ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" лютого 2022 р.м. ХарківСправа № 922/4352/21

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Калініченко Н.В.

при секретарі судового засідання П`ятак А.С.

за участю представників учасників процесу:

позивача: Крат Ю.М., адвокат, ордер серія ВІ № 1063272 від 29.10.21 р.

третя особа: не з`явився

відповідача: Вишневецька Т.А., адвокат, ордер серія АХ № 1081166 від 16.12.21 р.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Державного підприємства "Державна циркова компанія України", місто Київ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача - Міністерство культури та інформаційної політики України, місто Київ

до фізичної особи-підприємця Статівко Сергія Володимировича, місто Харків,

про скасування державної реєстрації права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння,-

здійснюється фіксування судового процесу технічними засобами - програмно апаратним комплексом "Діловодство суду", серійний номер диска CD-R 922/4352/21.

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Державне підприємство "Державна циркова компанія України", звернувся до господарського суду Харківської області із позовної заявою до відповідача, фізичної особи-підприємця Статівко Сергія Володимировича, про скасування в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності за фізичною особою-підприємця Статівко Сергієм Володимировичем на нежитлову будівлю літ. "Е-1", площею 56,8 кв. м., що розташована за адресою: місто Харків, Міліціонера майдан, будинок 17, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01 (номер запису про право власності: 15534342, дата, час державної реєстрації 22 липня 2016 року 13:09:56, державний реєстратор: приватний нотаріус Качур Анна Володимирівна, Харківській міський нотаріальний округ, Харківська область, підстава внесення запису: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 30589620 від 22 липня 2016 року 13:52:02, приватний нотаріус Качур Анна Володимирівна, Харківській міський нотаріальний округ, Харківської області), а також про витребування у фізичної особи-підприємця Статівко Сергія Володимировича нежитлової будівлі літ. "Е-1", площею 56,8 кв. м., що розташована за адресою: місто Харків, Міліціонера майдан, будинок 17. Крім того, позивачем заявлено клопотання, в порядку ст. 50 ГПК України, про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача Міністерство культури та інформаційної політики України. Позовні вимоги обґрунтовано обставинами вибуття спірного об`єкту нерухомого майна з володіння позивача та наявністю правових підстав для витребування цього майна з чужого незаконного володіння.

22 листопада 2021 року, ухвалою господарського суду Харківської області, прийнято позовну заяву Державного підприємства "Державна циркова компанія України" до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу ухвалено розглядати за правилами загального позовного провадження. Почато у справі № 922/4352/21 підготовче провадження. Залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача Міністерство культури та інформаційної політики України. Одночасно із поданням позовної заяви позивачем сформовано клопотання (вх. № 4352/21 від 01 листопада 2021 року) про витребування у Новобаварського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області матеріалів кримінального провадження № 0002359 від 27 грудня 2018 року та про витребування у господарського суду Харківської області матеріалів справи № 47/34-07. 20 грудня 2021 року, ухвалою господарського суду Харківської області, відмовлено Державному підприємству "Державна циркова компанія України" у задоволенні клопотання (вх. № 4352/21 від 01 листопада 2021 року) про витребування доказів. 24 грудня 2021 року від відповідача надійшов до суду відзив (вх. № 30424 від 24.12.2021 року) з урахуванням супровідного листа (вх. № 30577 від 28.12.2021 року), в якому останній, обґрунтовуючи свої заперечення з приводу поданої позовної заяви, вказує в тому числі на пропущення позивачем строку позовної давності, із зазначенням обставин, які на думку відповідача свідчать про те, що поданий у даній справі позов є таким, що скерований до суду поза строком, у межах якого позивач міг звернутись до суду із вимогою про захист свого цивільного права. Крім того, стверджує про недоведеність позивачем факту приналежності позивачу спірного майна на праві власності, господарського відання чи оперативного управління. Відзив (вх. № 30424 від 24.12.2021 року), з урахуванням супровідного листа (вх. № 30577 від 28.12.2021 року), прийнятий до розгляду з долученням до матеріалів справи протокольною ухвалою суду від 17 січня 2022 року. Надалі, позивач, через реалізацію права, визначеного статтею 166 Господарського процесуального кодексу України, надав до суду відповідь на відзив (вх. № 1187 від 19 січня 2022 року), яка долучена до матеріалів справи протокольною ухвалою від 24 січня 2022 року. У даній заяві по суті справи позивач наводить аргументи проти доводів, викладених у відзиві на позовну заяву, а також стверджує про відсутність порушення строку позовної давності через його обізнаність про порушене право лише 09 листопада 2018 року в процесі упорядкування державного майна, що було передано на праві господарського відання Державному підприємству "Державна циркова компанія України". У запереченнях (вх. № 1443 від 24 січня 2022 року), які долучені до матеріалів справи протокольною ухвалою суду від 24 січня 2022 року, відповідач наводить свої міркування щодо доводів, викладених позивачем у відповіді на відзив. 24 січня 2022 року суд розпочав розгляд справи по суті. Протокольними ухвалами від 24 січня 2022 року та від 07 лютого 2022 року відкладено судові засідання по розгляду справи по суті до 07 лютого 2022 року та оголошено перерву до 14 лютого 2022 року. 14 лютого 2022 року у судовому засіданні, відповідно до статті 240 Господарського процесуального кодексу України, судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно перевіривши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, суд встановив наступне.

