СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2022 року м. Харків Справа № 922/2796/21

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Фоміна В.О., суддя Крестьянінов О.О. , суддя Плахов О.В.

за участю секретаря судового засідання Бессонової О.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 (вх. № 3541 Х/2) на рішення Господарського суду Харківської області від 28.10.2021, ухвалене суддею Кухар Н.М. у приміщенні Господарського суду Харківської області 28.10.2021 о 12 год. 25 хв. (повне рішення складено 08.11.2021) та на додаткове рішення Господарського суду Харківської області від 11.11.2021, ухвалене суддею Кухар Н.М. у приміщенні Господарського суду Харківської області 11.11.2021 о 14 год. 30 хв. (повне додаткове рішення складено 16.11.2021) у справі №922/2796/21
за позовом Військової частини НОМЕР_1 , м. Чугуїв Харківської області,
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Об`єднані інформаційні технології", м. Харків,
про визнання недійсним договору,

ВСТАНОВИВ:

Військова частина НОМЕР_1 у липні 2021 звернулась до Господарського суду Харківської області з позовною заявою (вх. № 2796/21 від 14.07.2021) до ТОВ "Об`єднані інформаційні технології" про визнання недійсним на майбутнє договору про вирощування сільськогосподарських культур №7 від 08.05.2019, укладеного між Військовою частиною НОМЕР_1 та ТОВ "Об`єднані інформаційні технології". (т.1, а.с. 1-7).
Рішенням Господарського суду Харківської області від 28.10.2021 у справі №922/2796/21 у позові відмовлено (т.1, а.с. 202-211).
Додатковим рішенням Господарського суду Харківської області від 11.11.2021 клопотання представника ТОВ "Об`єднані інформаційні технології" про стягнення судових витрат задоволено повністю. Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Об`єднані інформаційні технології" судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 20000,00 грн. (т.2, .а.с 13-17)
Не погодившись з вказаними рішеннями місцевого господарського суду, позивач звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить: рішення Господарського суду Харківської області від 28.10.2021 у справі № 922/2796/21 та додаткове рішення від 11.11.2021 у справі № 922/2796/21 скасувати та проголосити нове рішення, яким позовні вимоги Військової частини НОМЕР_1 до ТОВ "Об`єднані інформаційні технології" про визнання недійсним договору про вирощування сільськогосподарських культур № 7 від 08.05.2019 задовольнити, визнати недійсним на майбутнє договір про вирощування сільськогосподарських культур № 7 від 08.05.2019, укладений між Військовою частиною НОМЕР_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Об`єднані інформаційні технології" (т.2, .а.с 28-42).
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.11.2021 для розгляду справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Шевель О.В., суддя Крестьянінов О.О., суддя Тарасова І.В.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 29.11.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Господарського суду Харківської області від 28.10.2021 та на додаткове рішення Господарського суду Харківської області від 11.11.2021 у справі №922/2796/21, повідомлено учасників справи, що розгляд апеляційної скарги відбудеться 21.12.2021 о 12:00 год.
17.12.2021 позивач надав заяву (вх.№14801) про долучення до матеріалів справи постанов Верховного Суду, роздрукованих із Єдиного державного реєстру судових рішень, які, на думку Військової частини НОМЕР_1 , підлягають врахуванню при розгляді даної справи (т.2, а.с. 68-109) .
21.12.2021 відповідач надав клопотання (вх.№14927), в якому просив відкласти розгляд справи, посилаючись на те, що представник ТОВ "Об`єднані інформаційні технології", адвокат Яровенко О.О., бере участь у розгляді іншої справи, надавши відповідні докази на підтвердження зазначених обставин (т.2, а.с. 110-115).
Представник позивача 21.12.2021 надав до Східного апеляційного господарського суду заяву (вх.№14939 від 21.12.2021) про долучення до матеріалів справи постанов Верховного Суду роздрукованих із Єдиного державного реєстру судових рішень, та про врахування викладених у цих постановах правозастосовних позицій під час розгляду даної апеляційної скарги (т.2, а.с. 116-127).
