ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 лютого 2022 року Справа № 924/95/20

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Бучинська Г.Б. , суддя Філіпова Т.Л.

при секретарі судового засідання Пузирко В.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-Еко-Граунд" на рішення Господарського суду Хмельницької області від 7 грудня 2020 року в справі № 924/95/20 (суддя Вибодовський О.Д.)
час та місце ухвалення рішення: 7 грудня 2020 року; м. Хмельницький, майдан Незалежності, 1; вступна і резолютивна частина проголошена о 13:11 год; повний текст рішення складено 8 грудня 2020 року
за позовом керівника Кам`янець - Подільської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі
Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області
до
Відповідача 1: Товариства з обмеженою відповідальністю "ФОРК"
Відповідача 2: Товариства з обмеженою відповідальністю "Зарус - Інвест"
Відповідача 3: Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-Еко-Граунд"
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Державного підприємства "Староушицьке"
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_1
про витребування у Товариства з обмеженою відповідальністю "Зарус-Інвест" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-Еко-Граунд" на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області земельну ділянку з кадастровим номером :05:006:0062, загальною площею 2 га;
скасування записів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно на земельні ділянки з кадастровими номерами :05:006:0113, 0:05:006:0116, :05:006:0117
за участю представників сторін:
від Прокуратури - Безпалов А.В.;
від Позивача, Відповідача 1, Відповідача 2, Відповідача 3, Третьої особи 1, Третьої особи 2 - не з`явилися.

ВСТАНОВИВ:

Керівник Кам`янець - Подільської місцевої прокуратури (надалі Прокурор) звернувся в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області (надалі Позивач) в Господарський суд Хмельницької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФОРК» (надалі Відповідач 1), Товариства з обмеженою відповідальністю «Зарус-Інвест» (надалі - Відповідач 2), Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-Еко-Граунд" (надалі - Відповідач 3; за участю третьої особи яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: ОСОБА_1 (надалі Третя особа 1)) про:
· витребування у Відповідача 2 та Відповідача 3 на користь держави в особі Позивача земельної ділянки з кадастровим номером :05:006:0062, загальною площею 2 га, що розташована за межами населених пунктів Староушицької селищної ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області, в координатах, межах та конфігурації, що була передана відповідно до наказу Позивача від 17 жовтня 2017 року №22-20784-СГ Третій особі 1;

· скасування записів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності Відповідача 2 на земельні ділянки з кадастровими номерами :05:006:0113, 0:05:006:0116, :05:006:0117 припинивши право власності Відповідача 2 на ці земельні ділянки;

· скасування записів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно про державну реєстрацію права оренди Відповідача 3 на земельні ділянки з кадастровими номерами 0:05:006:0116, :05:006:0117 припинивши право оренди Відповідача 3 на ці земельні ділянки.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що земельна ділянка з кадастровим номером :05:006:0062 вибула з власності держави поза її волею, з грубим порушенням вимог чинного законодавства, насамперед через її набуття у приватну власність Третьої особи 1, яка приховала факт попередньої приватизації ним земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, а також з огляду на те, що на даний час право власності на спірну земельну ділянку зареєстроване за Відповідачем 2 та перебуває в оренді Відповідача 3, тому, на думку Прокурора, така земельна ділянка підлягає витребуванню в останніх на користь держави.

18 серпня 2020 року на адресу Господарського суду Хмельницької області надійшла заява про зміну предмета позову (том 1, а.с. 31-32).

Ухвалою Господарського суду Хмельницької області від 26 серпня 2020 року заяву Прокурора про зміну предмету позову задоволено.

Позовні вимоги викладено у наступній редакції:

· витребувати у Відповідача 2 та Відповідача 3 на користь держави в особі Позивача земельну ділянку з кадастровим номером :05:006:0062, загальною площею 2 га, що розташована за межами населених пунктів Староушицької селищної ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області, в координатах, межах та конфігурації, що була передана відповідно до наказу Головного управління Позивача від 17 жовтня 2017 року №22-20784-СГ Третій особі 1;

· скасувати записи в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності Відповідача 2 на земельні ділянки з кадастровими номерами :05:006:0113, 0:05:006:0116, :05:006:0117 припинивши право власності Відповідача 2 на ці земельні ділянки;

· скасувати записи в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно про державну реєстрацію права оренди Відповідача 3 на земельні ділянки з кадастровими номерами 0:05:006:0116, :05:006:0117 припинивши право оренди Відповідача 3 на ці земельні ділянки.

Також ухвалено повернути Прокуратурі 2102 грн надмірно сплачених судових витрат.

Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 7 грудня 2020 року (том 1, а.с. 185-190), позов задоволено. Витребувано у Відповідача 2 та Відповідача 3 на користь держави в особі Позивача земельну ділянку з кадастровим номером :05:006:0062, загальною площею 2 га, що була передана відповідно до наказу Позивача від 17 жовтня 2017 року №22-20784-СГ Третій особі 1. Скасовано записи в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності Відповідача 2 на земельні ділянки з кадастровими номерами :05:006:0113, 0:05:006:0116, :05:006:0117 припинивши право власності Відповідача 2 на ці земельні ділянки. Скасувано записи в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно про державну реєстрацію права оренди Відповідача 3 на земельні ділянки з кадастровими номерами 0:05:006:0116, :05:006:0117 припинивши право оренди Відповідача 3 на ці земельні ділянки.

Також даним рішенням покладено на Відповідача 1, Відповідача 2, Відповідача 3 витрати по сплаті судового збору в розмірі по 2802 грн на кожного.

При ухвалені вказаного рішення, суд першої інстанції виходив з того, що спірна земельна ділянка була передана у власність Третьої особи 1 на підставі наказу Позивача, який в подальшому визнано недійсним, а тому Третя особа 1 не мала права подальшого продажу спірної земельної ділянки, оскільки, як встановлено судом, передача їй даної землі здійснена на підставі надання нею недостовірної інформації про те, що не використала право на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства.

Місцевий господарський суд в своєму рішенні зазначив, що спірна земельна ділянка вибула з державної власності на підставі наказу Позивача від 17 жовтня 2017 року № 22-20784-СГ, який визнаного недійсним у судовому порядку згідно рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду від 11 липня 2019 року в справі № 676/149/19, через його незаконність, місцевий господарський суд в оскаржуваному рішенні прийшов до висновку, що волі держави на таке вибуття не було.

Також, місцевий господарський суд в своєму рішенні зазначив, що відхиляє доводи Відповідачів щодо накладення арешту на спірну земельну ділянку, оскільки ухвалення рішення у справі № 924/137/20 вищевказаного арешту не скасовує. При цьому, суд зазначив, що наявність/відсутність арешту не впливає на вирішення питання про витребування майна на користь власника і не скасовує пов`язаних з арештом обмежень щодо земельної ділянки.

Крім того, місцевим господарський судом зазначено, що на даний час земельні ділянки із кадастровими номерами 0:05:006:0116 площею 70 га та :05:006:0117 площею 2 га на підставі договору оренди землі від 13 березня 2018 року перебувають в оренді Відповідача 3, тому без скасування запису про реєстрацію права власності за Відповідачем 2 на земельні ділянки з кадастровими номерами :05:006:0113, 0:05:006:0116, :05:006:0117 та скасування запису про припинення права оренди Відповідача 3 на земельні ділянки з кадастровими номерами 0:05:006:0116, :05:006:0117, неможливо буде виконати рішення про витребування у Відповідача 2, Відповідача 3 на користь держави в особі Позивача спірної земельної ділянки. Тобто, місцевий господарський суд вказав, що не скасування запису про реєстрацію права власності та права оренди не призведе до реального виконання рішення суду та поновлення прав Позивача.