Як свідчить доводи, викладені у позовній заяві, за Державним підприємством "Державна циркова компанія України" на праві господарського відання було закріплено, зокрема, центральну будівлю дирекції з допоміжними приміщеннями, адміністративна споруда за адресою місто Харків, майдан Міліціонера (колишня назва майдан Національної Гвардії, майдан Червоного Міліціонера), будинок 17. Також позивач наголошує, що на замовлення Державного підприємством "Державна циркова компанія України" 19 березня 2001 року КП "ХМБТІ" видано Технічний паспорт на будівлю літ. Е-1 , загальною площею 51,3 кв. м. - кафе "Магнолія". З метою упорядкування державного майна, що перебуває на праві господарського відання, Державним підприємство "Державна циркова компанія України" отримано Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень № 144755566 від 09 листопада 2018 року за якою установлено, що власником будівлі літ. Е-1 , загальною площею 56,8 кв. м. кафе "Магнолія" значиться фізична особа-підприємець Статівко Сергій Володимирович на підставі рішення третейського суду, серія та номер: б/н, виданий 19 грудня 2006 року, ухвали третейського суду від 12 січня 2007 року про виправлення помилки, а також ухвали господарського суду Харківської області у справі № 47/34-07 від 18 січня 2007 року про визнання рішення третейського суду на підставі якої (ухвали компетентного суду) видано наказ від 19 січня 2007 року. 22 липня 2016 року фізична особа-підприємець Статівко Сергій Володимирович на підставі зазначеного рішення третейського суду зареєстрував право власності на нежитлову будівлю літ. "Е-1", загальною площею 56,8 кв. м. за адресою місто Харків, майдан Міліціонера, будинок 17. Позивач вважає, що нежитлова будівля літ. "Е-1", площею 56,8 кв. м., що розташована за адресою: місто Харків, Міліціонера майдан, будинок 17, належить до державної власності, а оскільки а ні з боку власника (суб`єкта управління цього майна), а ні розпорядника не приймалось жодних погоджень щодо його відчуження, право відповідача на спірну будівлю не може вважатись таким, що набуте правомірно, що спричинило формування даного позову та звернення до господарського суду Харківської області.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд зазначає наступне.

В даній справі позивачем сформовано дві окремі позовні вимоги, які мають різне правове обґрунтування та правову природу їх виникнення, що зумовлює суд здійснювати їх розгляд ОКРЕМО із зазначенням обґрунтованих підстав, з посиланням на норми законодавства, для задоволення або відмови у задоволенні кожної із заявлених вимог.

Що стосується позовної вимоги про скасування в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності за фізичною особою-підприємця Статівкою Сергієм Володимировичем на нежитлову будівлю літ. "Е-1", площею 56,8 кв. м., що розташована за адресою: місто Харків, Міліціонера майдан, будинок 17, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01 (номер запису про право власності: 15534342, дата, час державної реєстрації 22 липня 2016 року 13:09:56, державний реєстратор: приватний нотаріус Качур Анна Володимирівна, Харківській міський нотаріальний округ, Харківська область, підстава внесення запису: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 30589620 від 22 липня 2016 року 13:52:02, приватний нотаріус Качур Анна Володимирівна, Харківській міський нотаріальний округ, Харківської області), то суд зазначає наступне.

Беручи до уваги сталу практику Верховного Суду, яка визначає, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно є юридичним фактом, який полягає в офіційному визнанні та підтвердженні державою набутого особою речового права на нерухомість та є елементом в юридичному складі (сукупності юридичних фактів), який призводить до виникнення речових прав. При цьому реєстрація права власності або права оренди хоча і є необхідною умовою, з якою закон пов`язує виникнення речових прав на нерухоме майно, однак реєстраційні дії є похідними від юридичних фактів, на підставі яких виникають, припиняються чи переходять речові права, тобто державна реєстрація сама по собі не є способом набуття права власності/права оренди (постанови Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 921/403/17-г/6, від 08 серпня 2019 року у справі № 909/472/18, від 29 квітня 2020 року у справі № 911/1455/19.

Наведене є втіленням запровадженого в Україні у сфері обігу нерухомості "принципу внесення", в силу якого право, яке підлягає реєстрації, виникає в момент такої реєстрації. Відповідний правовстановлюючий документ (правочин (договір), акт тощо) є підставою для переходу до особи прав на нерухомість, тобто породжує відповідні зобов`язання з передачі майна, а безпосередньо набуття особою усіх повноважень власника (володіння, користування, розпорядження) або орендаря земельної ділянки.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Відповідно до статті 396 Цивільного кодексу України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

В даному разі позивач стверджує про наявність перепон для реалізації ним прав власності на нежитлову будівлю літ. "Е-1", площею 56,8 кв. м., що розташована за адресою: місто Харків, Міліціонера майдан, будинок 17, оскільки за фізичною особою-підприємцем Статівко Сергієм Володимировичем обліковується дане нерухоме майно на праві приватної власності, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомості, у зв`язку з чим просив захистити це право шляхом скасування державної реєстрації прав.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 752/900/15-ц, захисту підлягають не теоретичні або примарні права, а права практичні та ефективні. Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16).

Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника. Тобто це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу, і такі способи мають бути доступними й ефективними.

У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що "як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав".

