УХВАЛА

08 лютого 2022 року

м. Київ

cправа № 910/7535/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Булгакової І.В. (головуючий), Львова Б.Ю., Селіваненка В.П.,

за участю секретаря судового засідання Шевчик О.Ю.,

представників учасників справи:

позивача комунального підприємства "Бучасервіс" Бучанської міської ради - Левчук В.В., адвокат (довіреність від 19.02.2021 №1к/1),

відповідача Північного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України - Плигань І.Ю. (у порядку самопредставництва),

розглянувши касаційну скаргу комунального підприємства "Бучасервіс" Бучанської міської ради

на рішення господарського суду міста Києва від 08.10.2020 (суддя Щербаков С.О.),

постанову Північного апеляційного господарського суду від 22.09.2021 (головуючий - суддя Тарасенко К.В., судді: Іоннікова І.А., Михальська Ю.Б.),

у справі № 910/7535/20

за позовом комунального підприємства "Бучасервіс" Бучанської міської ради (далі - Підприємство, позивач)

до Північного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України (далі - АМК, відповідач)

про визнання недійсним рішення,

ВСТАНОВИВ:

Підприємство звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до АМК про визнання недійсним рішення адміністративної колегії Київського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 25.02.2020 № 60/9-р/к (далі - Рішення АМК) у справі № 921/62-р-02-06-15 "Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції".

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірне рішення є незаконним та необґрунтованим внаслідок неповного з`ясування та доведення обставин, які мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні, обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права.

Рішенням господарського суду міста Києва від 08.10.2020 у справі № 910/7535/20, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 22.09.2021, у задоволенні позову відмовлено.

Рішення судів попередніх інстанцій мотивоване тим, що позивач не довів наявності підстав для визнання недійсним Рішення АМК. Окрім того, суди зазначили про те, що позов Підприємством поданий після закінчення присічного строку оскарження рішень органу Антимонопольного комітету України, що також є підставою для відмови у позові про визнання недійсним Рішення АМК .

У касаційній скарзі до Верховного Суду Підприємство (з урахуванням заяви про усунення недоліків касаційної скарги) просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 08.10.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 22.09.2021 у справі № 910/7535/20; ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Підприємства.

На обґрунтування своєї правової позиції Підприємство у поданій касаційній скарзі (з урахуванням заяви про усунення недоліків касаційної скарги) з посиланням на пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) вказує, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 04.03.2021 у справі № 910/19109/19, від 04.05.2020 у справі №910/6347/19 щодо кваліфікації дій суб`єктів господарювання як зловживання монопольним (домінуючим) становищем та від 09.04.2020 у справі № 916/114/19 щодо повноважень міських рад затверджувати тарифи на комунальні послуги.

Від АМК надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому останній просить закрити касаційне провадження у справі № 910/7535/20 або відмовити у задоволенні касаційної скарги Підприємства, а оскаржувані рішення - залишити без змін. Також АМК просить продовжити строк для подачі відзиву.

Протокольною ухвалою 08.02.2022 у задоволенні клопотання про продовження строку для подачі відзиву відмовлено, відзив залишено без розгляду.

З касаційної скарги вбачається, що вона подана на підставі пункту 1 частини першої статті 287 ГПК України, з урахуванням вимог пункту 5 частини другої статті 290 ГПК України та пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України.

Відповідно до частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

Таким чином, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України у касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований апеляційним судом у оскаржуваному судовому рішенні.

Разом з тим, дослідивши доводи касаційної скарги і матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі з огляду на таке.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

Отже, відповідно до положень цієї норми касаційний перегляд з указаних підстав може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначаються підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.

Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства, закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Вирішуючи питання визначення подібності правовідносин, Верховний Суд звертається до правового висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 (яка оприлюднена 14.12.2021 у Єдиному державному реєстрі судових рішень).