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 21.12.2021 вирішено розгляд справи відкласти на 25 січня 2022 року о 12:00 год., з підстав обґрунтованості поданого клопотання ТОВ "Об`єднані інформаційні технології" про відкладення розгляду справи.
21.12.2021 від ТОВ "Об`єднані інформаційні технології" надійшов до Східного апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу (вх. № 14960), в якому відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Господарського суду Харківської області від 28.10.2021 та додаткове рішення Господарського суду Харківської області від 11.11.2021у справі №922/2796/20 залишити без змін (т. 2, а.с. 139-152).
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.01.2021 у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю судді Шевель О.В. для розгляду справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Фоміна В.О., суддя Здоровко Л.М., суддя Плахов О.В.
25.01.22 від Військової частини НОМЕР_1 до Східного апеляційного господарського суду надійшли пояснення (вх. №893) щодо врахування висновків, зазначених у наданих до справи постанов Верховного Суду (т., а.с. 158-159).
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.01.2021 у зв`язку із відпусткою судді Здоровко Л.М. для розгляду справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Фоміна В.О., суддя Крестьянінов О.О., суддя Плахов О.В.
В судовому засіданні 25.01.2022 року апелянт надав пояснення щодо обставин справи з урахуванням доводів та вимог апеляційної скарги. Присутній у судовому засіданні представник відповідача заперечував проти доводів апелянта, зазначив про законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду, підтримавши доводи поданого до суду відзиву на апеляційну скаргу.
Протокольною ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 25.01.2022 вирішено оголосити перерву в судовому засіданні відповідно ч. 2 ст. 216 ГПК України до 08.02.2022.
Судове засідання Східного апеляційного господарського суду 08.02.2022 розпочалось за участю представників сторін. Присутній в судовому засіданні представник апелянта підтримав раніше наданні пояснення щодо обставин справи з урахуванням доводів та вимог апеляційної скарги. Представник відповідача заперечував проти доводів апелянта, зазначив про законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах встановлених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду у відповідності до вимог статті 282 Господарського процесуального кодексу України зазначає про наступні обставини.
З матеріалів справи вбачається, що 08.05.2019 між Військовою частиною НОМЕР_1 (позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Об`єднані інформаційні технології" (відповідач) було укладено Договір № 7 про вирощування сільськогосподарських культур, згідно з п. 1.1 якого з метою залучення додаткових джерел фінансування для підтримання на належному рівні бойової та мобілізаційної готовності і життєдіяльності Збройних сил України та відповідно до ст. 4 Закону України "Про використання земель оборони", сторони домовилися про вирощування сільськогосподарських культур на земельних ділянках площею 469 га, які надані стороні-1 (позивачу) в безстрокове користування та можливостей сторони-2 (відповідача) діяти, а саме: вирощування зернових сільськогосподарських культур (т.1, а.с. 27-40).
За умовами пункту 1.2 Договору сторони домовилися, що обробіток землі буде здійснюватися наступним чином: - сторона-1 бере на себе зобов`язання залучити площу земельної ділянки, яка надана в безстрокове користування для вирощування сільськогосподарських культур; - сторона-2 бере в користування земельні ділянки та власними коштами проводить необхідний комплекс заходів по забезпеченню повного сільськогосподарського циклу з вирощування сільськогосподарських культур.
Розділами 2, 3 та 4 Договору визначені обов`язки обох сторін.
Розділом 6 договору обумовлені внески і частки сторін.
У Договорі сторони також передбачили розподіл результатів спільної діяльності та спільні витрати і збитки сторін (розділ 7, 8).
Відповідно до п. 11.2 Договору, цей Договір укладений строком на сім сільськогосподарських років тобто до 2026 року включно.
10 розділ Договору визначає порядок відповідальності сторін та розв`язання спорів.
