ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2022 року Справа №903/600/21

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Демидюк О.О., суддя Павлюк І.Ю. , суддя Савченко Г.І.

при секретарі судового засідання - Єфімчук А.І.

за участю представників сторін:

позивач - Пахолко Л.П., паспорт № НОМЕР_1 від 01.09.1997

ТзОВ "Луцьккооптранс" - Сорока В.Г., ордер № 1005657 серія ВК від 04.02.2022

Волинської обласної спілки споживчих товариств - Сорока В.Г., ордер №1005657 від 07.02.2022

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Пахолко Любомира Петровича на рішення Господарського суду Волинської області від 11.11.2021 р. у справі №903/600/21 (суддя Войціховський В.А., повний текст рішення складено 22.11.2021 р.)

за позовом Фізичної особи-підприємця Пахолка Любомира Петровича, с. Гаразджа

до відповідачів:

1) Волинської обласної спілки споживчих товариств, м. Луцьк

2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Лютіка", м. Луцьк

3) Товариства з обмеженою відповідальністю "КООП Луцьк", м. Луцьк

4) Товариства з обмеженою відповідальністю "Луцьккооптранс", м. Луцьк

про скасування реєстрації права власності та усунення перешкод в користуванні майном

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Волинської області від 11.11.2021 в позові відмовлено. Судове засідання для вирішення питання про розподіл судових витрат після ухвалення рішення по суті позовних вимог, згідно клопотання представника ТОВ "Луцьккооптранс" адвоката Сороки В.Г. призначено на 24.11.2021 року на 10:00 год.

Рішення мотивоване тим, що заявлених позовних вимог у даній справі не здатне забезпечити захист прав позивача як власника майна, оскільки як встановлено матеріалами справи та не заперечується позивачем, останній не є власником майна, а задоволення позовних вимог не призведе до отримання позивачем відповідного відшкодування, адже такі вимоги не заявлялися.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову. Вирішити питання розподілу судових витрат.

Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції винесене прийняте з порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права.

Апелянт зазначає, що самочинно побудований магазин не може бути об`єктом цивільних прав, зокрема, об`єктом договорів купівлі-продажу, що спростовує висновок суду, що відповідач - ТОВ "Луцьккооптранс" законно набув право власності на підставі нотаріально посвідченого договору.

На думку скаржника, місцевий господарський суд безпідставно прийшов до висновку, що оскільки нотаріально посвідчений договір на підставі якого ТОВ "Луцьккооптранс" зареєстрував право власності недійсним не визнавався, отже останній є законним власником магазину.

Скаржник вважає, що незаконність набуття права власності Волинською облспоживспілкою на спірний магазин є беззаперечним фактом встановленим Львівським апеляційним адміністративним судом у постанові від 07.12.2015. Апелянт зазначає, що оскільки Постанова Львівського апеляційного адміністративного суду від 07.12.2015 не виконана, свідченням чого є відмова Державного реєстратора, яка наявна у матеріалах справи, позаяк не скасоване свідоцтво про право власності Волинської облспоживспілки, витребування майна в силу положень статті 376 Цивільного Кодексу є неможливим, а тому єдиним ефективним способом захисту інтересу є знесення спірного магазину.

Скаржник вважає, що виникає необхідність скасування державної реєстрації прав за ТОВ "Лютіка", ТОВ "КООП Луцьк", Волинською облспоживспілкою, оскільки без такого скасування, у разі припинення речових прав ТОВ "Луцьккооптранс" на магазин, будуть автоматично поновлюватись записи про речові права ТОВ "Лютіка".

На думку скаржника, суд безпідставно дійшов висновку, що рішення господарського суду Волинської області у справі №6/ 32 -71 про повернення майна переданого за недійсним правочином було підставою для реєстрації права власності на магазин за Волинською облспоживспілкою, оскільки облспоживспілка набула право власності на магазин на підставі свідоцтва про право власності виданого на виконання протиправного рішення Луцької міської ради, що встановлено постановою Львівського апеляційного адміністративного суду.

Звертає увагу суду, що ФОП Пахолко Л.П. як особа яка побудувала з власних матеріалів, позбавлений можливості отримати в користування земельну ділянку під зведене будівництво, відтак наслідком задоволення позовних вимог була б можливість демонтувати самочинно збудоване майно. Виконання робіт із знесення спірного магазину можливе лише після припинення права власності та виселення відповідача, - ТОВ "Луцьккооптранс".