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, Відповідача 3 звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (том 2, а.с. 2-10), в якій просив скасувати рішення Господарського суду Хмельницької області та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Скаржник вважає, що рішення господарського суду є незаконним та таким, що прийнято з порушенням норм матеріального права. На підтвердження своїх доводів, скаржник вказує наступне.

На переконання апелянта суд першої інстанції помилково прийшов до висновку щодо дотримання Прокурором порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", для звернення до суду з відповідним позовом та наявності законних підстав для представництва прокурором інтересів держави в особі Позивача. Скаржник звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що станом на момент звернення до суду із даним позовом, об`єкт земельна ділянка, яку просить витребувати Прокурор, не існує як об`єкт цивільного права, її кадастровий номер скасований, окрім того, будь-яке право на неї не зареєстроване. Одночасно, спірна земельна ділянка як об`єкт права припинила своє існування у визначених для земельної ділянки з кадастровим номером :05:006:0062 межах, що в сукупності свідчить про відсутність індивідуальних ознак витребовуваного майна станом на даний час.

Крім того, апелянт зазначає, що з огляду на наявність накладеного в рамках кримінального провадження чинного арешту на земельні ділянки, в які входить спірне у даній справі майно, враховуючи, що завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про витребування майна з незаконного володіння Відповідачів.

Також, апелянт вказав, що з 16 січня 2020 року (до звернення Прокурора до суду із позовом) такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію закон не передбачає.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського від 18 січня 2021 року апеляційну скаргу Відповідача 3 залишено без руху, запропоновано апелянту протягом 10 днів із дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху, усунути недоліки, встановленні при поданні апеляційної скарги та надати суду докази доплати судового збору в розмірі 9459 грн.

1 лютого 2021 року на адресу Північно-західного апеляційного господарського надійшло клопотання представника Відповідача 3 про відкриття апеляційного провадження та подання платіжного доручення про доплату судового збору в розмірі 9459 грн (том 2, а.с. 26-27).

У зв`язку із перебуванням у відпустці головуючого судді Петухова М.Г. у період з 29 січня 2021 року по 12 лютого 2021 року (включно), на підставі розпорядження керівника апарату суду від 1 лютого 2021 року за №01-04/7 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №924/95/20 (том 1, а.с. 32-33).

Відповідно до Витягу з протоколу повторного розподілу судової справи між суддями було визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Василишин А.Р.; суддя Олексюк Г.Є., суддя Філіпова Т.Л..

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 5 лютого 2021 року поновлено Відповідачу 3 строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Хмельницької області від 7 грудня 2020 року; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Відповідача 3.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 22 лютого 2021 року проведення підготовчих дій закінчено; призначено розгляд апеляційної скарги на 12 березня 2021 року об 10:00 год.

22 лютого 2021 року від Позивача надійшли письмові пояснення, у яких зазначено, що враховується, що формування земельних ділянок їх володільцем, зокрема внаслідок поділу та/або об`єднання, з присвоєнням їм кадастрових номерів, зміною інших характеристик не впливає на можливість захисту права власності чи інших майнових прав у визначений цивільним законодавством спосіб (том 2, а.с. 44-45).

26 лютого 2021року на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду від представника Відповідача 3 надійшло клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду (том 2, а.с. 52).

2 березня 2021 року від Прокурора на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду надійшов відзив, в якому Прокурор просив залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення (том 2, а.с. 56-58). Листом від 11 грудня 2020 року № 05/1-986-18 Прокурор повідомив Позивача про намір здійснення представництва інтересів держави в суді шляхом звернення до господарського суду з позовною заявою в інтересах держави в особі Позивача про витребування на користь держави земельної ділянки та скасування записів в державному реєстрі.

10 березня 2021 року на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду надійшли письмові пояснення від представника Відповідача 3, в котрих представник вказав, що спірні земельні ділянки перебували на підставі державного акту на право постійного користування у Третьої особи 2 та відповідне право користування земельними ділянками не припинилося, а земельні ділянки не вилучалися у Третьої особи 3 на підставі статті 149 Земельного кодексу України (том 2, а.с. 76-77).

У зв`язку із перебуванням у відпустці судді-члена колегії Олексюк Г.Є. у період з 09 березня 2021 року по 12 березня 2021 року (включно), судове засідання у справі № 924/95/20, яке призначене на 12 березня 2021 року о 10:00 год. не відбулося.

Розпорядженням керівника апарата суду від 30 березня 2021 року на підставі службової записки головуючого судді від 30 березня 2021 року, з підстав, зазначених у службовій записці, було призначено заміну судді-члена колегії у даній справі.

Відповідно до Витягу з протоколу повторного розподілу судової справи між суддями було визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Василишин А.Р.; суддя Бучинська Г.Б., суддя Філіпова Т.Л..

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 30 березня 2021 року прийнято справу №924/95/20 до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Бучинська Г.Б., суддя Філіпова Т.Л.. Залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача Державне підприємство "Староушицьке" (надалі Третя особа 2). Задоволено клопотання представника Відповідача 3 про проведення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду Призначено розгляд апеляційної скарги на 9 квітня 2021 року об 16:00 год.

У зв`язку із перебуванням у відпустці судді-члена колегії Філіпової Т.Л. 9 квітня 2021 року судове засідання у справі №924/95/20, яке призначено на 9 квітня 2021 року не відбулося про що учасники справи були повідомленні у телефонному режимі та шляхом розміщення інформації на офіційні сторінці суду.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 12 квітня 2021 року розгляд апеляційної скарги призначено на 26 травня 2021 року об 14:00 год..

25 травня 2021 року від Відповідача 2 надійшло клопотання про зупинення провадження у справі №924/95/20 до завершення розгляду судовою палатою для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи №924/454/20 (з опублікуванням повного тексту постанови в означеній справі). Розгляд даного клопотання заявник просить здійснювати без його участі.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 26 травня 2021 року клопотання Відповідача 2 задоволено частково. Зупинено провадження у справі № 924/137/20 до закінчення розгляду судовою палатою для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи №924/454/20. Зобов`язано учасників справи повідомити Північно-західний апеляційний господарський суд про результати розгляду в касаційному порядку справи №924/454/20.

На адресу Північно-західного апеляційного господарського суду 28 грудня 2021 року надійшло клопотання Прокурора в порядку статті 230 Господарського процесуального кодексу України про поновлення провадження в справі (том 2, а.с. 148).

Листом Північно-західного апеляційного господарського суду 29 грудня 2021 року повідомлено Прокурора, що згідно відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень, вбачається відсутність повного тексту постанови судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 10 грудня 2021 року по справі №924/454/20 (в тому числі й резолютивної частини по ній).

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 31 січня 2022 року поновлено провадження за апеляційною скаргою Відповідача 2 на рішення господарського суду Хмельницької області від 7 грудня 2020 року у справі №924/95/20 та призначено розгляд апеляційної скарги на 9 лютого 2022 року. Забезпечено представнику Відповідача 3 участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду (том 2, а.с. 154).

В судове засідання від 9 лютого 2022 року представники Позивача, Відповідача 1, Відповідача 2, Відповідача 3, Третьої особи 1, Третьої особи 2, не з`явилися, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги були повідомлений у встановленому законом порядку.

Поряд з тим, частиною 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

В силу дії частини 1 статті 273 Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції розглядається протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі.

Разом з тим, суд констатує, що ухвалою суду від 31 січня 2022 року, сторони повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи (в розумінні частини 2 статті 120 ГПК України) та не викликалися (в розумінні частини 1 статті 120 ГПК України). З огляду на все вищевказане, колегія апеляційного господарського суду вбачає можливим розглядати дану апеляційну скаргу без участі представників Позивача, Відповідача 1, Відповідача 2, Відповідача 3, Третьої особи 1, Третьої особи 2 за наявними в матеріалах справи доказами та зважаючи на те, що в матеріалах справи міститься апеляційна скарга Відповідача 3. в котрій і висвітлена його позиція з приводу позовної заяви та винесеного рішення.