Позивач вважаючи, що укладений між ним та відповідачем договір підлягає визнанню недійсним, як такий, що не відповідає вимогам Закону, звернувся у липня 2021 до Господарського суду Харківської області з позовом.
В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначив, що до відносин, які склались у зв`язку з укладенням спірного Договору № 7 від 08.05.2019, слід застосовувати положення Порядку укладення державними підприємствами, установами, організаціями, а також господарськими товариствами, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 відсотків, договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 296 від 11.04.2012, без додержання вимог якого, а саме без погодження Кабінетом Міністрів України, укладено між сторонами спірний договір.
Крім того, позивач зазначає, що у відповідності до пунктів 36, 39, 40 Положення Міністерства оборони України про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями, затвердженого наказом Міністра оборони України № 483 від 22.12.1997, військові частини, безпосередні землекористувачі, повинні використовувати земельні ділянки тільки за цільовим призначенням, яке визначене рішенням про надання в користування Збройним Силам України цих ділянок. Передача земель в тимчасове користування відбувається з погодження: заступників Міністра оборони України - командувачів видів Збройних Сил України, начальників управлінь центрального апарату Міністерства оборони України - щодо земель спеціальних об`єктів центрального підпорядкування; командуючих військами військових округів. Північного оперативно-територіального командування - щодо земель для об`єктів окружного, Північного оперативно-територіального командування підпорядкування.
Рішенням Господарського суду Харківської області від 28.10.2021 у справі №922/2796/21 у позові відмовлено.
Приймаючи оскаржуване рішення місцевий господарський суд зазначив, що матеріали справи дійсно не містять доказів на підтвердження погодження Кабінетом Міністрів України укладення між сторонами Договору № 7 від 08.05.2019 про вирощування сільськогосподарських культур (який є договором про спільну діяльність), проте під час укладення договору сторони вважали, що діяли правомірно і мали повноваження на вчинення таких дій, протягом 2019 - 2020 років умови договору сторонами виконувались належним чином, відповідач оброблює земельні ділянки, які надані позивачу в безстрокове користування, на відповідних правових підставах; позивач неодноразово вчиняв дії, спрямовані на припинення вказаного договору (відмову від договору), та в подальшому позивачем було укладено договір аналогічного змісту з ТОВ "Агросервіс Гранд"; рішенням Господарського суду Харківської області від 02.08.2021 у справі №922/1372/21 були частково задоволені позовні вимоги ТОВ "Об`єднані інформаційні технології"; визнано недійсним односторонні правочини Військової частини А-4104 щодо відмови від договору про вирощування сільськогосподарських культур № 7 від 08.05.2019, які оформлені листами від 19.01.2020 за вих. №148/9148/64 та від 19.03.2021 за вих. № 148/9148/423; 13.08.2021 ТОВ "Об`єднані інформаційні технології" подано до господарського суду позов про визнання недійсним договору про вирощування сільськогосподарських культур від 02.04.2021, укладеного між Військовою частиною НОМЕР_1 та ТОВ "Агросервіс Гранд" та визнання права власності на посіви, станом на даний час у справі № 922/3247/21 за вищевказаним позовом триває підготовче провадження. Місцевий господарський суд із посиланням на практику Верховного Суду зазначив, що обставини, на які посилається позивач, не свідчать про наявність у нього порушеного суб`єктивного права з боку відповідача; дії позивача, який спочатку відмовився від договору в односторонньому порядку, всупереч умовам договору, а в подальшому пред`явив позов про визнання договору з відповідачем недійсним, хоча до цього такої необхідності у нього не було, суперечать його попередній поведінці (виконанню договору протягом двох років та одностороннім відмовам від нього), а тому є недобросовісними.
01.11.2021 до Господарського суду Харківської області надійшло клопотання відповідача (вх. №25598) про стягнення з позивача судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 20000,00 грн. (т. 1, а.с. 212-224).