Здійснивши об`єктивну оцінку позовної вимоги, у сукупності із представленими доказами, враховуючи, що позивач стверджує про порушення його права ще до подання позову (тобто позов не сформований на майбутнє), суд встановив, що право позивача у спірних правовідносинах, як суб`єкта права, повинно бути захищене шляхом застосування іншого ефективного способу захисту (віндикація), які призведуть до реального захисту законних прав та інтересів, а заявлені позивачем позовні вимоги (скасування державної реєстрації прав) не призведуть до відновлення прав позивача, тобто є не ефективним способом захисту, а відтак суд не може здійснити захист прав позивача щодо яких сформований позов.

Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах нагадувала неодноразово, що за загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи нерухомого майна, оскільки задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру з приводу права власності.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 653/1096/16-ц зазначено, що серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 Цивільний кодекс України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (стаття 391 Цивільний кодекс України). Вказані способи захисту можуть бути реалізовані шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно. […] Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду. Цивільне законодавство розрізняє право володіння, як складову повноважень власника (частина перша статті 317 Цивільного кодексу України), як різновид речових прав на чуже майно (пункт 1 частини 1 статті 395 Цивільного кодексу України) та як право, що виникає на договірних засадах, тобто договірне володіння.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц зазначено, що власник, з дотриманням вимог статті 388 ЦК України, може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Під час розгляду справи за позовною вимогою про застосування належного способу захисту (зокрема у спорі за віндикаційним позовом) відмова в позові з тих мотивів, що державний акт, рішення про державну реєстрацію, відомості чи запис про державну реєстрацію права на майно не визнані недійсними або що вони не оскаржені, відповідні позовні вимоги не пред`явлені, не допускається (пункт 154 постанови). Велика Палата Верховного Суду також у даній постанові вважає, що можливість віндикації майна, його витребування від особи, яка незаконно або свавільно заволоділа ним, має нормативну основу в національному законодавстві, зокрема пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України передбачений такий спосіб захисту, як відновлення становища, яке існувало до порушення, а статтею 387 ЦК України передбачено право власника на витребування майна із чужого незаконного володіння. Зазначені положення є доступними для заінтересованих осіб, чіткими, а наслідки їх застосування - передбачуваними. Віндикація майна, його витребування в особи, яка незаконно або свавільно порушила чуже володіння, має легітимну мету, яка полягає в забезпеченні права інших осіб мирно володіти своїм майном. Така мета відповідає загальним інтересам суспільства.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 зроблено висновок, що за наявності державної реєстрації права власності за певною особою державна реєстрація права власності на це ж майно за іншою особою може бути здійснена за згодою цієї особи або за судовим рішенням, що набрало законної сили, щодо права власності на нерухоме майно. Сама собою державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 та багатьох інших.

При цьому відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду, якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див., зокрема, пункт 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18)).

Як зазначено вище, задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Такі висновки сформульовані, зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, у пункті 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц.

Отже, ефективність віндикаційного позову забезпечується саме наявністю державної реєстрації права власності за відповідачем, оскільки за відсутності такої реєстрації судове рішення про задоволення віндикаційного позову не є підставою для державної реєстрації права власності за позивачем. Тому позовна вимога про скасування державної реєстрації права власності відповідача суперечить позовній вимозі про витребування нерухомого майна. Виходячи з цього в задоволенні позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності слід відмовити.

Суд також звертає увагу на те, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" право власності підлягає державній реєстрації. Задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності суперечить зазначеній імперативній вимозі закону, оскільки виконання судового рішення призведе до прогалини в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в частині належності права власності на спірне майно. Отже, замість скасування неналежного запису про державну реєстрацію до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно має бути внесений належний запис про державну реєстрацію права власності позивача. Такий запис, як зазначено вище, вноситься на підставі судового рішення про задоволення віндикаційного позов. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Великої Палати Верховного Суду у справі 466/8649/16-ц від 09 листопада 2021 року.

Матеріалами справи підтверджується, що у даному випадку відповідач позиціонує себе як добросовісний набувач, оскільки право власності він набув на підставі судового рішення та в подальшому легітимізував своє право шляхом звернення до державного реєстратора для внесення відомості до Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а отже порушене право власності на нерухоме майно може бути захищено лише шляхом подання віндикаційного позову до добросовісного набувача на підставі статті 388 ЦК України без виокремлення окремої позовної вимоги про скасування запису у реєстрі.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19, від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18.

Таким чином, для витребування майна з чужого незаконного володіння на підставі статті 388 ЦК України оспорювання документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника, а відтак, оскільки позивач обрав неефективний спосіб захисту щодо скасування державної реєстрації прав, суд відмовляє у задоволенні позову в цій частині.

При цьому суд під час розгляду даної позовної вимоги керувався також наведеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, від 04 вересня 2018 року у справі № 915/127/18, від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц, від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а правовими висновками щодо застосування у подібних правовідносинах положень Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", а не попередніми правовими висновками, викладеними, зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 820/3534/17, на яку помилково посилається позивач.

Що стосується позовної вимоги про витребування у фізичної особи-підприємця Статівко Сергія Володимировича нежитлової будівлі літ. "Е-1", площею 56,8 кв. м., що розташована за адресою: місто Харків, Міліціонера майдан, будинок 17, то судом наводяться наступні аргументи.