В судовому засіданні від 9 лютого 2022 року Прокурор заперечив проти доводів апеляційної скарги, та просив відмовити в її задоволенні при цьому залишити рішення місцевого господарського суду без змін. Вказавши, що оскільки спірна земельна ділянка вибула з державної власності на підставі наказу Позивача від 17 жовтня 2017 року № 22-20784-СГ, який визнаного недійсним у судовому порядку згідно рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду від 11 липня 2019 року в справі № 676/149/19, через його незаконність, волі держави на таке вибуття не було.

Дослідивши матеріали справи, апеляційну скаргу, заслухавши пояснення Прокурора, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу Відповідача 3 слід задоволити частково, рішення Господарського суду Хмельницької області скасувати в частині задоволення позовних вимог щодо скасування записів про державну реєстрацію та приймає в цій частині нове рішення, яким відмовляє в задоволенні позовних вимог про скасування записів про державну реєстрацію. В решті рішення Господарського суду Хмельницької області залишити без змін.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що наказом Позивача від 17 жовтня 2017 року №22-20784-СГ (згідно заяви Третьої особи 1) затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність зі зміною виду цільового призначення в межах категорії земель за основним цільовим призначенням землі сільськогосподарського призначення (кадастровий номер :05:006:0062). Змінено вид цільового призначення земельної ділянки з "для ведення фермерського господарства" на "для ведення особистого селянського господарства". Надано у власність Третій особі 1 земельну ділянку загальною площею 2,0000 га (кадастровий номер :05:006:0062) для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташовану за межами населених пунктів Староушицької селищної ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області (том 1, а.с. 49).

На підставі зазначеного наказу 21 жовтня 2017 року зареєстровано право власності Третьої особи 1 на вказану земельну ділянку.

У подальшому, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 26 жовтня 2017 року право власності на зазначену земельну ділянку за Третьою особою 1 припинено та 26 жовтня 2017 року зареєстровано за Відповідачем 1.

Відповідно до інформації Головного управління Держгеокадастру в Хмельницькій області шляхом об`єднання земельних ділянок, в тому числі з кадастровим номером :05:006:0062, утворено земельну ділянку з кадастровим номером 0:05:006:0113 площею 72 га, яке здійснено на підставі технічної документації із землеустрою щодо об`єднання земельних ділянок від 30 жовтня 2017 року, розробленої ТОВ Інститут землеустрою «ПРАВО НА ЗЕМЛЮ» за заявою Відповідача 1.

7 листопада 2017 року реєстратором Комунального підприємства «Подільський реєстраційний центр» Сахновецької сільської ради Староконстянтинівськогго району Хмельницької області Савченко М.Д., право власності на новоутворену земельну ділянку зареєстровано за Відповідачем 1.

14 грудня 2017 року на підставі договору купівлі-продажу право власності на земельну ділянку 0:05:006:0113 площею 72 га за Відповідачем 1 припинено та зареєстровано за Відповідачем 2.

3 січня 2018 року об`єкт нерухомого майна - земельну ділянку з кадастровим номером 0:05:006:0113 площею 72 га закрито шляхом поділу, право власності зареєстровано 3 грудня 2018 року та утворено земельні ділянки з кадастровими номерами 0:05:006:0116 площею 70 га та :05:006:0117 площею 2 га, котрі зареєстровано за Відповідачем 2.

На даний час земельні ділянки із кадастровими номерами 0:05:006:0116 площею 70 га та :05:006:0117 площею 2 га на підставі договору оренди землі від 13 березня 2018 року перебувають в оренді Відповідача 3 (том 1, а.с. 26-28).

Рішенням Кам`янець-Подільського, міськрайонного суду від 11 липня 2019 року по справа №676/149/19 визнано недійсним наказ Позивача від 17 жовтня 2017 року №22-20784-СГ, яким затверджено проект землеустрою та надано у власність Третьої особи 1 земельну ділянку площею 2 га (кадастровий номер 0:05:006:0062) для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться за межами населених пунктів Староушицької сільської ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області (том 1, а.с. 17-19).

Згідно Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Держаного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, Третя особа 1 на підставі наказу Держгеокадастру, отримала у приватну власність (право зареєстровано 21 вересня 2017 року) земельну ділянку площею 2 га (кадастровий номер :04:006:0025) для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Мар`янівської сільської ради Васильківського району Київської області.

Як вказує Прокурор, зазначене підтверджує, що Третя особа 1 на час отримання спірної земельної ділянки (наказ від 17 жовтня 2017 року №22-20784-СГ) вже використала своє право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в межах норм безоплатної передачі земельних ділянок для даного виду використання (18 вересня 2017 року №10-17316/15-17-сг).

Всупереч вимог статтей 116, 118, 121 Земельного кодексу України, Третя особа 1 приховала той факт, що раніше, на підставі наказу Позивача від 18 вересня 2017 року №10-17316/15-17-сг, Третя особа 1 фактично використала право на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства та надав недостовірну інформацію.

Враховуючи вказані вище обставини, рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду від 11 липня 2019 року по справі №676/149/19 визнано недійсним наказ Позивача від 17 жовтня 2017 року №22-20784-СГ.

На переконання Прокурора земельна ділянка площею 2 га (кадастровий номер :05:006:0062), що знаходиться за межами населених пунктів Староушицької селищної ради Кам`янець-Подільського району, вибула із земель державної власності внаслідок незаконного використання Третьою особою 1 права на повторну безоплатну, приватизацію земельних ділянок одного виду використання, тобто поза волею, власника цих земельних ділянок - держави в особі Позивача.

Прокурор вважаючи, що дана земельна ділянка вибула з власності держави поза її волею, з грубим порушенням вимог чинного законодавства, що на його думку є порушенням права власності, яке підлягає захисту, шляхом звернення в суд з позовом до Відповідача 1, Відповідача 2, Відповідача 3 про витребування земельної ділянки та скасування записів про проведену державну реєстрацію таких земельних ділянок, звернувся до місцевого господарського суду з відповідним позовом.

Суд апеляційної інстанції оцінюючи довід апеляційної скарги щодо підставності звернення Прокурора в інтересах держави в особі Позивача з даним позовом, то апеляційний господарський суд зазначає таке.

Статтею 6 Конституції України передбачено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом частини 3 статті 4 Господарського процесуального кодексу України до господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Статтею 53 Господарського процесуального кодексу України передбачено участь у судовому процесі органів та осіб, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. При цьому передумовою участі органів та осіб, зазначених у цій статті, в господарському процесі є набуття ними господарського процесуального статусу органів та осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, і наявність процесуальної правосуб`єктності, яка охоплює процесуальну правоздатність і процесуальну дієздатність.

Як зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суд від 26 травня 2020 року в справі №912/2385/18 (провадження №12-194гс19) прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.

Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Однак суд, вирішуючи питання щодо наявності підстав для представництва, не повинен установлювати саме протиправність бездіяльності компетентного органу чи його посадової особи. Частиною сьомою статті 23 Закону України "Про прокуратуру" передбачено, що в разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження. Таким чином, питання про те, чи була бездіяльність компетентного органу протиправною та які її причини, суд буде встановлювати за результатами притягнення відповідних осіб до відповідальності. Господарсько-правовий спір між компетентним органом, в особі якого позов подано прокурором в інтересах держави, та відповідачем не є спором між прокурором і відповідним органом, а також не є тим процесом, у якому розглядається обвинувачення прокурором посадових осіб відповідного органу у протиправній бездіяльності.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Частина 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 травня 2020 року в справі №912/2385/18 звернула увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави.

Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Як вбачається із позовної заяви, Прокурор зазначає, що земельна ділянка з кадастровим номером :05:006:0062 вибула з власності держави поза її волею, з грубим порушенням вимог чинного законодавства.

Листом від 16 вересня 2019 року за вих.№05/2-278 вих.-19 Заступник прокурора Хмельницької області звернувся до Позивача з проханням надати інформацію чи пред`явлено Управлінням позови з метою витребування (повернення) земельних ділянок (в т.ч. з кадастровим номером :05:006:0062) з незаконного володіння (том 1, а.с. 42-43).

30 вересня 2020 року Позивачем надано відповідь за вих.№10-22-0.6-5750/2-19, що ним не подано позову до суду відносно земельної ділянки з вказаним кадастровим номером (том 1, а.с. 44-47).

Листом від 11 грудня 2019 року за вих.№90-1871 вих.-19 Заступник керівника Кам`янець-Подільської місцевої прокуратури звернувся до Позивача з проханням повідомити про заходи, які вжито Управлінням з метою повернення земельних ділянок (в т.ч. з кадастровим номером :05:006:0062) з незаконного володіння, державної реєстрації прав на них за державою.

23 грудня 2019 року Позивачем надано відповідь за вих.№10-22-0.6-7613/2-19, про те, що ним не подано позову до суду відносно земельної ділянки з вказаним кадастровим номером.

21 січня 2020 року за №33-691вих-20 Прокуратурою винесено повідомлення в порядку статті 23 Закону України «Про прокуратуру» про встановлення підстав та намір здійснювати представництво інтересів держави в суді, зокрема, щодо земельної ділянки з кадастровим номером :05:006:0062.

31 січня 2020 року складена позовна заява в цій справі, яка 10 лютого 2020 року зареєстрована судом першої інстанції (том 1, а. с. 1).

Суд констатує, що у випадку, якщо компетентний орган (в даному випадку - Позивач) не був згідний з наявністю підстав для представництва прокурором, в тому числі і можливості самостійного звернення до суду, міг оскаржити такі дії Прокурора. Однак, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що Позивач заперечує звернення Прокурора з цим позовом до суду.

Поряд з тим, аналізуючи вищевказане листування суд апеляційної інстанції констатує факт того, що Прокурором надано достатньо часу Позивачу для вжиття відповідних заходів, а саме звернення з позовом, однак цього зроблено не було.

За таких обставин, враховуючи усе вищеописане та описане вище в даній справі (листування Прокурора і Позивача), колегія суддів приходить до висновку щодо дотримання Прокурором порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», для звернення до суду з відповідним позовом та наявності законних підстав для представництва Прокурором інтересів держави в особі Позивача.

Відтак, аналізуючи встановлені обставини справи та переглядаючи спірні правовідносини на предмет наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції приймає до уваги наступні положення діючого законодавства з урахуванням фактичних обставин справи.

Відповідно до статті 328 вказаного Кодексу: право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

В силу дії статей 319, 321, 658 Цивільного кодексу України: власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд; право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові.

За приписами статті 330 Цивільного кодексу України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо, відповідно до статті 388 цього Кодексу, майно не може бути витребуване у нього.

Статтею 387 Цивільного кодексу України визначено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Виходячи з аналізу статей 387, 388 Цивільного кодексу України, власник майна має право звернутися до суду з вимогою про захист права власності шляхом витребування свого майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Предмет доказування у справах за таким позовом становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, як-то факти, що підтверджують його право власності або інше суб`єктивне право титульного володільця на витребуване майно, факт вибуття майна з володіння позивача, наявність майна в натурі у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном. Власник вправі витребувати своє майно від особи, в якої воно фактично знаходиться у незаконному володінні. Тобто, в першу чергу, на підтвердження наявності в позивача суб`єктивного матеріального права на витребування майна з чужого незаконного володіння, він повинен надати суду відповідні належні докази, що підтверджують його право на зазначене майно.

Поза тим колегія суддів зазначає, що відповідно до положень статті 387 Цивільного кодексу України (яка, серед іншого, визначена підставою позову) власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Зі змісту наведених нормативних приписів убачається, що власник майна фактично позбавлений можливості володіти і користуватися цим майном внаслідок його незаконного вибуття із володіння, має право витребувати таке майно із чужого володіння.

Зазначений засіб захисту права власності - витребування майна із чужого незаконного володіння (віндикація) застосовується в тому випадку, коли власник фактично позбавлений можливості володіти і користуватися належною йому річчю, тобто коли річ незаконно вибуває із його володіння.

В силу дії наведеної норми власник має право реалізувати своє право на захист шляхом звернення до суду з вимогою про витребування свого майна із чужого незаконного володіння із дотриманням вимог, передбачених Цивільним кодексом України.

При цьому, колегія суддів констатує, що із правового аналізу статті 387 Цивільного кодексу України вбачається, що у цій нормі йдеться про право власника на віндикаційний позов, тобто позов власника, який не володіє, до невласника, який незаконно володіє майном, про вилучення цього майна в натурі.

Віндикаційний позов захищає право власності в цілому, оскільки пред`являється у тих випадках, коли порушені права володіння, користування та розпорядження одночасно.

Сторонами у віндикаційному позові є власник речі, який не лише позбавлений можливості користуватися і розпоряджатися річчю, але вже й фактично нею не володіє, та незаконний фактичний володілець речі (як добросовісний, так і недобросовісний).

Важливою умовою звернення із віндикаційним позовом є відсутність між позивачем і відповідачем зобов`язально-правових відносин.

Під незаконним володінням розуміється фактичне володіння річчю, якщо воно не має правової підстави (володіння вкраденою річчю) або правова підстава якого відпала (минув термін дії договору найму), або правова підстава якого недійсна (володіння, установлене в результаті недійсного правочину).

Розглядаючи позовну вимогу про витребування земельної ділянки в межах доводів позовної заяви та заперечень апеляційної скарги (щодо неможливості витребування земельної ділянки саме як об`єкта цивільних справ) колегія суддів зауважує наступне.

Наказом Позивача від 17 жовтня 2017 року № 22-20784-СГ затверджено проект землеустрою щодо відведення Третій особі 1 земельної ділянки у власність зі зміною виду цільового призначення в межах категорії земель за основним цільовим призначенням землі сільськогосподарського призначення (кадастровий номер :05:006:0062).

На підставі зазначеного наказу 21 жовтня 2017 року зареєстровано право власності Третьої особи 1 на вказану земельну ділянку.

У подальшому, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 26 жовтня 2017 року право власності на зазначену земельну ділянку за Третьою особою припинено та 26 жовтня 2017 року зареєстровано за Відповідачем 1.

Відповідно до інформації Головного управління Держгеокадастру в Хмельницькій області шляхом об`єднання земельних ділянок, в тому числі з кадастровим номером :05:006:0062, утворено земельну ділянку з кадастровим номером 0:05:006:0113 площею 72 га, яке здійснено на підставі технічної документації із землеустрою щодо об`єднання земельних ділянок від 30 жовтня 2017 року за заявою Відповідача 1.

7 листопада 2017 року реєстратором Комунального підприємства «Подільський реєстраційний центр» Сахновецької сільської ради Староконстянтинівського району Хмельницької області Савченко М.Д., право власності на новоутворену земельну ділянку зареєстровано за Відповідачем 1.

14 грудня 2017 року на підставі договору купівлі-продажу, право власності на земельну ділянку 0:05:006:0113 площею 72 га за Відповідачем 1 припинено та зареєстровано за Відповідачем 3.

