із будівельним номером №176, яка зазначена в оспорюваному договорі купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майно, не відповідають індивідуальним ознакам, притаманним квартирам із будівельним номером 176/1 (нині квартира 237/1) та будівельним номером 175/1 (нині квартира 237).

У справі №653/1096/16-ц предметом позову була вимога Генічеської міської ради Херсонської області до фізичних осіб про визнання відповідачів такими, що втратили право на проживання у службовій квартирі, виселення їх без надання іншого житлового приміщення, зобов`язання відповідачів знятися з реєстраційного обліку.

Верховний Суд (постанова від 04 липня 2018 року №653/1096/16-ц), зокрема зазначив, що, враховуючи специфіку речей в обороті, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку. Відповідно до частини 4 статті 334 Цивільного кодексу України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Тобто особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього повноваження власника, зокрема набуває і право володіння.

Водночас спосіб, в який земельні ділянки з кадастровими номерами :05:001:0015, :05:001:0039, :05:001:0069, вибули із власності держави, та наявність інших проваджень, у тому числі в господарських судах, свідчать про низку послідовних дій щодо отримання в приватну власність з державної власності земельних ділянок з одночасним вчиненням дій щодо унеможливлення подальшого повернення таких земельних ділянок (об`єднання та поділ земельних ділянок з метою присвоєння нових кадастрових номерів, зміна їх конфігурації).

Відтак, колегія суддів констатує, що формування земельних ділянок їх володільцем, зокрема, внаслідок поділу та/або об`єднання, з присвоєнням їм кадастрових номерів, зміною інших характеристик не впливає на можливість захисту права власності чи інших майнових прав у визначений цивільним законодавством спосіб.

У пункті 56 постанови від 29 травня 2019 року у справі №367/2022/15-ц Велика Палата Верховного Суду зауважила, що з огляду на приписи статей 387 і 388 Цивільного кодексу України, помилковими є висновки суду першої інстанції щодо неможливості витребування власником земельних ділянок, які були поділені та/або об`єднані. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно.

Функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Гарантування державою об`єктивності, достовірності, повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження й обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав є загальними засадами цієї реєстрації (пункт 1 частини першої статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

Цей припис слід розуміти так, що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.

На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем.

Відтак, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права".

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі №488/5027/14-ц.

Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16).

Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 Цивільного кодексу України.

Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 Цивільного кодексу України, є неефективними.

Таким чином, власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

Для витребування майна оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, визнання права власності на спірне майно не є ефективним способом захисту прав; при цьому позивач у межах розгляду справи про витребування майна з чужого володіння вправі посилатися, зокрема, на незаконність рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування, без заявлення вимоги про визнання його недійсним; таке рішення за умови його невідповідності закону не тягне правових наслідків, на які воно спрямоване.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі №19/028-10/13.

Враховуючи усе вищеописане в даній постанові, діючи в правовому полі статей 387 та 388 Цивільного кодексу України, колегія суддів прийшла до висновку щодо можливості витребування власником (державою) земельних ділянок, які були поділені та/або об`єднані, а формування земельних ділянок їх володільцем, зокрема, внаслідок поділу та/або об`єднання, з присвоєнням їм кадастрових номерів, зміною інших характеристик не впливає на можливість захисту права власності чи інших майнових прав у визначений цивільним законодавством спосіб.

При встановленні зазначених обставин, колегією суддів враховано правові позиції викладені Верховним Судом у складі колегії суддів судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у постанові від 10 грудня 2021 року у справі №924/454/20.

Що ж стосується пояснень представника Відповідача, які надійшли на адресу суду 6 квітня 2021 року, то колегія суддів зазначає, що вони за своєю суттю є доповненням апеляційної скарги, оскільки містять нові доводи в обґрунтування вимог апеляційної скарги, оскільки представник апелянта посилається на те, що враховуючи ухвали Хмельницького міськрайонного суду у кримінальному провадженні №0000195 від 13 вересня 2017 року, можна стверджувати, що оскаржувані земельні ділянки перебували на підставі державних актів на праві постійного користування у Третьої особи 4 та відповідне право постійного користування не припинялося, земельні ділянки із постійного користування не вилучалась, а тому Прокурором не підтверджено право звернення до суду з даним позовом саме в інтересах Позивача та право Позивача розпоряджатися спірними земельними ділянками на момент прийняття спірних наказів про передачу земельних ділянок у власність фізичним особам (том 3, а.с. 183-194).

Разом з тим, в силу положень частин 1, 2 статті 266 Господарського процесуального кодексу України особа, яка подала апеляційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на апеляційне оскарження. У разі доповнення чи зміни апеляційної скарги особа, яка подала апеляційну скаргу, повинна подати докази надіслання копій відповідних доповнень чи змін до апеляційної скарги іншим учасникам справи; в іншому випадку суд не враховує такі доповнення чи зміни.

Як вбачається з матеріалів справи, вищевказані пояснення з доповненнями до апеляційної скарги надійшли до суду апеляційної інстанції 6 квітня 2021 року, тобто після закінчення строку на апеляційне оскарження.