11.11.2021 Господарським судом Харківської області ухвалено додаткове рішення про задоволення клопотання представника ТОВ "Об`єднані інформаційні технології", стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Об`єднані інформаційні технології" - судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 20000,00 грн. (т.2, а.с. 13-17)
Приймаючи додаткове рішення місцевий господарський суд зазначив, що предметом позову є немайнова вимога - визнання договору недійсним, а сторонами визначено фіксований платіж за надані юридичні послуги, тому заявлена до стягнення сума витрат на послуги адвоката - 20000,00 грн є співмірною з наданими адвокатом послугами та підтверджується відповідними документами.
Апеляційна скарга позивача мотивована тим, що під час ухвалення оскаржуваного рішення місцевим господарським судом порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, неповно з`ясовано обставини справи, що мають значення для справи, не враховано недоведеність обставин, що мають значення для справи.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач посилається, зокрема, на те, що матеріали справи не містять доказів виконання спірного договору; виконання договору не може бути підставою для відмови у визнанні його недійсним; при укладенні договору про спільну діяльність позивач не був наділений розпорядчими речовими правами щодо об`єктів, виділених для спільної діяльності; спірний договір не відповідає вимогам Порядку укладення державними підприємствами, установами, організаціями, господарськими товариствами, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 відсотків, договорів про спільну діяльність, комісії, доручення та управління майном, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 296 від 11.04.2012, вимогам пунктів 1, 15, 16, 19 Положення Міністерства оборони України про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями, ст. 2, 3, 4, 9 14 Закону України "Про Збройні Сили України", ст. 13, 20, 77, 115, 125 Земельного кодексу України, ст. 1130 - 1133 Цивільного кодексу України, ст. 1, 2, 3-4 Закону України "Про використання земель оборони" - зважаючи на відсутність достатнього обсягу повноважень на укладення спірного договору та недотримання порядку його погодження; судом першої інстанції прийнято доказ, що на думку апелянта не є належним копію договору з ТОВ "Агросервіс Гранд"; висновки Верховного Суду, на які посилається місцевий господарський суд в оскаржуваному рішенні, на думку апелянта, не стосуються правовідносин у даній справі, натомість судом безпідставно не застосовано правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 28.02.2018 у справі №915/425/17, правовідносини в якій є подібними до даної справи.
Апеляційний господарський суд, переглядаючи у апеляційному порядку оскаржуване судове рішення, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, зазначає наступне.
Предметом спору у даній справі є позовні вимоги про визнання недійсним на майбутнє договору про вирощування сільськогосподарських культур №7 від 08.05.2019, які обґрунтовані відсутністю достатнього обсягу повноважень на укладення оспорюваного договору, а також недотриманням порядку його погодження.
Відповідно до ст.ст. 11, 12 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.
Водночас, справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 Цивільного кодексу України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин. Ці загальні засади втілюються в конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.
За змістом статей 202, 203 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, волевиявлення учасника якого має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину (п. 2.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 та п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9).
Згідно з приписами ч.ч. 1, 3 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Як встановлено судом першої інстанції, та підтверджується під час апеляційного розгляду справи, укладений між сторонами Договір № 7 від 08.05.2019 про вирощування сільськогосподарських культур за своєю правовою природою є договором про спільну діяльність.
За приписами ст. 1130 ЦК України, за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі, а його умови, в тому числі координація спільних дій учасників, ведення їх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності (ст. 1131 ЦК України).
Так, звертаючись до суду першої інстанції із позовом, позивач обґрунтовував недійсність укладеного правочину тим, що законодавчими приписами встановлено особливий порядок укладення певних видів господарських договорів, що свідчить про відповідний обов`язок сторін бути обізнаними з його положеннями та неухильно його дотримуватися.
Згідно частини першої статті 13 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
За приписами статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Частиною першою статті 3 Земельного кодексу України визначено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
Згідно з приписами ст. 125 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Відповідно до ч. ч. 1 та 4 ст. 77 Земельного кодексу України землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. Порядок використання земель оборони встановлюється законом.