3 січня 2018 року об`єкт нерухомого майна - земельну ділянку з кадастровим номером 0:05:006:0113 площею 72га закрито шляхом поділу, право власності зареєстровано 3 грудня 2018 року та утворено земельні ділянки з кадастровими номерами 0:05:006:0116 площею 70 га та :05:006:0117 площею 2 га, які зареєстровано за Відповідачем 2.

Водночас, як встановлено судом, земельні ділянки із кадастровими номерами 0:05:006:0116 площею 70 га та :05:006:0117 площею 2 га на підставі договору оренди землі від 13 березня 2018 року перебувають в оренді Відповідача 3 (рішення державного реєстратора КП «Подільський реєстраційний центр» Сахновецької сільської ради Старокостянтинівського району Хмельницької області Панасюк Н.К. від 16 березня 2018 року; том 1, а.с. 26-28).

Як встановлено в рішенні Кам`янець-Подільського міськрайонного суду від 11 липня 2019 року №676/149/19, яке набрало законної сили: Третя особа 1 при зверненні до Позивача із заявою, надала недостовірну інформацію про те, що не використала право на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства. Отже, земельна ділянка 2,00га, кадастровий номер :05:006:0062, що знаходиться за межами населених пунктів Староушицької селищної ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області, вибула із земель запасу державної власності внаслідок незаконного використання Третьою особою 1 права на повторну безоплатну приватизацію земельних ділянок одного виду використання.
Рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду від 11 липня 2019 року по справі №676/149/19 визнано недійсним наказ Позивача від 17 жовтня 2017 року №22-20784-СГ, яким затверджено проект землеустрою та надано у власність Третій особі 1 земельну ділянку площею 2 га (кадастровий номер 0:05:006:0062) для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться за межами населених, пунктів Староушицької сільської ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області.

Суд апеляційної інстанції констатує, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.

Відповідно до частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу.

Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії.

Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Лише згадувані, але такі, що не одержали оцінку суду, обставини не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають властивості преюдиціальності.

Відтак судове рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду від 11 липня 2019 року по справі №676/149/19, яке набрало законної сили не може бути поставлене під сумнів, а прийняте рішення не може йому суперечити, обставини, встановлені у рішення №676/149/19, не потребують доказування.

Водночас, як встановлено судом, на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 18 вересня 2017 року №10-17343/15-17-сг Третя особа 1 отримала у приватну власність (право зареєстровано 21 вересня 2017 року) земельну ділянку площею 2 га (кадастровий номер :04:006:0025) для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Мар`янівської сільської ради Васильківського району Київської області, що зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Держаного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

Зазначене підтверджує, що Третя особа 1 на час отримання спірної земельної ділянки (наказ від 17 жовтня 2017 року №22-20784-СГ) вже використала своє право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в межах норм безоплатної передачі земельних ділянок для даного виду використання (18 вересня 2017 року №10-17316/15-17-сг).

Водночас, всупереч вимог статей 116, 118, 121 Земельного кодексу України, при отриманні земельної ділянки на підставі наказу Позивача від 17 жовтня 2017 року №22-20784-СГ, Третя особа 1 приховала той факт, що раніше вже отримала земельну ділянку на підставі наказу від 18 вересня 2017 року №10-17316/15-17-сг чим фактично використала право на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства та надала недостовірну інформацію.

Вказані обставини свідчать про те, що спірна земельна ділянка була передана у власність Третьої особи 1 на підставі наказу Позивача, який в подальшому визнано недійсним. Таким чином, Третя особа 1 не мала права подальшого продажу спірної земельної ділянки, оскільки, як встановлено судом, передача їй даної землі здійснена на підставі надання недостовірної інформації про те, що Третьою особою 1 не використано право на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства. За таких обставин, земельна ділянка вибула із земель державної власності внаслідок незаконного використання Третьою особою 1 права на повторну безоплатну приватизацію земельних ділянок одного виду використання (рішення суду № 676/149/19)

У статті 330 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

В силу дії статті 387 Цивільного кодексу України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 Цивільного кодексу України).

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (пункт 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16).

В даній же справі мова йде про правомірність витребування спірної землі від Відповідача 2 та Відповідача 3, як останніх набувачів майна (власність/оренда), незалежно від того, що первинний продаж відбувся на користь Третьої особи 1.

Оскільки спірна земельна ділянка вибула з державної власності на підставі наказу Позивача від 17 жовтня 2017 року № 22-20784-СГ, визнаного недійсним у судовому порядку згідно рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду від 11 липня 2019 року в справі № 676/149/19 (номер провадження 2/676/619/19), через його незаконність, колегія суду приходить до висновку, що волі держави (в особі Позивача) на таке вибуття не було.

Що ж до доводів апеляційної скарги Відповідача 2 про те, що позовними вимогами про витребування у Відповідачів земельної ділянки, порушуються права особи на мирне володіння майном, то судом апеляційної інстанції враховується таке.
Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, останнє - характеризуватися доступністю для заінтересованих осіб, чіткістю, а наслідки його застосування мають бути передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ є випадок, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки - встановлюється відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Суспільний інтерес у поверненні спірної земельної ділянки до державної власності спрямований на задоволення соціальної потреби у відновленні законності становища, яке існувало до порушення права власності народу на землю.

Зважаючи на особливості принципів диспозитивності та змагальності у господарському процесі України, у цій справі неможливо вирішити питання щодо належної компенсації кінцевому набувачу землі з огляду на те, як останній розпорядився своїми процесуальними правами, а саме - не заявив відповідного зустрічного позову. Суд же, не має можливості розглянути не ініційовані сторонами питання та самостійно збирати докази для встановлення розміру означеної компенсації.

Крім того, колегія суддів констатує, що Цивільний кодекс України визначає механізм повного відшкодування заподіяних кінцевим набувачам збитків. Так, з урахуванням приписів частин третьої і четвертої статті 390 Цивільного кодексу України кінцевий набувач, який не заявив зустрічного позову у справі, може заявити до власника земельної ділянки позов про відшкодування здійснених з часу, з якого власникові належить право на їх повернення, необхідних витрат на утримання та збереження витребуваної земельної ділянки, а у разі здійснення поліпшень цієї ділянки, які не можна відокремити від неї без завдання їй шкоди, - позов про відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася вартість земельної ділянки.

Поміж тим, кінцевий набувач, із власності якого витребовується земельна ділянка, також не позбавлений можливості відновити свої права на підставі частини першої статті 661 Цивільного кодексу України, пред`явивши вимогу до осіб, в яких він придбав цю ділянку, про відшкодування збитків.

Аналогічна правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у справі №367/2022/15-ц від 29 травня 2019 року.

В той же час, у даній справі не має жодних об`єктивних відомостей, які б могли дозволити оцінити розмір шкоди, заподіяної Відповідачам, оскільки майновий тягар, і тягар розчарування у результаті задоволення позовних вимог і повернення спірної земельної ділянки власникові, може бути належно компенсований Відповідачам в іншому судовому процесі.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги про накладення арешту на спірну земельну ділянку, а ухвалення рішення у справі № 924/95/20 вищевказаного арешту не скасовує (оскільки його скасування може відбутися лише в порядку, визначеному статтею 174 Кримінально процесуального кодексу України), то колегія суддів вважає такі доводи безпідставними, оскільки, наявність/відсутність арешту не впливає на вирішення питання про витребування майна на користь власника і не скасовує пов`язаних з арештом обмежень щодо земельної ділянки.

Судова колегія констатує, що за наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права у загальному порядку. Після підтвердження цього права зазначена особа, як і титульний власник майна, у тому числі й особа, яка не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов`язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому статтями 174, 539 Кримінально процесуального кодексу України, до суду, що наклав арешт чи виніс рішення у кримінальній справі.

Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року в справі № 569/4374/16-ц.