Апелянт зазначає, що правоустановчий документ Волинської облспоживспілки - Рішення Луцької міської ради, визнане протиправним та скасоване 07.12.2015, що виключає можливість стягнення витрат на будівництво з Волинської облспоживспілки, як користувача земельної ділянки. Відтак, на думку скаржника, єдиним шляхом врегулювання спору є застосування наслідків самочинного будівництва, а саме знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво.

Крім того, апелянт зазначає, що місцевий господарський суд надав перевагу виключно доказам сторони відповідача - ТОВ "Луцьккооптранс", зокрема, договору купівлі продажу укладеного між ТОВ "Лютіка" та ТОВ "Луцьккооптранс", на підставі якого відбулась реєстрація права власності на приміщення спірного магазину, та зазначив що останній недійсним не визнавався, відтак ТОВ "Луцьккооптранс" є законним власником магазину. Проте, з огляду на самочинність будівництва магазину та Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду, ТОВ "Луцьккооптранс" не може бути власником магазину. Натомість суд вказав, що мною не надані докази будівництва магазину, зокрема використаних матеріалів. Зазначає, що позивач позбавлений можливості надати докази використаних матеріалів, оскільки оригінали таких доказів, зокрема Акту форми КБ- 3, були долучені до справи № 903/1484/13, яка знищена за спливом строку зберігання. Відповідачі визнали що саме ФОП Пахолко Л.П. побудував надбудову- на даний час магазин промислових товарів, що зрештою встановлене численними рішеннями і відповідно до положень статті 75 ГПК не потребує доведення.

Зазначає, що судові витрати які позивач поніс та очікує понести в зв`язку з розглядом справи судом апеляційної інстанції орієнтовано становлять 22500, 00 грн.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 29.12.2021 р. апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Пахолко Любомира Петровича на рішення господарського суду Волинської області від 11.11.2021 р. у справі №903/600/21 залишено без руху. Зобов`язано апелянта протягом 10 днів із дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху усунути встановлені недоліки апеляційної скарги. Роз`яснено апелянту, що при невиконанні вимог даної ухвали, апеляційна скарга вважається неподаною та повертається апелянту.

13.01.2022 р. на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду від скаржника надійшов супровідний лист з усунутими недоліками.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 13.01.2022 відкрите апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Пахолко Любомира Петровича на рішення господарського суду Волинської області від 11.11.2021 у справі №903/600/21. Розгляд апеляційної скарги призначений на 07.02.2022.

24.01.2022 на адресу суду від ТОВ "Луцьккооптранс" надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач 4 просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, рішення господарського суду Волинської області залишити без змін.

27.01.2022 на адресу суду від Волинської обласної спілки споживчих товариств надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач 1 просить апеляційну скаргу ФОП Пахолка Л.П. залишити без задоволення, а рішення господарського суду Волинської області від 11.11.2021 у справі №903/660/21 - без змін.

Представники Товариства з обмеженою відповідальністю "Лютіка", Товариства з обмеженою відповідальністю "КООП Луцьк" в судове засідання 07.02.2022 не з`явилися, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином.

В судове засідання 07.02.2022 з`явився Фізична особа-підприємець Пахолко Любомир Петрович, який підтримав доводи апеляційної скарги з підстав, викладених в ній.

Представник Волинської обласної спілки споживчих товариств та Товариства з обмеженою відповідальністю "Луцьккооптранс" в судовому засіданні 07.02.2022 заперечив доводи апеляційної скарги з підстав, викладених у відзивах.

Відповідно до частини першої статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки (частина третя статті 202 Господарського процесуального кодексу України).

Враховуючи те, що судом вчинено всі необхідні дії для належного повідомлення всіх учасників провадження у справі про день, час та місце розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні у відповідності до вимог статті 269 ГПК України.

Колегія суддів заслухавши в судовому засіданні пояснення позивача, представника Волинської обласної спілки споживчих товариств та Товариства з обмеженою відповідальністю "Луцьккооптранс", розглянувши матеріали справи, оцінивши доводи апеляційної скарги, відзивів на апеляційну скаргу, перевіривши застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню враховуючи наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 23.02.2002 між Луцьким госпрозрахунковим ринком (правонаступник Волинська обласна спілка споживчих товариств) (орендодавцем) та ФОП Пахолком Л.П. (орендарем) укладений договір оренди з викупом, згідно якого орендар бере в тимчасове користування споруду туалету загальною площею 216 кв.м., яка розташована на території ринку "Завокзальний", по АДРЕСА_1, в м. Луцьк.