Частиною 2 ст. 77 Земельного кодексу України встановлено, що землі оборони можуть перебувати лише в державній власності.
Відповідно до положень статті 1 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України.
Частиною другою статті 2 наведеного Закону встановлено, що Міністерство оборони України як центральний орган управління Збройних Сил України здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами Збройних Сил України, в тому числі у разі їх розформування.
Земельна ділянка, яка залучена військовою частиною до спільної діяльності з відповідачем за оспорюваним договором, належить до категорії земель оборони, оскільки надавалась для розміщення військовій частині, а отже, порядок її використання є предметом регулювання Закону України "Про використання земель оборони".
Відповідно до ст. 1 Закону України "Про використання земель оборони", землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України (далі військові частини).
За приписами статті 13 Земельного кодексу України, статті 1 Закону України від 21 вересня 1999 року № 1075-XIV «Про правовий режим майна у Збройних Силах України», статей 9 та 14 Закону України від 06 грудня 1991 № 1934-XII «Про Збройні Сили України» землі, закріплені за військовими частинами та установами Збройних Сил України, є державною власністю та належать їм на праві оперативного управління, а вирішення питань щодо порядку надання Збройним Силам України в управління об`єктів державної власності, в тому числі земельних ділянок, відноситься до повноважень Кабінету Міністрів України.
З правового аналізу наведених норм права, вбачається, що землі оборони є державною власністю та знаходяться в управлінні та користуванні Міністерства оборони України, власником цих земель є держава в особі Кабінету Міністрів України, який розпоряджається ними.
Подібна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2018 у справі № 916/3727/15, та в постанові Верховного Суду від 25.04.2019 по справі №922/2732/17.
Згідно зі ст. 65 Земельного кодексу України землями промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення визнаються земельні ділянки, надані в установленому порядку підприємствам, установам та організаціям для здійснення відповідної діяльності. Порядок використання земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення встановлюється законом. Водночас, Кабінетом Міністрів України на даний час такий порядок не визначено.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 2 Закону України "Про використання земель оборони", військовим частинам для виконання покладених на них функцій та завдань земельні ділянки надаються у постійне користування відповідно до вимог Земельного кодексу України; особливості надання земельних ділянок військовим частинам під військові та інші оборонні об`єкти визначаються Кабінетом Міністрів України.
Приписами ч. 1 ст. 4 Закону України "Про використання земель оборони" встановлено, що військові частини за погодженням з органами місцевого самоврядування або місцевими органами виконавчої влади і в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, можуть дозволяти фізичним і юридичним особам вирощувати сільськогосподарські культури, випасати худобу та заготовляти сіно на землях, наданих їм у постійне користування.
За висновками наведеними в постанові Верховного Суду №915/425/17 від 28.02.2018 військові частини мають, за наявності погодження відповідного органу, уповноваженого від імені держави на розпорядження цією землею, право надавати дозвіл фізичним та юридичним особам на вирощування сільськогосподарських культур на земельних ділянках, що належать до категорії земель оборони, однак відсутність порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України, унеможливлювала реалізацію такого права.
Обґрунтовуючи недійсність укладеного між сторонами договору, позивач посилався на недотримання сторонами під час укладення спірного договору Порядку укладення державними підприємствами, установами, організаціями, а також господарськими товариствами, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 відсотків, договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 296 від 11.04.2012 (далі за текстом - Порядок № 296), згідно з яким суб`єкт господарювання, що виявив намір укласти договір, подає центральному органові виконавчої влади, до сфери управління якого він належить, іншому суб`єкту управління об`єктами державної власності, звернення щодо погодження укладення договору; рішення про погодження укладення договору приймає Кабінет Міністрів України.
Зазначений Прядок № 296, затверджений Кабінетом міністрів України 11.04.2012, прийнятий на підставі Закону України «Про управління об`єктами державної власності».