В даному випадку, такий арешт не є перешкодою в задоволенні позовних вимог про витребування земельної ділянки, оскільки, як і накладений в межах кримінального провадження арешт, так і позов в цій господарській справі, направлені на захист інтересів держави, порушенні внаслідок вибуття з її власності земельної ділянки, поза її волею.

Колегією суддів не беруться до уваги посилання апелянта на висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі №335/12096/15-ц з огляду на їх нерелевантність обставинам даної справи.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 21 березня 2018 року у справі № 686/4632/18, серед іншого, клопотання слідчого відділу розслідування злочинів у сфері господарської та службової діяльності СУ ГУ НП в Хмельницькій області, погодженого з прокурором прокуратури Хмельницької області, про накладення арешту на земельні ділянки задоволено. Накладено арешт з метою забезпечення збереження речових доказів, зокрема на земельні ділянки за межами населених пунктів Камянець-Подільського району Хмельницької області, які зареєстровані за Відповідачем 1, зокрема з кадастровим номером :02:003:0133.

Колегія суддів зазначає, що такий арешт був накладений за клопотанням слідчого, яке погоджено з прокурором, з метою захистити інтереси держави, запобігти подальшому відчуженню таких земельних ділянок.

У справі №914/1671/17 Верховний Суд виходив з того, що чинним Господарським процесуальним кодексом України не передбачено можливості скасування арештів на майно, накладених в порядку, передбаченому Кримінальним процесуальним кодексом України, оскільки скасування арешту майна, яке застосовано в межах кримінального провадження, здійснюється лише в порядку, визначеному Кримінальним процесуальним кодексом України.

Так, за наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права власності у загальному порядку. Після підтвердження цього права зазначена особа як і титульний власник майна, у тому числі й особа, яка не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов`язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому статтями 174, 539 Кримінального процесуального кодексу України, до суду, що наклав арешт чи ухвалив вирок. При цьому згідно з пунктом 9 розділу XI "Перехідні положення" Кримінального процесуального кодексу України питання про зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим судом, спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за Кримінально-процесуальним кодексом України та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому Кримінальним процесуальним кодексом України 1960 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 372/2904/17-ц) або Кримінальним процесуальним кодексом України 2012 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2019 у справі № 2-3392/11). Залежно від суб`єктного складу учасників цього спору його слід розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства.

Крім того, Відповідач 2, оскаржуючи судове рішення у справі, також посилається на неврахування місцевим господарським судом під час винесення оскаржуваного рішення, висновку, викладеного у постановах Верховного Суду від 18 грудня 2019 року в справі №522/1029/18 та від 04 липня 2018 року в справі №653/1096/16-ц, оскільки на час звернення Прокурора до суду з вимогами про витребування земельної ділянки (віндикація) земельна ділянка, щодо повернення якої заявлено вимогу, не існує як об`єкт цивільного права через поділ та/або об'єднання (відтак, на переконання апелянта, земельна ділянка, щодо повернення якої заявлено вимогу, не існує як об`єкт цивільного права через поділ та/або об`єднання, станом на дату подання позову земельна ділянка, кадастровий номер 682245580:05:006:0062, загальною площею 2,0 га як об`єкт цивільного права припинена, відповідний кадастровий номер скасовано на підставі статті 27 Закону України "Про Державний земельний кадастр", реєстраційний розділ закрито, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог).

Зважаючи на такі доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідачем 2 передано у власність земельну ділянку загальною площею 2,00 га з кадастровим номером :05:006:0062, яка в подальшому увійшла до новоутвореної земельної ділянки з кадастровим номером 0:05:006:0113 площею 72 га.

3 січня 2018 року об`єкт нерухомого майна - земельну ділянку з кадастровим номером 0:05:006:0113 площею 72 га закрито шляхом поділу, право власності зареєстровано 3 грудня 2018 року та утворено земельні ділянки з кадастровими номерами 0:05:006:0116 площею 70 га та :05:006:0117 площею 2 га.

На даний час земельні ділянки із кадастровими номерами 0:05:006:0116 площею 70 га та :05:006:0117 площею 2 га на підставі договору оренди землі від 13 березня 2018 року перебувають в оренді Відповідача 3.

Відповідно до статті 16, частини 4 статті 25, частин 1, 2 статті 27 Закону України «Про Державний земельний кадастр», Порядку ведення Державного земельного кадастру, у разі об`єднання земельних ділянок, державна реєстрація та кадастровий номер земельної ділянки, яка увійшла у склад новоутвореної скасовуються, поземельна книга на неї закривається. Відомості про таку земельну ділянку у Державному земельному кадастрі набувають статусу архівних та зберігаються постійно. Натомість здійснюється державна реєстрація новоутвореної земельної ділянки, відкриття на неї нової Поземельної книги, присвоєння нового кадастрового номера.

У справі №522/1029/18, на яку посилається Відповідач 2, предметом позову була вимога про визнання недійсними договорів купівлі-продажу майнових прав, визнання за позивачем права власності на квартири, витребування із чужого незаконного володіння на користь позивача квартири, зобов`язання відповідачів не чинити позивачеві перешкоди у користуванні квартирами та виселення відповідачів з квартир.

Верховний Суд (постанова від 18 грудня 2019 року №522/1029/18) з посиланням на положення статті 387 Цивільного кодексу України, зокрема зазначив, що об`єктом позову про витребування майна із чужого незаконного володіння може бути річ, яка існує в натурі на момент подання позову. Якщо річ, перебуваючи в чужому володінні, видозмінилась, була перероблена чи знищена, застосовуються зобов`язально-правові способи захисту права власності відповідно до положень Цивільного кодексу України. Такі ж способи захисту застосовуються і до речей, визначених родовими ознаками, оскільки із чужого незаконного володіння може бути витребувана лише індивідуально визначена річ. Відповідно до положень частини 1 статті 184 Цивільного кодексу України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними.

Верховний Суд, змінюючи мотивувальну частину рішення суду першої інстанції про відмову у позові, зокрема в частині вимог про витребування з чужого незаконного володіння майна, виходив з того, що індивідуальні ознаки (загальна розрахункова площа, поверхи, планування), якими наділена квартира із будівельним номером №176, яка зазначена в оспорюваному договорі купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майно, не відповідають індивідуальним ознакам, притаманним квартирам із будівельним номером 176/1 (нині квартира 237/1 ) та будівельним номером 175/1 (нині квартира 237 ).

У справі №653/1096/16-ц предметом позову була вимога Генічеської міської ради Херсонської області до фізичних осіб про визнання відповідачів такими, що втратили право на проживання у службовій квартирі, виселення їх без надання іншого житлового приміщення, зобов`язання відповідачів знятися з реєстраційного обліку.

Верховний Суд (постанова від 04 липня 2018 року №653/1096/16-ц), зокрема зазначив, що, враховуючи специфіку речей в обороті, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку. Відповідно до частини 4 статті 334 Цивільного кодексу України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Тобто особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього повноваження власника, зокрема набуває і право володіння.

Водночас спосіб, в який земельна ділянка, кадастровий номер :05:006:0062, вибула із власності держави, та наявність інших проваджень, у тому числі в господарських судах, свідчать про низку послідовних дій щодо отримання в приватну власність з державної власності земельних ділянок з одночасним вчиненням дій щодо унеможливлення подальшого повернення таких земельних ділянок (об`єднання та поділ земельних ділянок з метою присвоєння нових кадастрових номерів, зміна їх конфігурації).

Відтак, колегія суддів констатує, що формування земельних ділянок їх володільцем, зокрема, внаслідок поділу та/або об`єднання, з присвоєнням їм кадастрових номерів, зміною інших характеристик не впливає на можливість захисту права власності чи інших майнових прав у визначений цивільним законодавством спосіб.