По-перше, з приводу приналежності спірного майна саме до державної форми власності та наявності у позивача визначеного спектру прав, пов`язаних із господарським управління нерухомим майном, судом звернуто увагу до таких обставин.

У постанові Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року у справі № 6-1203цс15 викладена правова позиція, що відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Відповідно до закріпленого у статті 387 Цивільного кодексу України (далі за текстом ЦК України) загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Віндикацією є передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульний володілець), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.

Предметом доказування у справах за позовами про витребування майна з чужого незаконного володіння становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, такі факти, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, перебування його в натурі у відповідача та ін. Власник вправі витребувати своє майно від особи у якої воно фактично знаходиться у незаконному володінні.

Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявність підстав для захисту порушеного права позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 19 вересня 2019 року у справі № 924/831/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18).

Отже, позивач, як особа, яка вважає, що її право порушено, самостійно визначає докази, які на його думку підтверджують заявлені вимоги. Проте, обов`язок надання правового аналізу заявлених вимог, доказів на їх підтвердження та спростування доводів учасників справи, покладений на суд.

Визначення поняття доказів, вимоги щодо доказів, властивостей доказів та порядку їх оцінки урегульовано у главі 5 розділу 1 "Докази та доказування" ГПК України.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

На підтвердження обставини приналежності спірного майна до державної форми власності та наявності у позивача щодо нього права господарського відання позивачем надано пакет документів, які надають інформацію про те, що до Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо державного майна, яке обліковується на балансі Державного підприємства "Державна циркова компанія України" додані дані по майну "Адміністративна споруда. Центральний будинок дирекції", місцезнаходження якого є місто Харків, площа Національної Гвардії, будинок 17 із площею 2430,6 кв. м. (лист Фонду Державного майна України № 10-15-14229 від 20 липня 2017 року). Крім того, 06 липня 2018 року, згідно передавального акту майна, товарно-матеріальних цінностей, активів та пасивів, прав і зобов`язань та інших документів, що затверджений Наказом Міністерства Культури України № 617 від 06 липня 2018 року, за Державним підприємством "Державна циркова компанія України" закріплено на праві господарського відання, що належить до сфери управління Міністерства культури України, Центральна будівля Дирекції з допоміжними приміщеннями, адміністративна споруда, розташована на земельній ділянці, яка належить Дирекції на праві постійного користування площею 2430,6 кв. м. за адресою місто Харків, майдан Національної гвардії (майдан Міліціонера), будинок 17.

Також в матеріалах справи наявний Технічний паспорт, із датою складання 19 березня 2001 року, у відповідності до якого по площі Міліціонера, будинок 17 обліковується нерухоме майно літ. "Е-1", загальною площею 51,3 кв. м.

Суд наголошує, що 17 жовтня 2019 року набув чинності Закон України від 20 вересня 2019 року № 132-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до ГПК України та змінено назву статті 79 ГПК України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції з фактичним впровадженням у господарський процес стандарту доказування "вірогідність доказів". Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування, необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Позивачем виконано покладений на нього приписами статей 13, 74, 79 ГПК України процесуальний обов`язок з доведення належними та допустимими доказами підстав позову в частині наявності у нього права господарського відання з приводу нерухомого майна, розташованого за адресою місто Харків, Міліціонера майдан, будинок 17, оскільки визначені у сукупності вище докази доводять той факт, що за адресою місто Харків, Міліціонера майдан, будинок 17 розташована "Адміністративна споруда. Центральний будинок дирекції" та на вказаній адресі розташоване спірне майно, що має ідентичне місце розташування (тобто має спільну адресу - Міліціонера майдан, будинок 17).

При розгляді спорів про витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння необхідно враховувати, що позивачем за таким позовом може бути лише власник майна, який на момент подання позову не володіє цим майном, а також особа, яка хоча і не є власником, але в якої майно перебувало у володінні за законом або договором, зокрема на підставі цивільно-правових договорів (зберігання, майнового найму тощо), в оперативному управлінні, на праві повного господарського відання, а також на інших підставах, встановлених законом (постанова Верховного Суду від 11 вересня 2019 року по справі № 766/4410/17).

З урахуванням предмету та підстав позову, на підставі належних та допустимих доказів, які оцінюються судом з урахуванням їх достовірності та вірогідності, судом встановлена обставина перебування на балансі позивача спірного нерухомого майна на праві господарського управління, тобто є юридичним фактом (життєвою обставиною), з якими пов`язується виникнення юридичних наслідків, що спростовує заперечення відповідача з приводу відсутності у позивача будь-якого спектру права по спірному нерухомому майну. Крім того, актуальна практика Верховного Суду щодо тлумачення статті 387 та 388 ЦК України надає не лише власнику майна, а також особам, в яких майно перебувало у володінні за законом або договором, зокрема на підставі цивільно-правових договорів (зберігання, майнового найму тощо), в оперативному управлінні, на праві повного господарського відання, а також на інших підставах, встановлених законом, бути позивачем в такому виді господарських спорів.

При цьому, суд рахує, що загальна площа спірного нерухомого майна має різну площу, зокрема у Технічному паспорті, із датою складання 19 березня 2001 року, обліковується нерухоме майно лі. "Е-1", загальною площею 51,3 кв. м., а вже за інформацією, яка міститься у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, дане спірне нерухоме майно має площу 56,8 кв. м.