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин, конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття "подібні правовідносини", що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін "подібні правовідносини" може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України, таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

Для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

Проаналізувавши обставини правовідносин у даній справі та у справах, на які посилається скаржник, колегія суддів відхиляє доводи скаржника про те, що оскаржувані судові рішення ухвалені без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 04.03.2021 у справі № 910/19109/19, від 04.05.2020 у справі №910/6347/19, від 09.04.2020 у справі № 916/114/19

Задовольняючи позовні вимоги у справі, що розглядається (№910/7535/20), суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, виходив, зокрема, з того, що позовні вимоги було заявлено щодо визнання недійсним Рішення АМК, яке стосується порушення Підприємством законодавства про захист економічної конкуренції передбаченого пунктом 2 статті 50 та частиною першою статті 13 Закону України "Про захист економічної конкуренції" у вигляді зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у межах житлового фонду, групи будинків у місті Буча Київської області, які обслуговувались Підприємством (знаходились на його балансі).

Зокрема, суди на підставі встановлених фактичних обставин справи дійшли висновку про те, що позивач, не визначивши повну вартість кожної складової послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій окремо по кожному будинку, унеможливив здійснення у відповідному фактичному обсязі зменшення розміру плати (перерахунку) споживачам за ненадані або неякісні послуги, що в свою чергу могло призвести до ущемлення їх інтересів. Такі дії позивача були б неможливими за умови існування значної конкуренції на ринку, адже в такому випадку споживач послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій мав би можливість обирати між кількома виконавцями, і, у разі ущемлення його інтересів, обрав би іншого виконавця.

У випадку ж відсутності конкуренції на відповідному ринку, і, як наслідок, відсутності у споживача Підприємства альтернативи щодо придбання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій інакше, ніж у Підприємства, вищезазначені дії можуть призвести до настання негативних для споживача наслідків.

Отже, дії Підприємства, які полягають у розробленні та застосуванні у період з 18.06.2013 по 20.06.2017 необґрунтованого тарифу на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (в частині нездійснення розрахунку окремо за кожним будинком), є порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченим пунктом 2 статті 50 та частиною першою статті 13 Закону України «Про захист економічної конкуренції», у вигляді зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у межах житлового фонду, групи будинків у місті Буча Київської області, які обслуговуються Підприємством (знаходиться на його балансі), що могло призвести до ущемлення інтересів споживачів, яке було б неможливим за умов існування значної конкуренції на цьому ринку.

Також суди попередніх інстанцій з огляду на те, що договори про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, які були укладені Підприємством із споживачами, не враховували передбачених типовим договором вимог та містили додаткові умови для споживачів при оплаті послуг, що не передбачені Типовим договором, а також те, що Підприємство зняло із себе деякі зобов`язання, то такі дії Підприємства могли призвести до ущемлення інтересів споживачів при отриманні ними зазначених послуг. Отже, дії Підприємства, які полягають у включенні до договорів про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій умов, які можуть призвести до ущемлення інтересів споживачів, є порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченим пунктом 2 статті 50 та частиною першою статті 13 Закону України «Про захист економічної конкуренції».

Водночас у справі № 910/19109/19, на правовий висновок Верховного Суду в якій посилається скаржник, міською радою було вчинене порушення кваліфіковане АМК за пунктом 3 статті 50 та абзацом сьомим частини другої статті 15 Закону України "Про захист економічної конкуренції" у вигляді антиконкурентних дій органу місцевого самоврядування, а саме: надання комунальному підприємству переваг, які ставлять його у привілейоване становище стосовно конкурентів, що може призвести до обмеження конкуренції на ринку охоронних послуг.

При цьому справа № 916/114/19, на правовий висновок Верховного Суду в якій посилається скаржник (постанова від 09.04.2020), стосується кваліфікації органами АМК вчинення порушення, передбаченого статтею 17 Закону України "Про захист економічної конкуренції", що полягає у створенні уповноваженим органом умов для вчинення порушень законодавства про захист економічної конкуренції.