У пункті 56 постанови від 29 травня 2019 року у справі №367/2022/15-ц Велика Палата Верховного Суду зауважила, що з огляду на приписи статей 387 і 388 Цивільного кодексу України, помилковими є висновки суду першої інстанції щодо неможливості витребування власником земельних ділянок, які були поділені та/або об`єднані. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно.

Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 Цивільного кодексу України.

Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 Цивільного кодексу України, є неефективними.

Таким чином, власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

Для витребування майна оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, визнання права власності на спірне майно не є ефективним способом захисту прав; при цьому позивач у межах розгляду справи про витребування майна з чужого володіння вправі посилатися, зокрема, на незаконність рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування, без заявлення вимоги про визнання його недійсним; таке рішення за умови його невідповідності закону не тягне правових наслідків, на які воно спрямоване.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі №19/028-10/13.

Враховуючи усе вищеописане в даній постанові, діючи в правовому полі статей 387 та 388 Цивільного кодексу України, колегія суддів прийшла до висновку щодо можливості витребування власником (державою) земельних ділянок, які були поділені та/або об`єднані, а формування земельних ділянок їх володільцем, зокрема, внаслідок поділу та/або об`єднання, з присвоєнням їм кадастрових номерів, зміною інших характеристик не впливає на можливість захисту права власності чи інших майнових прав у визначений цивільним законодавством спосіб.

При встановленні зазначених обставин, колегією суддів враховано правові позиції викладені Верховним Судом у складі колегії суддів судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у постанові від 10 грудня 2021 року у справі №924/454/20.

Що ж стосується пояснень представника Відповідача 3, які надійшли на адресу суду 10 березня 2021 року (том 2, а.с. 75-77), колегія суддів зазначає, що вони за своєю суттю є доповненням апеляційної скарги, оскільки містять нові доводи в обґрунтування вимог апеляційної скарги, оскільки представник апелянта посилається на те, що враховуючи ухвали Хмельницького міськрайонного суду у кримінальному провадженні №0000195 від 13 вересня 2017 року, можна стверджувати, що оскаржувані земельні ділянки перебували на підставі державних актів на праві постійного користування у Третьої особи 2 та відповідне право постійного користування не припинялося, земельні ділянки із постійного користування не вилучалась, а тому Прокурором не підтверджено право звернення до суду з даним позовом саме в інтересах Позивача та право Позивача розпоряджатися спірними земельними ділянками на момент прийняття спірних наказів про передачу земельних ділянок у власність фізичним особам.

Разом з тим, в силу положень частин 1, 2 статті 266 Господарського процесуального кодексу України особа, яка подала апеляційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на апеляційне оскарження. У разі доповнення чи зміни апеляційної скарги особа, яка подала апеляційну скаргу, повинна подати докази надіслання копій відповідних доповнень чи змін до апеляційної скарги іншим учасникам справи; в іншому випадку суд не враховує такі доповнення чи зміни.

Як вбачається з матеріалів справи, вищевказані пояснення з доповненнями до апеляційної скарги надійшли до суду апеляційної інстанції 10 березня 2021 року, тобто після закінчення строку на апеляційне оскарження.

Статтею 118 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 119 Господарського процесуального кодексу України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

З огляду на те, що представник Відповідача 3 подав вищевказані пояснення, що за своєю суттю є доповненням апеляційної скарги, поза межами строку на апеляційне оскарження, без заяви про поновлення пропущеного процесуального строку та доказів надіслання копій відповідних доповнень до апеляційної скарги іншим учасникам справи, суд апеляційної інстанції не враховує такі доповнення до апеляційної скарги.

Додаткові пояснення представника Відповідача 3 (адвоката Сергійчука Ю.В.) в яких останній зазначає, що Прокурор у даній справі мав звернутись із позовом в інтересах саме Третьої особи 2, колегія суддів вважає безпідставними, враховуючи наступне.

Відповідно до частини 4 статті 53 Господарського процесуального кодексу України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає в цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема, цивільних правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах.

Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (пункт 35 постанови від 27 лютого 2019 року у справі №761/3884/18). Тобто під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (пункт 27 постанови від 26 червня 2019 року у справі №587/430/16-ц).

За висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в пункті 69 постанови від 26 червня 2019 року у справі №587/430/16-ц, оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia (суд знає закони) під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Відповідно до частини четвертої статті 236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №755/10947/17, суди під час вирішення спору у подібних правовідносинах мають враховувати саме останню правову позицію.

Колегія суддів також звертається до правової позиції, викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 липня 2021 року у справі №911/2169/20, на розгляд якої було винесено питання щодо можливості подачі прокурором позову в інтересах держави в особі державного підприємства, відповідно до якої абзац третій частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" передбачає заборону здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов`язаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю засобів масової інформації, а також політичних партій, релігійних організацій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських об`єднань.

Заборона на здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, передбачена абзацом третім частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру", має застосовуватись з урахуванням положень абзацу першого частини третьої цієї статті, який передбачає, що суб`єкт, в особі якого прокурор може звертатись із позовом в інтересах держави, має бути суб`єктом владних повноважень, незалежно від наявності статусу юридичної особи.

Наявність державно-владних повноважень відокремлює органи державної влади від інших державних установ, які також утворюються державою для здійснення завдань і функцій держави, але, на відміну від органів державної влади не наділяються владними повноваженнями. Органи державної влади є складовою частиною державного апарату системи органів та осіб, які наділяються певними правами та обов`язками щодо реалізації державної влади. Водночас державні організації (установи, заклади), на відміну від державного органу, не мають державно-владних повноважень, не виступають від імені держави та є частиною механізму, а не апарату держави. Державна організація це створений державою колектив працівників чи службовців, що характеризується організаційною єдністю, а також наявністю нормативно визначених повноважень в одній зі сфер суспільних відносин. При цьому така організація має власний кошторис. Такий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 25 листопада 2020 року у справі №204/6292/18 (провадження №61-17873св19) та від 17 червня 2020 року у справі №204/7119/18 (провадження N 61-20542св19).

З урахуванням наведеного, оскільки Третя особа 2 не є органом державної влади чи місцевого самоврядування, як відповідно і не є вона суб`єктом владних повноважень, тому колегія суддів прийшла до висновку, що твердження Відповідача 3 про необхідність звернення Прокурора до суду у даній справі в інтересах держави в особі Третьої особи 2 є безпідставним.

Водночас, колегія суддів оцінивши кожний доказ окрема а також в їх сукупності, подані зі сторони Прокурора та Відповідача 1, Відповідача 2, Відповідача 3 з метою дотримання основних принципів судочинства та балансу інтересів сторін, враховуючи встановлені судами обставини незаконного вибуття спірної земельної ділянки із власності держави, відсутність волі держави на вибуття з її володіння спірної земельної ділянки, прийшла до висновку, що вимоги Прокурора про витребування спірної земельної ділянки від кінцевого набувача є обгрунтованими та правомірними.

Враховуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний господарський суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог в частині витребування земельної ділянки та приймає рішення, яким витребовує у Відповідача 2 та Відповідача 3 на користь держави в особі Позивача земельну ділянку з кадастровим номером :05:006:0062, загальною площею 2 га.,

Дане вчинено і місцевим господарським судом, а відтак суд залишає без змін оспорюване рішення в цій частині.

Що ж стосується позовних вимог про скасування записів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності Відповідача 2 та Відповідача 3 на земельні ділянки з кадастровими номерами :05:006:0113, 0:05:006:0116, :05:006:0117, то колегія суддів зазначає наступне.

Колегія суду констатує, що з 16 січня 2020 року такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачав. У пункті 3 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» унормовано, що судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому» до набрання чинності цим Законом.