Так, частиною 2 ст. 3 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» передбачено, що дія цього Закону не поширюється на управління об`єктами власності Українського народу, визначеними частиною першою статті 13 Конституції України, а також на здійснення прав інтелектуальної власності.
Як вже зазначалось вище, частиною першою статті 13 Конституції України передбачено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Верховний Суд в постанові від 16.11.2021 по справі №910/8979/20, дійшов висновків: «48. Враховуючи, що внеском у спільну діяльність є саме частина земельної ділянки державної форми власності, право розпорядження якою належить обласній державній адміністрації, до укладення цього договору не може бути застосований Закон України «Про управління об`єктами державної власності» та Постанова Кабінету Міністрів України від 11.04.2012 року №296, якою затверджено Порядок укладання державними підприємствами, установами, організаціями, а також господарськими товариствами, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 відсотків, договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном.
Отже, оскільки спірний правочин стосується користування земель оборони, які є державною власністю, то апеляційний господарський суд доходить до висновків, що не підлягають застосуванню до спірних правовідносин положення Закону України «Про управління об`єктами державної власності» та Постанова Кабінету Міністрів України від 11.04.2012 року №296, якою затверджено Порядок укладання державними підприємствами, установами, організаціями, а також господарськими товариствами, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 відсотків, договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном.
Проте, у відповідності до пунктів 1, 15, 16, 19 Положення Міністерства оборони України про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями, затвердженого наказом Міністра оборони України № 483 від 22.12.1997, землі (земельні ділянки) надаються військовим частинам, військово-навчальним закладам, установам, підприємствам та організаціям Збройних Сил України для їх розміщення та постійної діяльності.
Так, відповідно до п. 38 Положення Міністерства оборони України про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями, затвердженого наказом Міністра оборони України № 483 від 22.12.1997 ділянки, території, що тимчасово не використовуються, полігонів, танкодромів, стрільбищ та інших об`єктів Збройних Сил України, придатних для сінокосіння, випасу скоту та посіву сільськогосподарських культур, дозволяється передавати у тимчасове використання (але не у збиток бойовій підготовці та при умові забезпечення збереження державної таємниці) військовим радгоспам, а також іншим сільськогосподарським підприємствам.
Відповідно до пунктів 39, 40 "Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями", затвердженого наказом Міністерства оборони України № 483 від 22.12.1997, передача земель в тимчасове користування відбувається з погодження: заступників Міністра оборони України - командувачів видів Збройних Сил України, начальників управлінь центрального апарату Міністерства оборони України - щодо земель спеціальних об`єктів центрального підпорядкування; командуючих військами військових округів, Північного оперативно-територіального командування - щодо земель для об`єктів окружного, Північного оперативно-територіального командування підпорядкування. Передача земель в тимчасове користування оформлюється рішенням сільської, селищної чи міської рад.
Так, матеріали справи не містять доказів на підтвердження погодження укладеного між сторонами Договору № 7 від 08.05.2019 №7 про вирощування сільськогосподарських культур. Про що також зазначено судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні та не заперечується сторонами по справі.
Водночас, судом першої інстанції встановлено, що на протязі 2019-2020 років умови договору сторонами виконувались належним чином.
Як вбачається із п. 11.2 укладеного між сторонами у справі Договору №7, його укладено строком на 7 сільськогосподарських років, тобто по 2026 сільськогосподарський рік включно. Умови договору вважаються виконані в повному обсязі після складання актів звірки взаєморозрахунків. Акти звірки взаєморозрахунків мають бути складеними та підписаними уповноваженими особами сторін не пізніше 05 лютого кожного наступного за звітним року, або 01 листопада кожного звітного року у випадку не виконання п. 7.5 договору.
Апелянт в обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається, зокрема, на відсутність в матеріалах справи доказів належного виконання вимог спірного договору відповідачем, зазначаючи, що обставини виконання договору не впливають на його дійсність.