Відповідно до п. 4.1.2. договору, орендар взяв на себе зобов`язання провести капітальний ремонт орендованого приміщення. Вартість проведеного капремонту зараховується в орендну плату за користування майном (п. 3.1 договору).

Під час проведення ремонтних робіт, над орендованим приміщенням, на підставі затвердженого орендодавцем плану даху туалету, підприємцем Пахолком Л.П. за власні кошти було зведено надбудову та 11.01.2003 укладено додаткову угоду до договору, за умовами якої ця надбудова передавалась у власність орендаря.

Згідно акту прийому-передачі від 11.01.2003 Пахолку Л.П. був переданий об`єкт незавершеного будівництва - надбудова над орендованим приміщенням туалету на ринку "Завокзальний".

28.07.2006 Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю виконавчого комітету Луцької міської ради було винесено припис, з якого вбачається, що в результаті проведеної контролюючим органом перевірки встановлені допущені підприємцем Пахолко Л.П. в процесі проведення будівельних робіт по надбудові об`єкту нерухомості порушення, котрі полягають у самовільному проведенні надбудови магазину над вбиральнею по АДРЕСА_1, а також запропоновано підприємцю Пахолку Л.П. усунути наслідки самовільного будівництва згідно ст. 376 Цивільного кодексу України.

На підставі зазначеного припису Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю було винесено постанову за №165 від 28.07.2006р. по справі про адміністративне правопорушення у сфері містобудування у відповідності до котрої підприємця Пахолка Л.П. за самовільне проведення останнім надбудови магазину було притягнуто до адміністративної відповідальності.

01.03.2007 актом державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту був прийнятий в експлуатацію магазин промислових товарів, що знаходиться по АДРЕСА_1, загальною площею 210 кв.м.

Згідно акту приймальної комісії про приймання в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкт магазину промислових товарів від 05.02.2007 зазначений об`єкт введено в експлуатацію. Акт приймання в експлуатацію було затверджено рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради №144-2 від 01.03.2007.

17.05.2007 рішенням Виконавчого комітету Луцької міської ради від №322-19 "Про оформлення права власності на нерухоме майно" було вирішено оформити громадянину Пахолку Л.П. право власності на магазин промислових товарів загальною площею 209,9 кв.м. на АДРЕСА_1 .

21.05.2007 Пахолку Любомиру Петровичу видано свідоцтво про право власності на магазин промислових товарів /літер Б-1/ загальною площею 209,9 кв.м., який розташований в АДРЕСА_1 .

У подальшому рішенням Господарського суду Волинської області від 15.11.2007 у справі №8/77-92 (залишене без змін апеляційною та касаційною інстанціями) визнано недійсним договір оренди з викупом від 23.02.2002 з додатковою угодою від 11.03.2003, які було укладено між Луцьким госпрозрахунковим ринком (орендодавцем), правонаступником якого є Волинська обласна спілка споживчих товариств, та підприємцем Пахолком Л.П.

Як вбачається з даного рішення, магазин, який було введено в експлуатацію згідно з актом приймальної комісії від 01.03.2007, підприємець Пахолко Л.П. побудував на місці надбудови над орендованим ним приміщенням вбиральні.

18.05.2005 Пахолком Л.П. з Луцькою міською радою було укладено договір оренди земельної ділянки для обслуговування громадської вбиральні по АДРЕСА_1.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 18.06.2008 у справі №1/84-78 визнано недійсним на майбутнє договір оренди земельної ділянки від 18.02.2005.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 07.09.2010 у справі №6/32-71 (залишене без змін апеляційною і касаційною інстанціями) за позовом Волинської обласної спілки споживчих товариств до ФОП Пахолка Л.П., третя особа - КП "Волинське ОБТІ", зобов`язано підприємця Пахолка Л.П. повернути облспоживспілці приміщення надбудови загальною площею 209,9 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 по акту прийому-передачі.

У цьому ж рішенні констатовано, що підприємець Пахолко Л.П. побудував надбудову, зробивши при цьому поліпшення, які неможливо відокремити без шкоди для об`єкта оренди.

Підставою для скасування реєстрації права власності на магазин промислових товарів, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за Пахолко Л.П. виступило рішення Господарського суду Волинської області від 07.09.2010р. по справі №6/32-71 та наказ про примусове виконання рішення Господарського суду Волинської області №6/32-71-1 від 08.04.2011р.