Дана різниця виникла через зміну нормативної бази підрахунку площі приміщень будинків під час проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна всіх форм власності, що здійснюють суб`єкти господарювання. Зокрема, суд звертає увагу, що на час формування технічного паспорту по спірному нерухомому об`єкту від 19 березня 2001 року діяла "Инструкция о порядке проведения технической инвентаризации жилищного фонда", яка затверджена наказом ЦСУ СРСР від 15 липня 1985 року № 380 та Інструкція по технічній паспортизації жилих будинків державного і громадського фонду та фонду житлово-будівельних кооперативів у міській і сільській місцевостях України, затверджена наказом Держжитлокомунгоспу України від 31 грудня 1991 року за № 136, яка втратила чинність у зв`язку із затвердженням Державним комітетом будівництва, архітектури та житлової політики України 24 травня 2001 року Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна за № 127. В даних документах мається різний механізм обміру об`єктів нерухомого майна, що спричинило різницю у площі спірного об`єкта нерухомого майна, що є предметом даного судового розгляду.

В даному випадку, оскільки дані Державного реєстру речових прав на нерухоме майно містять актуальну інформацію щодо площі нежитлової будівлі літ. "Е-1" за адресою місто Харків, майдан Міліціонера, будинок 17, то позивач, формуючи позов щодо витребування даного майна з володіння відповідача, зазначив ті дані, що мають легітимний статус, тобто керувався виключно Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Даний факт підтвердив представник позивача під час розгляду даної справи по суті.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суд повинен встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власника у силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, зокрема чи з його волі вибуло це майно з його володіння. Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, то наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна із чужого володіння.

Позиція відповідача про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки фізична особа-підприємець Статівко Сергій Володимирович набув право власності на спірне майно на підставі рішення третейського суду від 19 грудня 2006 року, яке набрало законної сили, є чинним та не було скасовано, є помилковим, оскільки судом встановлено, що дійсний власник не був учасником відповідного судового процесу. Окрім того, в межах цього судового процесу не відбулося примусове вилучення майна у дійсних власників з подальшим продажем у порядку виконання судового рішення, а також не ухвалювались рішення щодо припинення права власності на підставі статті 346 ЦК України.

Аналогічна позиція викладена й у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12 квітня 2018 року у справі № 910/16133/16 та від 20 лютого 2019 року у справі № 916/1689/17, згідно з якими якщо дійсний власник спірного майна не був учасником судового процесу, за наслідком якого ухвалене судове рішення, яке стало правовою підставою для набуття права власності на спірне майно іншою особою, тобто яке вибуло з володіння власника поза його волею, то це майно може бути витребуване у добросовісного набувача.

Відповідно до статті 5 Закону України "Про третейські суди" юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин. Згідно зі статтею 2 Закону України "Про третейські суди" третейський суд - недержавний незалежний орган, що утворюється за угодою або відповідним рішенням заінтересованих фізичних та/або юридичних осіб у порядку, встановленому законом, для вирішення спорів, що виникають із цивільних та господарських правовідносин. Відповідно до частини 1 статті 50 Закону України "Про третейські суди", сторони, які передали спір на вирішення третейського суду, зобов`язані добровільно виконати рішення третейського суду, без будь-яких зволікань чи застережень. Згідно зі статтею 2 Закону України "Про третейські суди" сторони третейського розгляду - позивач та відповідач. Позивачами є фізичні та юридичні особи, що пред`явили позов про захист своїх порушених чи оспорюваних прав або охоронюваних законом інтересів. Відповідачами є фізичні та юридичні особи, яким пред`явлено позовні вимоги.

Обов`язковість виконання рішення третейського суду передбачена тільки для сторін третейського розгляду справи. Оскільки Державне підприємство "Державна циркова компанія України" та Міністерство культури та інформаційної політики України (попередня назва Міністерство культури України) не залучено до розгляду справи, як третіх осіб, рішення третейського суду від 19 грудня 2006 року не створило для них жодних правових наслідків і не підлягало виконанню, а відтак вони не можуть бути зобов`язаними особами за таким рішенням третейського суду.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що судове рішення, ухвалене у справі, за жодних обставин не може бути протиставлене особі, яка не брала участі у цій справі. Зокрема, судове рішення про задоволення позову стосується особи, щодо якої ухвалено це рішення, і не визначає права чи обов`язки інших осіб. Такого висновку Велика Палата Верховного Суду дійшла в ухвалі від 07 квітня 2020 року у справі № 504/2457/15-ц та в пункті 10.28 постанови від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13.

Цей висновок є справедливим і для рішень третейських судів. Зокрема, рішення суду, третейського суду не може бути протиставлене особі, яка не брала участі у цій справі, незалежно від того, чи було таке рішення в подальшому оскаржене і скасоване. Тому Велика Палата Верховного Суду відхиляє довід скаржника про те, що рішення третейського суду від 25 березня 2009 року не оскаржувалося і є чинним.

Само по собі набуття особою, яка не брала участі у справі, права власності на майно щодо якого виник спір, зокрема після ухвалення судом першої інстанції рішення, не обов`язково свідчить про те, що судовим рішенням вирішено питання щодо її прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків. Натомість питання про те, чи вирішено судовим рішенням питання щодо прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків особи, яка не брала участі у справі, має вирішуватись виходячи з конкретних обставин справи та з урахуванням змісту судового рішення. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги (постанова Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 175/1057/17, постанова Верховного Суду від 23 листопада 2020 року у справі № 826/3508/17).