З цього приводу колегія суддів зазначає, що п. 10.1 розділу 10 Договору №7 передбачено, що у випадку порушення зобов`язання, що виникає з цього Договору (надалі іменується «порушення Договору»), винна Сторона несе відповідальність, визначену цим Договором та (або) чинним в Україні законодавством.
Відповідно п.10.2 Договору № 7 порушенням умов договору є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом цього договору.
Пункт 10.4 Договору № 7 встановлює, що у разі порушення строку розрахунків із Стороною 1 (Військова Частина А4104), Сторона 2 (ТОВ "Об`єднані інформаційні технології") зобов`язана сплатити на користь Сторони 1 штраф у розмірі подвійної ставки НБУ за кожен день прострочення платежу.
Усі спори, що виникають з цього Договору або пов`язані із ним, вирішуються шляхом переговорів між Сторонами. Якщо відповідний спір неможливо вирішити шляхом переговорів, він вирішується в судовому порядку (п.10.5).
Військовою Частиною НОМЕР_1 до матеріалів справи не надано до суду першої інстанції будь-яких доказів на підтвердження неналежного виконання ТОВ "Об`єднані інформаційні технології" своїх зобов`язань за спірним Договором №7.
При цьому, в матеріалах справи наявне рішення Господарського суду Харківської області від 02.08.2021 по справі №922/1372/21 (суддя Лаврова Л.С.), яким були частково задоволені позовні вимоги ТОВ "Об`єднані інформаційні технології"; визнано недійсним односторонній правочин Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови від договору про вирощування сільськогосподарських культур № 7 від 08.05.2019, укладений між Військовою частиною НОМЕР_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Об`єднані інформаційні технології", який оформлений листом від 19.01.2020 за вих. №148/9148/64; визнано недійсним односторонній правочин Військової частини А-4104 щодо відмови від договору про вирощування сільськогосподарських культур № 7 від 08.05.2019, укладений між Військовою частиною НОМЕР_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Об`єднані інформаційні технології", який оформлений листом від 19.03.2021 за вих. №148/9148/423 (т.1, а.с. 66-72).
Згідно відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень, зазначене рішення Господарського суду Харківської області від 02.08.2021 по справі №922/1372/21 залишено без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 17.11.2021 року та набрало законної сили 17.11.2021.
У рішенні Господарського суду Харківської області від 02.08.2021 по справі №922/1372/21 зазначено, що протягом лютого 2021 року позивачем було отримано від Військової частини А-4104 повідомлення про припинення договору, викладене у листі від 19.01.2020 за вих. № 148/9148/64, в якому наголошено про припинення з 19.01.2021 дії Договору № 7 від 08.05.2019, укладеного між Військовою частиною НОМЕР_1 та ТОВ «Об`єднані інформаційні технології», в результаті виникнення у відповідача права на односторонню відмову від договору.
У відповідь на цей лист, ТОВ «Об`єднані інформаційні технології» листом від 25.02.2021 повідомило відповідача про відсутність передбачених законом та договором підстав і обставин, з якими пов`язується виникнення у відповідача права на односторонню відмову від договору.
В подальшому позивач отримав від Військової частини А-4104 повторне повідомлення про відмову від договору, викладене у листі від 19.03.2021 за вих. № 148/9148/423, в якому наведені аналогічні раніше викладеним підставам для припинення Договору № 7 від 08.05.2019 в результаті односторонньої відмови від нього з боку відповідача та наголошено на припиненні договору № 7 від 08.05.2019 з 19.01.2021.
Задовольняючи частково позовні вимоги в межах справи №922/1372/21, місцевий господарський суд, зокрема, виходив з того, що відповідно до п.п. 3.2 Договору № 7 від 08.05.2019 Сторона - 1 має право: - Отримувати від Сторони - 2 плату за вирощування сільськогосподарський культур; - Вимагати від Сторони - 2 відшкодування збитків, якщо вони виникли внаслідок дострокового розірвання договору в односторонньому порядку без поважних причин, невиконання або неналежного виконання Стороною - 2 взятих на себе обов`язків за цим договором.