Реєстрація права власності була скасована 30.06.2011р.

Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 1 липня 2004 року №1952-ІУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

Рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради від 16.06.2011 №440-2 "Про оформлення права власності на магазин промислових товарів на АДРЕСА_1" було вирішено оформити Волинській обласній спілці споживчих товариств право приватної власності на магазин промислових товарів /літерБ-1/ загальною площею 200,0 кв.м. на АДРЕСА_1 .

21.06.2011 Волинській обласній спілці споживчих товариств видано свідоцтво про право власності на магазин промислових товарів /літер Б-1/ загальною площею 200,0 кв.м, який розташований в АДРЕСА_1.

26.07.2012 між Волинською обласною спілкою споживчих товариств, як продавцем, та Ремонтно-монтажним комбінатом Волинської обласної спілки споживчих товариств, як покупцем, укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, за яким продавець передав у власність покупця магазин промислових товарів, площею 200,0 кв.м. на АДРЕСА_1. Даний Договір зареєстровано в реєстрі під №1941.

У 2016 році ФОП Пахолко Л.П. звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної будівлі, укладеного 26.07.2012 між Волинською обласною спілкою споживчих товариств та Ремонтно-монтажним комбінатом Волинської облспоживспілки.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 20.10.2016 у справі №903/555/16 у задоволенні позову підприємця Пахолка Л.П. було відмовлено. У даному рішенні суду встановлено, що ФОП Пахолко Л.П. не було доведено належності йому на праві власності приміщення магазину промислових товарів загальною площею 200 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та не підтверджено цей факт належними та допустимими доказами. Зазначене рішення суду в подальшому було залишено без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 28.12.2016 та постановою Вищого господарського суду України від 28.03.2017.

17.10.2012 між Ремонтно-монтажним комбінатом Волинської обласної спілки споживчих товариств, як продавцем, та Луцьким міським споживчим товариством (правонаступник - ТОВ "КООП ЛУЦЬК"), як покупцем, був укладений нотаріально посвідчений Договір купівлі-продажу, за яким продавець передав у власність покупця магазин промислових товарів площею 200,0 кв.м. на АДРЕСА_1. Даний Договір зареєстровано в реєстрі за №2724.

24.12.2015 між Луцьким міським споживчим товариством, як продавцем, та ТОВ "Лютіка", як покупцем, був укладений нотаріально посвідчений Договір купівлі-продажу, за яким продавець передав у власність покупця магазин промислових товарів, площею 200,0 кв.м. на АДРЕСА_1. Даний Договір зареєстровано в реєстрі за №1744.

02.03.2017 між ТОВ "Лютіка", як продавцем, та ТОВ "АТП "Луцьккооптранс" Волинської обласної спілки споживчих товариств (правонаступник - ТОВ "Луцьккооптранс"), як покупцем, укладений нотаріально посвідчений Договір купівлі-продажу, за яким продавець передав у власність покупця магазин промислових товарів, площею 200,0 кв.м на АДРЕСА_1.

В червні 2016 року ФОП Пахолко Л.П. звернувся до Господарського суду Волинської області з позовом про витребування з незаконного володіння ТОВ "Лютіка" магазину промислових товарів (літера Б-1) площею 200 кв.м. по АДРЕСА_1. Рішенням Господарського суду Волинської області від 28.02.2017 у справі №903/450/16 позов підприємця Пахолка Л.П. було задоволено.

Однак, постановою Північно-Західного апеляційного господарського суду від 20.12.2018 рішення Господарського суду Волинської області від 28.02.2017 у справі №903/450/16 було скасовано та відмовлено в задоволенні позову. Постанова Північно-Західного апеляційного господарського суду від 20.12.2018 була залишена без змін постановою Верховного Суду від 05.03.2019.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до положень 4, 5 статті 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Факти, передбачені наведеною нормою, мають для суду преюдиційний характер.

Преюдиціальність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ.

Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню, позаяк їх вже встановлено у рішенні, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву законність судового акта, який вступив в законну силу.

Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо.

Обставини, які підлягають встановленню судом у справі, - це юридичні факти, тобто життєві обставини (дії, події), з якими правом пов`язується виникнення юридичних наслідків. Натомість правова оцінка - це висновок щодо застосування права за певних життєвих обставин. Правова оцінка може полягати, зокрема у висновках, зроблених у зв`язку з установленими судом життєвими обставинами, про те, чи виникли юридичні наслідки та які саме, чи порушене право особи, чи виконане зобов`язання належним чином відповідно до закону та договору, чи певна поведінка є правомірною або неправомірною, чи додержано стороною вимог закону тощо. (Такий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 17.05.2021 у справі №917/804/20).