Державне підприємство "Державна циркова компанія України" та Міністерство культури та інформаційної політики України (попередня назва Міністерство культури України) не були сторонами третейського розгляду при ухваленні рішення про визнання права власності за фізичною особою-підприємцем Статівко Сергієм Володимировичем на спірне нежитлове приміщення, мотивувальна та/або резолютивна частини рішення третейського суду від 19 грудня 2006 року безпосередньо не стосується прав, інтересів та обов`язків цих юридичних осіб, тому рішення третейського суду не створює для Державного підприємства "Державна циркова компанія України" та Міністерства культури та інформаційної політики України (попередня назва Міністерство культури України) правових наслідків та не спричинило припинення права власності на спірне нерухоме майно, що дає підставу для висновку про відсутність правових підстав для припинення права власності на спірне нерухоме майно.

Такій правовій позиції відповідає висновок у постанові від 16 вересня 2015 року у справі № 6-1203цс15, де Верховний Суд України зазначив, що висновок суду касаційної інстанції про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки особа набула права власності на спірне майно на підставі рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації "Правовий захист" від 20 січня 2009 року та рішення Брянківського міського суду Луганської області від 14 грудня 2011 року, яке набрало законної сили, є чинним та не було скасовано, є помилковим, оскільки встановлено, що дійсні власники не були стороною правочину та учасниками відповідних судових процесів. При цьому, Суд не погоджується із наведеною позивачем практикою Верховного Суду України у справі № 6-1цс15 від 11 лютого 2015 року, оскільки в зазначеній постанові ідеться про набуття права на підставі судових рішень, а не рішень третейських судів, то ж справи не є подібними.

Поза зазначеним, суд також вказує, що рішення третейського суду зазвичай не мають такого рівня авторитетності, як судові рішення, а отже особа, яка покладається на рішення третейського суду для того, щоб робити власні висновки про права та обов`язки, у тому числі сторін третейського розгляду, робить це на власний ризик, що зумовлює не погодження суду із посиланням відповідача на рішення третейського суду, як на підставу належного набуття права власності на спірне нерухоме майно і вважає, що наявність рішення третейського суду само по собі не свідчить про добросовісне набуття спірного майна.

Враховуючи, що за змістом статі 387 ЦК України, відповідно до якої власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, суд вважає належним та обґрунтованим позов в частині витребування спірного майна із чужого незаконного володіння.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція)).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, останнє - характеризуватися доступністю для заінтересованих осіб, чіткістю, а наслідки його застосування мають бути передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.

Суду звертає увагу на те, що у спорах стосовно захисту права власності, яке перебуває під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідним нерухомим майном з боку приватних осіб, захищає інтереси фізичних чи юридичних осіб в разі встановлення фату заволодіння нерухомим майном всупереч чинному законодавству, зокрема без належного дозволу уповноваженого на те органу, що може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб на забезпечене право власності.

Право власника витребувати з чужого незаконного володіння нерухоме майно визначене у чинному законодавстві України. Відповідні приписи стосовно охорони права власності і регламентування підстав для витребування з чужого незаконного володіння є доступними, чіткими та передбачуваними.

При цьому, стала практика Великої Палати Верховного Суду наполягає на необхідності оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна (від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18).

Судові рішення, постановлені за відсутності перевірки добросовісності/недобросовісності набувача, що має важливе значення як для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і для визначення критерію пропорційності втручання у право набувача майна, не можуть вважатися такими, що відповідають нормам справедливого судового розгляду згідно зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства України.

Аналогічний правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19.

Ухвалюючи рішення про витребування спірного майна від набувача фізичної особи-підприємця Статівко Сергія Володимировича, в порядку статті 388 ЦК України, суд першої інстанції встановив факт недобросовісного володіння останнім нерухомим майном (через формування рішення третейського суду, за якими ані власник майна, а ні балансоутримувач не були залучені до участі у справі), з приводу якого точиться даний спір.

Враховуючи встановлені у справі обставини та наведені вище висновки щодо відсутності волі Міністерства культури та інформаційної політики України (попередня назва Міністерство культури України) на вибуття з його володіння спірної будівл і можливість застосування до вимоги про їх витребування статті 387 та 388 ЦК України, суд задовольняє в цій частині позовної вимоги в повному обсязі. При цьому, суд, спираючись на практику Верховного Суду, визначає підставу для витребування у відповідача спірного майна в порядку статті 388 ЦК України, а з підстави вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини 1 статті 388 ЦК України).

Враховуючи, що судом встановлено обґрунтованість та доведеність позовних вимог позивача щодо витребування у фізичної особи-підприємця Статівко Сергія Володимировича нежитлової будівлі літ. "Е-1", площею 56,8 кв. м., що розташована за адресою: місто Харків, Міліціонера майдан, будинок 17, які покладені в основу підстав позову, враховуючи заявлену відповідачем заяву про застосування строку позовної давності, суду необхідно, з урахуванням норм матеріального права, беручи до уваги конкретні обставини у даній справі, встановити наявність чи відсутність застосування до спірних правовідносин положень про позовну давність.