Отже, дана справа № 910/7535/20 і справи №№ 910/19109/19, 916/114/19, на правові висновки Верховного Суду в яких посилався скаржник в обґрунтування наявності підстави для подання касаційної скарги, різняться, відповідно, і за суб`єктним складом сторін спірних правовідносин, і за предметом та підставою позовних вимог і предметом спору, а також за з`ясованою попередніми судовими інстанціями фактично-доказовою базою у справах (обставинами останніх та зібраними в них доказами), тобто за істотними правовими ознаками.

Разом з тим, правовідносини у справі № 910/6347/19, на правовий висновок Верховного Суду в якій посилається скаржник (постанова від 14.05.2020), хоча і є подібними за матеріально-правовим регулюванням, оскільки кваліфікувались органами АМК за вчинення порушення, передбаченого пунктом 2 статті 50 та частиною першою статті 13 Закону України "Про захист економічної конкуренції", проте істотно відмінні за підставами позову і фактично-доказовою базою - встановленими судами обставинами справи і зібраними та дослідженими в них доказами.

Зокрема у справі №910/6347/19 суди, задовольняючи позовні вимоги, зазначили про те, що АМК у своєму рішенні встановив монопольне (домінуюче) становище позивачу на ринку з розподілу електричної енергії, однак, з огляду на здійснений АМК аналіз фактичних обставин справи, та з встановлених ознак можливого порушення вбачається, що АМК були проаналізовані виключно взаємовідносини, які існують на ринку з постачання електричної енергії. Отже, у даному випадку спірні правовідносини у справі № 910/6347/19 та №910/7535/20 за своїм змістом є різними і суттєво відрізняються за обставинами справи, встановленими судами, за іншими поданими сторонами та оціненими судами доказами, у залежності від яких (обставин і доказів) й прийнято судове рішення, що виключає подібність названих справ.

Окрім того, кожна із справ за участю органів АМК є індивідуальною, з притаманною лише даній справі специфікою та особливостями, на чому неодноразово наголошувалось Верховним Судом, зокрема у постановах Верховного Суду від 28.01.2020 у справі № 910/6507/19, від 19.05.2020 у справі № 910/8399/19, від 23.09.2021 у справі № 903/4/20, від 28.10.2021 у справі № 910/20229/20.

Верховний Суд вважає за необхідне відзначити, що доводи касаційної скарги переважно стосуються питань, пов`язаних з встановленими обставинами справи та з оцінкою доказів у ній. Водночас питання, пов`язані із встановленням обставин справи та оцінкою відповідних доказів у ній, не узгоджується з правилами перегляду судових рішень судом касаційної інстанції як "суду права", а не "суду факту", повноваження якого визначені у статті 300 ГПК України.

Перевірка відповідних доводів (аргументів) перебуває поза визначеними цією статтею межами розгляду справи судом касаційної інстанції.

За таких обставин наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Таким чином, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі № 910/7535/20 (у частині підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України) на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України.

Інших підстав для перегляду справи у судів касаційної інстанції, крім пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, Підприємство у касаційній скарзі (з урахуванням заяви про уточнення касаційної скарги) не наводить.

Касаційний господарський суд зазначає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

Верховний Суд у прийнятті даної постанови керується й принципом res judicata, базове тлумачення якого вміщено в рішеннях Європейського суду з прав людини від 09.11.2004 у справі "Науменко проти України", від 19.02.2009 у справі "Христов проти України", від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України", в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності, що вимагає поваги до остаточного рішення суду та передбачає, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватись лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, а повноваження судів вищого рівня з перегляду (у тому числі касаційного) мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicate можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у даній справі скаржником не зазначено й не обґрунтовано.

Разом з тим Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" (№ 4241/03, §54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Верховний Суд зазначає, що учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі вагомі, ключові та доречні питання, порушені у касаційній скарзі, враховуючи підстави відкриття касаційного провадження.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України встановлено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження після відкриття касаційного провадження, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Підприємства.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою комунального підприємства "Бучасервіс" Бучанської міської ради на рішення господарського суду міста Києва від 08.10.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 22.09.2021 у справі №910/7535/20.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя І. Булгакова

Суддя Б. Львов

Суддя В. Селіваненко