Отже, преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Таким чином, факти встановлені в рішеннях судів, що набрали законної сили та описані вище є встановленими та не підлягають доказуванню.

Враховуючи вищевказані обставини, колегія суддів зазначає, що ФОП Пахолко Л.П. не було доведено належності йому на праві власності приміщення магазину промислових товарів загальною площею 200 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,

Судом першої інстанції доцільно зауважено, що про факт відсутності у позивача права власності на спірне майно зазначає і сам позивач в позовній заяві вказуючи, що 30.06.2011, КП "Волинське ОБТІ", яке на той час здійснювало державну реєстрацію прав власності, припинило Пахолку Л.П. право власності на магазин промислових товарів за реєстраційним номером 19151821 в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, натомість зареєструвало нове право власності за реєстраційним номером 19151821 на вказаний магазин за Волинською облспоживспілкою. При цьому відомості про оскарження Пахолком Л.П. дій КП "Волинське ОБТІ" щодо припинення права власності відсутні.

Поряд з цим, обґрунтовуючи доводи позовної заяви та апеляційної скарги, ФОП Пахолко Л.П. зазначає, що постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 07.12.2015 у справі №876/6117/15 позовні вимоги було задоволено частково, визнано протиправним та скасовано рішення виконавчого комітету Луцької міської ради №440-2 від 16.06.2011 "Про оформлення права власності на магазин промислових товарів за адресою АДРЕСА_1".

На думку позивача, зважаючи на зміни у законодавстві та практику Верховного Суду при розгляді спорів в подібних справах, свідоцтво підлягає скасуванню саме з дати набрання законної сили постанови Львівського апеляційного адміністративного суду у справі №876/6117/15 - з 07.12.2015.

При цьому, як вбачається із змісту постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 07.12.2015 у справі №876/6117/15 визнано протиправним та скасоване рішення виконавчого комітету Луцької міської ради Волинської області від 16.06.2011 №440-2 "Про оформлення права власності на магазин промислових товарів на АДРЕСА_1". У задоволенні позову підприємця Пахолка Л.П. про скасування реєстрації права власності за Волинською облспоживспілкою на магазин промислових товарів площею 200 кв.м. по АДРЕСА_1 та поновленні реєстрації права власності на цей же магазин за підприємцем Пахолко Л.П. було відмовлено.

Колегія суддів зазначає, що вказана постанова 07.12.2015 у справі №876/6117/15 не спростовує обставин щодо відсутності у ФОП Пахолка Л.П. права власності на спірне майно, про що було встановлено у судових рішеннях, які відповідно статті 75 ГПК України мають преюдиційний характер. Крім того, вищевказаною постановою було відмовлено підприємцю Пахолку Л.П. про скасування реєстрації права власності за Волинською облспоживспілкою на магазин промислових товарів площею 200 кв.м. по АДРЕСА_1 та поновленні реєстрації права власності на цей же магазин за підприємцем Пахолко Л.П

Крім того, в судовому засіданні ФОП Пахолко Л.П. просить звернути увагу суду на ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду у справі №22а-5214/07 від 25.012.2007, якою було залишено постанову господарського суду Волинської області від 12.09.2007. Вказаною постановою було відмовлено у задоволенні позову про визнання нечинним рішення Луцької міської ради №322-19 від 17.05.2007 "Про оформлення права власності на нерухоме майно". Львівським апеляційним адміністративним судом встановлено, що третя особа Пахолко Любомир Петрович надав суду копію договору здачі в операційну оренду основних засобів від 23.02.2002. В той же час, Пахолко Любомир Петрович надав копію договору від 23.02.2002 оренди з викупом на цей ж об`єкт нерухомості. Відповідно до договору оренди з викупом орендар проводив капітальний ремонт об`єкту. До цього договору була прийнята додаткова угода, відповідно до якої враховуючи, що вартість надбудови туалет не включається до суму виконаних робіт по капітальному ремонту для зарахування їх в оплату оренди об`єкту, тому надбудову над спорудою туалету ринку вважати власність орендаря з моменту підписання даної угоди. Встановлено, що договір та додаткова угода до нього не скасовані та не змінені, договір укладений на 10 років.