Так, Європейський суд з прав людини наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Таким чином, застосування інституту позовної давності є одним з інструментів, який забезпечує дотримання принципу юридичної визначеності, тому, вирішуючи питання про застосування позовної давності, суд має повно з`ясувати усі обставини, пов`язані з фактом обізнаності та об`єктивної можливості особи бути обізнаною щодо порушення її прав та законних інтересів, ретельно перевірити доводи учасників справи у цій частині, дослідити та надати належну оцінку наданим ними в обґрунтування своїх вимог та заперечень доказів.

Частиною 1 статті 261 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом статей 256, 261 Цивільного кодексу України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу), яка в силу приписів статті 257 цього Кодексу встановлюється тривалістю у три роки.

При цьому, і в разі пред`явлення позову особою, право якої порушене, і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, позовна давність починає обчислюватися з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів або інтересів територіальної громади. Аналогічні за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 19 квітня 2017 року у справі № 405/4999/15-ц та постановах Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 20 листопада 2018 року у справі №372/2592/15, від 06 червня 2018 року у справі № 372/1387/13-ц, від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц. У застосуванні зазначених положень слід враховувати правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16, в якій зазначено, що це правило пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 Цивільного кодексу України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів. Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17.

Втім, предмет розгляду даної справи є специфічним та пов`язаним із захистом права власності через формулювання позивачем вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння (віндікаційний позов).

У постанові від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 (в аналогічних правовідносинах) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що оскільки право власності територіальної громади на спірну земельну ділянку було порушено в момент її вибуття з комунальної власності у володіння іншої особи, то початок перебігу позовної давності для позову, поданого на захист цього порушеного права, пов`язується з моментом, коли міська рада довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила, а саме про факт вибуття з комунальної власності у володіння іншої особи. Закон не пов`язує перебіг позовної давності з ухваленням судового рішення про порушення права особи. Тому перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення його права, а не від дня, коли таке порушення було підтверджене судовим рішенням. Закон також не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом ані з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб.

Також у вказаній справі Велика Палата Верховного Суду, з метою забезпечення єдності судової практики, відступила від висновків, висловлених у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16 серпня 2018 року у справі № 711/802/17 та від 06 червня 2018 року у справі № 520/14722/16-ц, згідно з якими початок перебігу строків позовної давності за вимогами про витребування майна в порядку статті 388 ЦК України відліковувався з моменту набуття добросовісним набувачем права власності на майно, а не з моменту, коли особа дізналася про вибуття свого майна до іншої особи, яка згодом його відчужила добросовісному набувачу.

Саме ця остання правова позиція Великої Палати Верховного Суду має враховуватись судами під час вирішення тотожних спорів, про що зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17.

Таким чином, розглядаючи віндикаційні позови, суд має враховувати, що з огляду на принцип непорушності права володіння майном, початок перебігу позовної давності обчислюється саме з моменту, коли майно вибуло з власності власника та не пов`язано з ухваленням будь-яких судових рішень про порушення права такої особи.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 дійшла висновку також про те, що якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то /.../ слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини 1 статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Як вбачається із матеріалів справи, 22 липня 2016 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна зареєстровано за відповідачем право приватної власності на будівлю, нежитлову літ. "Е-1", загальною площею 56,8 кв. м., що розташована за адресою місто Харків, майдан Міліціонера, будинок 17, що дозволяє дійти висновку про початок перебігу строку позовної давності саме з 23 липня 2016 року (наступний день з моменту, коли майно вибуло з власності власника).

За змістом частини 2 статті 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до особи, яка є боржником, тобто до особи, яка є належним відповідачем за позовом. У разі пред`явлення віндикаційного позову належним відповідачем є володілець майна (висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16).

В матеріалах справ наявні докази звернення позивача до правоохоронних органів з приводу відкриття кримінального провадження за ознаками злочину, визначеного частиною 2 статті 190 Кримінального кодексу України (шахрайство), та відкриття провадження 27 грудня 2018 року (а .с. 63, том 1), однак даний факт не є обставиною, яка закладена в основу механізму преривання строку позовної давності, оскільки в даному випадку сформована заява про вчинення злочину, на підставі якої відкрито кримінальне провадження, а не спір про право (пред`явлення віндикаційного позову).

З урахуванням зазначеного, судом не установлено, а учасниками справи не представлено доказів переривання/зупинення строку позовної давності у спірних правовідносинах.

Оскільки у справі, що розглядається, право власності позивача на спірне майно було порушено в момент його вибуття з власності у володіння іншої особи, тому початок перебігу позовної давності для позову, поданого на захист цього порушеного права на підставі статті 388 ЦК України, пов`язується не з моментом, коли останній довідався або міг довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а саме з моменту вибуття з власності оспорюваного майна та набуття у володіння іншої особи. Судом, вище по тексту даного рішення встановлено, що позивач мав можливість дізнатися про порушення свого права власності починаючи з 22 липня 2016 року, тобто з дати, коли право власності на спірне нерухоме майно було зареєстроване за відповідачем.

З урахуванням зазначеного, враховуючи сталу практику Верховного Суду, суд не погоджується із доводами відповідача з приводу того, що з 25 листопада 2014 року, від дня коли інформація з Державного реєстру прав є відкритою та загальнодоступною, позивач мав об`єктивну можливість дізнатись про відчуження нерухомого майна, що є предметом даного судового спору.