Статтею 118 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 119 Господарського процесуального кодексу України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

З огляду на те, що представник Відповідача подав вищевказані пояснення, що за своєю суттю є доповненням апеляційної скарги, поза межами строку на апеляційне оскарження, без заяви про поновлення пропущеного процесуального строку та доказів надіслання копій відповідних доповнень до апеляційної скарги іншим учасникам справи, суд апеляційної інстанції не враховує такі доповнення до апеляційної скарги, залишаючи їх без розгляду.

Додаткові пояснення представника Відповідача (адвоката Сергійчука Ю.В.) в яких останній зазначає, що Прокурор у даній справі мав звернутись із позовом в інтересах саме Третьої особи 4, колегія суддів вважає безпідставними, враховуючи наступне.

Відповідно до частини 4 статті 53 Господарського процесуального кодексу України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає в цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема, цивільних правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах.

Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (пункт 35 постанови від 27 лютого 2019 року у справі №761/3884/18). Тобто під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (пункт 27 постанови від 26 червня 2019 року у справі №587/430/16-ц).

За висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в пункті 69 постанови від 26 червня 2019 року у справі №587/430/16-ц, оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia (суд знає закони) під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Відповідно до частини четвертої статті 236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №755/10947/17, суди під час вирішення спору у подібних правовідносинах мають враховувати саме останню правову позицію.

Колегія суддів також звертається до правової позиції, викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 липня 2021 року у справі №911/2169/20, на розгляд якої було винесено питання щодо можливості подачі прокурором позову в інтересах держави в особі державного підприємства, відповідно до якої абзац третій частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" передбачає заборону здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов`язаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю засобів масової інформації, а також політичних партій, релігійних організацій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських об`єднань.

Заборона на здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, передбачена абзацом третім частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру", має застосовуватись з урахуванням положень абзацу першого частини третьої цієї статті, який передбачає, що суб`єкт, в особі якого прокурор може звертатись із позовом в інтересах держави, має бути суб`єктом владних повноважень, незалежно від наявності статусу юридичної особи.

Наявність державно-владних повноважень відокремлює органи державної влади від інших державних установ, які також утворюються державою для здійснення завдань і функцій держави, але, на відміну від органів державної влади не наділяються владними повноваженнями. Органи державної влади є складовою частиною державного апарату системи органів та осіб, які наділяються певними правами та обов`язками щодо реалізації державної влади. Водночас державні організації (установи, заклади), на відміну від державного органу, не мають державно-владних повноважень, не виступають від імені держави та є частиною механізму, а не апарату держави. Державна організація це створений державою колектив працівників чи службовців, що характеризується організаційною єдністю, а також наявністю нормативно визначених повноважень в одній зі сфер суспільних відносин. При цьому така організація має власний кошторис. Такий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 25 листопада 2020 року у справі №204/6292/18 (провадження №61-17873св19) та від 17 червня 2020 року у справі №204/7119/18 (провадження N 61-20542св19).

З урахуванням наведеного, оскільки Третя особа 4 не є органом державної влади чи місцевого самоврядування, як відповідно і не є вона суб`єктом владних повноважень, тому колегія суддів прийшла до висновку, що твердження Відповідача про необхідність звернення Прокурора до суду у даній справі в інтересах держави в особі Третьої особи 4 є безпідставним.

Водночас, колегія суддів оцінивши кожний доказ окрема а також в їх сукупності, подані зі сторони Прокурора та Відповідача, з метою дотримання основних принципів судочинства та балансу інтересів сторін, враховуючи встановлені судами обставини незаконного вибуття спірної земельної ділянки із власності держави, відсутність волі держави на вибуття з її володіння спірної земельної ділянки, прийшла до висновку, що вимоги Прокурора про витребування спірних земельних ділянок від кінцевого набувача є обгрунтованими та правомірними.

Враховуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний господарський суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог в цій частині та приймає рішення, яким витребовує у Відповідача та на користь держави в особі Позивача земельні ділянки з кадастровими номерами :05:001:0015, :05:001:0039, :05:001:0069.

Дане вчинено і місцевим господарським судом, а відтак суд залишає без змін оспорюване рішення.

Окрім того, Господарським судом Хмельницької області в даній справі, відмовлено в задоволенні позовної вимоги про скасування запису у Державному земельному кадастрі про державну реєстрацію земельних ділянок з кадастровими номерами :05:001:0142, :05:001:0143.

В той же час, колегія суддів зазначає, що Відповідач в своїй апеляційній скарзі не оспорює рішення в цій частині, що відповідно до норм процесуального права, а саме діючи в правовому полі статті 269 Господарського процесуального кодексу України (зважаючи на відсутність порушення норм процесуального права) не є підставою для перегляду апеляційний господарським судом законності рішення в цій частині.

Відповідно до пункту 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Пунктами 1 та 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Зазначені норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на Відповідача, згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись, статтями 226, 269, 270, 275, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-Еко-Граунд" на рішення Господарського суду Хмельницької області, від 10 грудня 2020 року в справі №924/183/20 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Хмельницької області, від 10 грудня 2020 року в справі №924/183/20 - залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

5. Справу №924/183/20 повернути Господарському суду Хмельницької області.

Повний текст постанови виготовлено 17 лютого 2022 року.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Грязнов В.В.