Отже, за змістом цієї правової норми виконанню підлягають виключно судові рішення: про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не належить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, тому починаючи з 16 січня 2020 року цей спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Аналогічна правова позиція наведена в постанові Верховного Суду від 10 листопада 2021 року всправі № 361/3659/18 та в постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 23 червня 2020 року в справі № 906/516/19.

Функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Гарантування державою об`єктивності, достовірності, повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження й обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав є загальними засадами цієї реєстрації (пункт 1 частини першої статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").
Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").
Цей припис слід розуміти так, що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.
На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем.
Відтак, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі №488/5027/14-ц.

Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Аналогічна позиція, наведена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року в справі №183/1617/16.

Тобто, підсумовуючи усе вищеописане колегія суддів зазначає, що з 16 січня 2020 року (до звернення прокурора до суду із позовом) такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію закон не передбачає.

Приймаючи таке рішення Північно-західний апеляційний господарський суд скасовує рішення місцевого господарського суду в частині задоволення позовних вимог щодо скасування записів про державну реєстрацію земельних ділянок та приймає в цій частині нове рішення, яким відмовляє в задоволенні позовних вимог в цій частині, задовільняючи апеляційну скаргу Відповідач 3 в цій частині.

Крім того, колегія суддів наголошує на тому, що ухвалою Господарського суду Хмельницької області від 26 серпня 2020 року заяву Прокурора про зміну предмету позову задоволено. Також, даною ухвалою повернуто Прокуратурі 2102 грн надмірно сплачених судових витрат. Відтак, враховуючи сплату прокурором при поданні позовної заяви в розмірі 8408 грн на підставі платіжного доручення №43 від 23 січня 2020 року (том 1, а.с. 16), зважаючи на повернення судового збору в розмірі 2102 грн, в даній справі залишився судовий збір (за розгляд трьох позовних вимог в господарському суді) в розмірі 6306 грн. В той же час, при винесенні оскаржуваного судового рішення, під час розподілу судових витрат зі спати судового збору, судом першої інстанції було помилково покладено, з урахуванням уже повернуто судового збору в розмірі 2102 грн, на кожного із Відповідача судовий збір в розмірі по 2802 грн 60 коп, що в сукупності становить 8407 грн 80 коп..

В той же час, апеляційний господарський суд в даній постанові відмовив Прокурору в задоволенні двох позовних вимог (з трьох, що розглядалися), задоволивши частково апеляційну скаргу Відповідача 3.

З огляду на вказане, апеляційний господарський суд змінив розподіл судових витрат в суді першої інстанції, розподіливши витрати в залежності від задоволення позовних вимог (про витребування земельної ділянки) пропорційно на Відповідача 1, Відповідача 2, Відповідача 3.

З огляду на усе вищевказане у даній постанові, Північно-західний апеляційний господарський суд, вважає подану Відповідачем 3 апеляційну скаргу підставною та обгрунтованою в частині задоволення позовних вимог щодо скасування записів про державну реєстрацію земельних ділянок, а саме щодо відсутності такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію.

Разом з тим, суд змінює в частині розподілу судових витрат та скасовує рішення Господарського суду Хмельницької області в частині задоволення позовних вимог щодо скасування записів про державну реєстрацію земельних ділянок та приймає в цій частині нове рішення, яким відмовляє в задоволенні позовних вимог про скасування записів про державну реєстрацію земельних ділянок. В решті рішення Господарського суду Хмельницької області від 7 грудня 2021 року в справі № 902/95/21 залишає без змін.

Згідно частини 1 статті 269 Господарського процесуального кодексу України: суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Водночас, Північно-західний апеляційний господарський суд приходить до висновку про неправильне застосування норм матеріального права та невідповідність висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції обставинам справи, що в силу дії пунктів 1, 2 та 3 частини 1 статті 277 ГПК України є підставою для скасування оспорюваного рішення на підставі пункту 2 частини 1 статті 275 ГПК України.

Судові витрати, в силу дії приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України, підлягають стягненню з Прокурора на користь Відповідача 3 за розгляд апеляційної скарги в розмірі 6306 грн, з огляду на задоволення скарги щодо стягнення двох немайнових вимог про скасування записів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно.
Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-Еко-Граунд" на рішення Господарського суду Хмельницької області від 7 грудня 2020 року в справі №924/95/20 - задоволити частково.
2. Рішення Господарського суду Хмельницької області від 7 грудня 2020 року в справі №924/95/20 змінити в частині розподілу судових витрат та скасувати в частині задоволення позовних вимог про скасування записів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно Товариства з обмеженою відповідальністю "Зарус-Інвест" на земельні ділянки з кадастровими номерами :05:006:0113, 0:05:006:0116, :05:006:0117 та Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-Еко-Граунд" на земельні ділянки з кадастровими номерами 0:05:006:0116, :05:006:0117.
3. Викласти резолютивну частину рішення Господарського суду Хмельницької області від 7 грудня 2020 року в справі №924/95/20 в наступній редакції:
"1. Позов задоволити частково.
2. Витребувати у Товариства з обмеженою відповідальністю «Зарус-Інвест» (м. Київ, вул. Мала Житомирська, 9-Б, ) та Товариства з обмеженою відповідальністю Агро-Еко-Граунд (с.Колодіївка, вул. Центральна,7 Кам`янець-Подільського району Хмельницької області, ) на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області () земельну ділянку з кадастровим номером :05:006:0062, загальною площею 2 га, що розташована за межами населених пунктів Староушицької селищної ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області, в координатах, межах та конфігурації, що була передана відповідно до наказу Головного управління Держгеокадастру в Хмельницькій області від 17 жовтня 2017 року №22-20784-СГ Рябову А.С..
3. В задоволенні решти позову відмовити.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Зарус-Інвест" (м. Київ, вул. Мала Житомирська, 9-Б, ) на користь Хмельницької обласної прокуратури (м. Хмельницький, провулок Військоматський, 3, , р/р UA 0002814, в ДКСУ м. Київ, МФО 820172, код класифікації видатків бюджету 2800) 700 грн 67 коп. витрат по оплаті судового збору за подання позовної заяви.
5. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-Еко-Граунд" (с. Колодіївка, вул. Центральна, 7 Кам`янець-Подільського району Хмельницької області, ) на користь Хмельницької обласної прокуратури (м. Хмельницький, провулок Військоматський, 3, , р/р UA 0002814, в ДКСУ м. Київ, МФО 820172, код класифікації видатків бюджету 2800) 700 грн 67 коп. витрат по оплаті судового збору за подання позовної заяви.
6. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ФОРК ", (01004, м. Київ, вул. Крутий Узвіз, буд. 6/2 "А", ) на користь Хмельницької обласної прокуратури (м. Хмельницький, провулок Військоматський, 3, , р/р UA 0002814, в ДКСУ м. Київ, МФО 820172, код класифікації видатків бюджету 2800) 700 грн 67 коп. витрат по оплаті судового збору за подання позовної заяви."
4. В решті рішення Господарського суду Хмельницької області від 7 грудня 2020 року в справі № 924/95/20 - залишити без змін.
5. Стягнути з Хмельницької обласної прокуратури (м. Хмельницький, провулок Військоматський, 3, , р/р UA 0002814, в ДКСУ м. Київ, МФО 820172, код класифікації видатків бюджету 2800) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-Еко-Граунд" (с. Колодіївка, вул. Центральна, 7 Кам`янець-Подільського району Хмельницької області, ) 3153 грн судового збору за розгляд апеляційної скарги.
6. Доручити Господарському суду Хмельницької області видати відповідні накази.
7. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
8. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.
9. Справу №924/95/20 повернути Господарському суду Хмельницької області.
Повний текст постанови виготовлено 14 лютого 2022 року.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Філіпова Т.Л.