Однак, як зазначалося вище, рішенням Господарського суду Волинської області від 15.11.2007 у справі №8/77-92 (залишене без змін апеляційною 23.01.2008 та касаційною інстанціями 22.05.2008) визнано недійсним договір оренди з викупом від 23.02.2002 з додатковою угодою від 11.03.2003, які було укладено між Луцьким госпрозрахунковим ринком (орендодавцем), правонаступником якого є Волинська обласна спілка споживчих товариств, та підприємцем Пахолком Л.П.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 85 ГПК України (в редакції, чинній на момент винесення рішення від 15.11.2007) рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, а у разі, якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення, воно набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу. У разі подання апеляційної скарги або внесення апеляційного подання рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційною інстанцією.

Таким чином, рішення рішенням Господарського суду Волинської області від 15.11.2007 у справі №8/77-92 набрало законної сили 23.01.2008 після розгляду справи апеляційною інстанцією.

Тобто на момент постановлення ухвали Львівського апеляційного адміністративного суду у справі №22а-5214/07, рішення про визнання недійсним договір оренди з викупом від 23.02.2002 з додатковою угодою від 11.03.2003 не набрало законної сили.

А тому є безпідставними посилання скаржника на ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду у справі №22а-5214/07 від 25.012.2007, якою було залишено постанову господарського суду Волинської області від 12.09.2007, оскільки в судовому порядку визнано недійсним договір оренди з викупом від 23.02.2002 з додатковою угодою від 11.03.2003.

Отже, судом встановлено та як вбачається із матеріалів справи, позивач не є власником або особою, яка володіє спірним майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором.

Заявляючи позов, ФОП Пахолко Л.П. стверджує про порушення його прав як власника спірного майна проведенням державних реєстрацій права власності які, відповідно до позову, позивач просить скасувати в судовому порядку. Зокрема, ФОП Пахолко Л.П. зазначає, що є власником спірного майна на підставі не скасованого свідоцтва від 17.05.2007 та рішення виконавчого комітету Луцької міської ради №322-19 "Про оформлення права власності на нерухоме майно", відповідно звертаючись із позовною заявою, як власник майна, позивач вказує, що останнього позбавили права володіння та користування таким майном.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом.

Згідно із частиною першою статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частин першої, другої статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 Цивільного кодексу України).

Згідно із частиною другою статті 321 Цивільного кодексу України особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За своєю правовою природою позов у цій справі, який містить вимогу про усунення перешкод у користуванні майном, є негаторним.

Правовою підставою вимог про усунення перешкод у користуванні майном є норма статті 391 Цивільного кодексу України.

Предмет негаторного позову становить вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом.

Підставою негаторного позову є посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей.

Відповідно до положень статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Аналіз наведеної норми права свідчить про те, що позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Вказаний висновок повністю узгоджується із практикою Верховного Суду, висловленою у постановах в справах: №640/10457/14-ц від 16.12.2020, №372/678/18 від 30.09.2020, №445/1717/16-ц від 09.10.2019 та №303/3567/16-ц від 26.06.2019.

Як зазначалося вище, позивач стверджує про порушення його прав як власника спірного майна проведенням державних реєстрацій права власності які, відповідно до позову, позивач просить скасувати в судовому порядку. При цьому в позові не уконкретизовується та будь-яким чином не засвідчується яким же чином та в чому конкретно проявляється порушення прав позивача кожною із здійснених державних реєстрацій.

Колегія суддів зазначає, що позивач не є власником майна. Вказане підтверджується обставинами, встановленими судовими рішеннями, які набрали законної сили.

Таким чином, позивачем не доведено належності йому на праві власності приміщення спірного магазину, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та не підтверджено цей факт належними та допустимими доказами. Доводи скаржника про порушення права власності позивача є безпідставними.

Також, в подальшому, зокрема, на стадії судового розгляду справи по суті, позивач відступаючи від первісних (засвідчених у позовній заяві) підстав позову стверджує, що останній є власником не спірного майна, а будівельних матеріалів, з яких таке нерухоме майно побудоване.

Відповідно до частини третьої статті 46 Господарського процесуального кодексу України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Слід зазначити, що правові підстави позову - це зазначена у позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Отже зміна предмета позову означає зміну матеріальної вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається, оскільки у разі одночасної зміни предмета та підстав позову фактично виникає нова матеріально-правова вимога позивача, яка обґрунтовується іншими обставинами, що за своєю суттю є новим позовом.