Доводи позивача про те, що право на витребування спірного нерухомого майна від відповідача у судовому порядку виникло з моменту, коли Державне підприємство "Державна циркова компанія України" дізналась про порушення свого права, а саме 09 листопада 2018 року, коли було отримано Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав а нерухоме майно та їх обтяжень № 144755566, суперечать правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16, згідно з якими початок перебігу строків позовної давності за вимогами про витребування майна в порядку статті 388 ЦК України відліковується з моменту, коли власник майна дізнався або міг дізнатися про вибуття свого майна до іншої особи.

Крім зазначеного строку позовної давності щодо захисту права власності шляхом пред`явлення віндікаційного позову, за практикою Верховного Суду, який обліковується з моменту коли майно вибуло з власності власника, матеріали справи містять достовірні дані, що 27 липня 2017 року відповідач замовив проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для експлуатації нежитлової будівлі літ. "Е-1" за адресою місто Харків, майдан Національної Гвардії, будинок 17, в якому міститься акт погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами, в якому межу літ. "Г" до літ. "А" погоджено головою з припинення ДП "Українська творча дирекція з підготовки циркових атракціонів та номерів" Кобзєвим О.А., який фігурує у даних з передавального акту від 06 липня 2018 року, як голова комісії, яка створена відповідно до наказу Міністерства культури України № 633 від 10 липня 2013 року "Про припинення державних підприємств "Українська творча дирекція з підготовки циркових атракціонів та номерів" та Харківське державне художньо-творче виробниче підприємство".

Тобто позивач, не лише мав право захищати своє право від моменту, коли спірне майно вибуло з його володіння (тобто з 23 липня 2016 року), а також мав достовірну інформацію щодо землекористувача, фізична особа-підприємець Статівко Сергій Володимирович, 27 липня 2017 року здійснював активні дії, покликані на формування проекту землеустрою та відведення земельної ділянки для експлуатації нежитлової будівлі літ. "Е-1" за адресою місто Харків, майдан Національної Гвардії, будинок 17.

Навіть, якщо припустити, що 28 липня 2017 року (наступний день, після відповідної календарної дати) є визначальною для відліку строку позовної давності і саме з цього часу позивач встановив факт вибуття з власності оспорюваного майна у володіння іншої особи, то більше ніж через чотири роки останній звернувся до господарського суду Харківської області із даним позовом, тобто поза трирічного строку позовної давності.

При цьому суд зауважує, що саме дата 23 липня 2016 року, як наступний день з моменту, коли майно вибуло з власності власника (22 липня 2016 року були внесені відповідні відомості з приводу власника спірного майна) є визначальною для відрахування загального строку позовної давності.

Відповідно до пункту 4.4.2 Постанови № 10 днем подання позову слід вважати дату поштового штемпеля підприємства зв`язку, через яке надсилається позовна заява (а в разі подання її безпосередньо до господарського суду - дату реєстрації цієї заяви в канцелярії суду). До господарського суд Харківської області позивач звернувся 29 жовтня 2021 року, про що свідчить конверт у якому було скеровано до господарського суду Харківської області даний позов, тобто вже поза межами трирічного строку позовної давності, який обліковується з моменту, коли майно вибуло з власності власника, яка має імперативний граничний строк до 23 липня 2019 року.

При цьому суд зауважує, що в даному разі до спірних правовідносин не застосовується Закон України від 30 березня 2020 року "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)", де розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: "Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину, оскільки строк позовної давності закінчив свій перебіг 23 липня 2019 року, тобто до внесення змін у пункт 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України.

Таким чином, з огляду на приписи статей 256, 257, пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України та встановлені судом обставини, а саме дату звернення із позовною заявою до суду 29 жовтня 2021 проти кінцевої дати в межах строку 23 липня 2019 року, позивачем пропущено строк позовної давності щодо позовних вимог у даній справі.

За змістом статті 267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу.

Слід зазначити, що частина 5 статті 267 ЦК України передбачає, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Проте, позивачем не подано суду поважних причин пропущення позовної давності.

Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму ЦК України).

Враховуючи вищенаведене, суд зазначає про порушення права позивача та правомірність заявленої вимоги про витребування спірного нерухомого майна, проте, оскільки позивачем пропущено строк позовної давності, відповідачем заявлено заяву про застосування строку позовної давності, то відповідно в позові слід відмовити за спливом строку позовної давності.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя має ґрунтуватись на повному з`ясуванні того, чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у справі, якими доказами вони підтверджуються та чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин. У пункті 58 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2010 року "Справа "Серявін та інші проти України"" (заява N 4909/04) Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії", № 37801/97, пункт 36, від 01 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", № 49684/99, пункт 30, від 27 вересня 2001 року).

З огляду на вищевикладене, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Виконуючи імперативні вимоги статті 238 Господарського процесуального кодексу України, суд зазначає, що через відмову в позову, судові витрати не покладаються на відповідача.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 1-5, 10-13, 20, 41-46, 73-80, 86, 123, 129, 194-196, 201, 208-210, 216-220, 232, 233, 236-238, 240, 241 господарський суду Харківської області, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення, відповідно до статей 256, 257 ГПК України та з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Перехідних положень Кодексу.

Повне рішення складено "15" лютого 2022 р.

Суддя Н.В. Калініченко

справа № 922/4352/21