В даному випадку вищенаведеними твердженнями позивачем фактично було змінено підстави позову проте жодного клопотання про зміну предмету чи підстав позову не заявлялось. Тому судом такі твердження позивача не розглядаються.

Колегія суддів погоджується із висновком місцевого господарського суду, що такі твердження не наділяють позивача правами власника який відповідно наділений правом вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Крім того, позивачем заявлено позовні вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право власності, скасування державних реєстрацій прав власності на спірне майно, припинення ТОВ "Луцьккооптранс" права власності та його виселення, суд зазначає, що ці вимоги є похідними від вирішення спору про право власності, а тому також є безпідставними із зазначених вище підстав.

Щодо позовних вимог про скасування державних реєстрацій прав власності, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 236 ГПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до правових висновків здійснених Верховним Судом в справі №921/403/17-г/6, державна реєстрація не є способом набуття права власності, а лише становить засіб підтвердження фактів набуття речових прав на нерухоме майно, а державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав за результатами розгляду заяви про державну реєстрацію та на підставі документів, необхідних для вчинення відповідних дій.

При цьому позивач зазначаючи про наявність відповідних договорів купівлі-продажу на підставі яких було вчинено відповідні державні реєстрації права власності які висловлено прохання скасувати вимоги про визнання таких договорів як підстав для здійснення оскаржуваних записів про реєстрацію недійсними не заявляє.

В даному випадку щодо позовної вимоги про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності Волинської обласної спілки споживчих товариств від 21.07.2011, яке видане на підставі рішення Виконкому Луцької міської ради від 16.07.2011 №440-2 на магазин промислових товарів (літер Б-1) за адресою АДРЕСА_1, на думку та переконання суду, слід застосувати висновок Верховного Суду, що був викладений у постанові від 03.04.2018 у справі №917/927/17, та підтриманий, зокрема, у постанові від 10.06.2020 у справі №906/585/19, який полягає у тому, що "свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється або припиняється. Свідоцтво про право власності не породжує виникнення у суб`єкта відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності", таким чином свідоцтво як таке не може бути самостійним предметом оскарження.

Суть державної реєстрації прав - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, які вже мали місце на підставі рішень відповідних органів, договорів чи інших правовстановлюючих документів, шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру прав, а не безпосереднє створення таких фактів зазначеними записами.

Свідоцтво про право власності дійсно є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється чи припиняється, тобто, оскаржуване свідоцтво про право власності не породжує виникнення у Відповідача відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності.

Суд звертає увагу також на те, що ототожнювати факт набуття права власності з фактом його державної реєстрації, а тим більше тлумачити факт державної реєстрації як підставу виникнення такого права є логічною та юридичною помилкою, намаганням підмінити поняття причини та наслідку.

Поряд з цим суд звертає увагу на відсутність в позовній заяві пояснень та відповідних обставин підтверджуючих незаконність свідоцтва. Крім того й не було обґрунтовано яким чином відповідачами у справі було порушено права позивача та яке місце у таких правовідносинах займає оскаржуване свідоцтво.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ГПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

При пред`явленні позову не до всіх відповідачів суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів. Суд зобов`язаний вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і стосовно тих відповідачів, які зазначені у ньому.

Позивачем мають бути зазначені конкретні дії відповідачів, має бути встановлено, чи порушують такі конкретні дії права позивача, враховуючи індивідуальність вини особи, яка порушила право, має бути встановлено, чи є дії кожного з відповідачів винними, а питання про їх відповідальність має вирішуватися з урахуванням встановленого.

Крім того, відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди при здійсненні судочинства застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Стаття 6 Конвенції передбачає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права, це запобігання тому, щоб відбулося.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування.

Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Надаючи правову оцінку належності обраного особою способу захисту, належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування.

Слід враховувати, що Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини від 13.05.1980 у справі "Артіко проти Італії", пункт 32 рішення від 30.05.2013 у справі "Наталія Михайленко проти України"), тобто, у кінцевому результаті, ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права.

Абзацом 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 №3-рп/2003 передбачено, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

За положеннями статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Як передбачено статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під захистом розуміються дії уповноваженої особи, діяльність юрисдикційних органів та осіб, які у передбаченому законом порядку зобов`язані вжити заходів до поновлення порушеного, оспорюваного чи невизнаного цивільного права.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що способами захисту цивільних прав та інтересів може бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, їхніх посадових і службових осіб.

Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Законодавець у частинах першій та другій статті 4 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) встановив, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до частини першої та другої статті 5 ГПК України, здійснюючи правосудця, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Таким чином, право на захист - це нормативно врегульована можливість управомоченого суб`єкта застосувати засоби правоохоронного характеру для відновлення порушеного права та застосування передбачених законом методів для припинення дій, завдяки яким право було порушено.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17 (провадження №14 144цс18), від 11.09.2018 у справі №905/1926/16 (провадження №12 187гс18), від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц (провадження №14 338цс18).

Разом з тим вирішуючи спір, суд повинен не тільки надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту ефективне відновлення порушеного права позивача.

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно- примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

У розумінні приписів статей 15, 16 ЦК України, статті 20 ГПК України, спосіб захисту повинен бути таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі №925/1265/16).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16 та від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц).

Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови від 05.06.2018 у справі №338/180/17), тому суд повинен відмовляти у задоволенні позовної вимоги, яка не відповідає ефективному способу захисту права чи інтересу (див. mutatis mutandis висновки у пунктах 72-76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц).

Позивач в даній справі не є власником спірного майна та твердження останнього про наявність у нього права власності на будівельні матеріали не наділяє його правами, які притаманні власнику нерухомого майна, та, відповідно позивач не довів факту порушення відповідачами його прав та не вказав в чому конкретно проявляється порушення прав кожним із відповідачів.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції доцільно зауважив, що позовна заява була обґрунтована порушенням права власності Пахолка Л.П. на спірне нерухоме майно та, відповідно, в матеріалах справи відсутні будь-які докази вартості майна на момент його прийняття в експлуатацію та на момент розгляду даної справи та той факт, що спірне нерухоме майно, перебуваючи у власності декількох осіб за період з 2007 по 2021 рік дає підстави вважати, що спірне майно могло змінити свої властивості та збільшитись у вартості, а поданням даного позову як зазначено при розгляді справи по суті позивач намагається створити передумови для знищення спірного нерухомого майна. Задоволення заявлених позовних вимог не здатне забезпечити захист прав позивача як власника майна оскільки як встановлено матеріалами справи та не заперечується позивачем, останній не є власником майна, та задоволення позовних вимог не призведе до отримання позивачем відповідного відшкодування, адже такі вимоги не заявлялися.

При цьому, зважаючи на пояснення позивача, на переконання суду, задоволення позовних вимог призведе неминуче до порушення прав реального власника спірного майна, яким на сьогоднішній день відповідно до та на підставі укладеного 02.03.2017 між ТОВ "Лютіка" та ТОВ "АТП "Луцьккооптранс" Волинської ОССТ (правонаступник - ТОВ "Луцьккооптранс") нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, виступає ТОВ "Луцьккооптранс", адже позивач має намір знищити спірне майно при цьому вказуючи, що виконання робіт по знесенню (демонтажу) спірного магазину та вивезення будівельних матеріалів можливе лише після припинення реєстрації права власності та виселення відповідача - ТОВ "Луцьккооптранс".

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що слід відмовити у задоволенні позову Фізичної особи-підприємця Пахолка Любомира Петровича до Волинської обласної спілки споживчих товариств, Товариства з обмеженою відповідальністю "Лютіка", Товариства з обмеженою відповідальністю "КООП Луцьк", Товариства з обмеженою відповідальністю "Луцьккооптранс" про скасування реєстрації права власності та усунення перешкод в користуванні майном.

Інші доводи апелянта, викладені ним в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують та не можуть слугувати підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію ("Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод") та практику Суду (Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини) як джерело права.

Слід також зазначити, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010р. у справі "Серявін та інші проти України" Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994р., серія A, №303-A, п.29).

Відповідно до ст.ст. 74, 76 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Апелянтом не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції в зв`язку з чим, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи все вище викладене в сукупності, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення господарського суду Волинської області від 11.11.2021 у справі №903/600/21 прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права та з врахуванням всіх обставин справи, а тому відсутні правові підстави для його скасування.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Пахолко Любомира Петровича на рішення господарського суду Волинської області від 11.11.2021 у справі №903/600/21 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Волинської області від 11.11.2021 у справі №903/600/21 залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у строк та в порядку, встановленому статтями 287-289 ГПК України.

Справу №903/600/21 повернути до господарського суду Волинської області.

Повний текст постанови складений "08" лютого 2022 р.

Головуючий суддя Демидюк О.О.

Суддя Павлюк І.Ю.

Суддя Савченко Г.І.