В силу положень п.п. 7.1, 7.3 - 7.7 Договору № 7 від 08.05.2019 здобуток, що отримується Сторонами від спільної діяльності, підлягає розподілу пропорційно понесеним фактичним затратам на вирощування сільськогосподарської продукції, при цьому Сторона - 1 в будь-якому випадку повинна отримати грошові надходження для забезпечення покриття дефіциту бюджетного фінансування у розмірі не менше частки та внеску, визначеного у розділі 6 цього договору. Підбиття підсумків спільної діяльності і розподіл прибутку між Сторонами здійснюється в строк до 20 жовтня поточного року на підставі окремого балансу. Фактичний розподіл прибутку здійснюється шляхом перерахування відповідної частки Стороні - 1 та утримання відповідної частки прибутку Стороною - 2.
Сторони погодились, що Сторона - 2 перераховує Стороні - 1 грошові кошти як достроково розподілений прибуток від спільної діяльності за 2019 сільськогосподарський рік - до 20.10.2019 в розмірі 100% внеску Сторони -1; у подальшому за кожний сільськогосподарський рік до 20 жовтня поточного року в розмірі 100% від вартості внеску Сторони - 1. У такому випадку Сторона - 2 самостійно на свій розсуд розпоряджається зібраним врожаєм, отриманим від результату спільної діяльності. Кінцевий термін дострокового розподілу прибутку може змінюватися Сторонами за взаємною згодою, але не перевищувати тримісячного терміну від дати зазначеної в договорі. У випадку виконання Стороною - 2 п. 7.5 договору зобов`язання Сторони 2 по сплаті прибутку від спільної діяльності, що належить Стороні - 1, вважаються виконаними в повному обсязі, та в подальшому розподіл прибутку, пропорційно понесеним фактичним затратам за вирощування сільськогосподарської продукції, згідно до п. 7.1 договору, не проводиться. Баланс, передбачений п. 7.3 Стороні - 1 може не надаватись.
Як зазначило ТОВ "Об`єднані інформаційні технології" в межах справи №922/1373/21, ним щороку, здійснювалась сплата грошових коштів на користь Військової частини А-4104 в якості дострокового розподілу прибутку у відповідності до п. 7.5 договору № 7 від 08.05.2019, на підтвердження чого до матеріалів справи №922/1373/21 надані відповідні платіжні доручення.
Так, за 2019 сільськогосподарський рік позивачем було сплачено на користь відповідача грошові кошти в загальній сумі 760 597,49 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 36 від 21.11.2019, № 35 від 22.11.2019, № 36 від 25.11.2019, № 37 від 26.11.2019, № 38 від 27.11.2019, № 39 від 03.12.2019, № 40 від 18.12.2019, оскільки частина оброблювальної земельної ділянки в розмірі 20% засіюваної площі перебувала під паром, що підтверджується актом обстеження земельної ділянки від 05.12.2019. В такому випадку, згідно з п. 7.2 договору № 7 від 08.05.2019, за вказану площу розподіл прибутку спільної діяльності не здійснюється. За 2020 сільськогосподарський рік позивачем було сплачено на користь відповідача грошові кошти в загальній сумі 914 550,00 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 44 від 13.10.2020, № 45 від 15.10.2020, № 46 від 16.10.2020, № 47 від 19.10.2020, № 48 від 19.10.2020, № 49 від 20.10.2019, № 52 від 20.10.2020.
Також, в рішенні в межах справи №922/1373/21 зроблені висновки, що досліджуючи питання обґрунтованості посилань відповідача на невиконання позивачем зобов`язань за договором і унеможливлення досягнення мети договору, як підстави для його розірвання, судом встановлено, що згідно листа від 19.01.2020 за вих. № 148/9148/64 і листа від 19.03.2021 за вих. № 148/9148/423, як на підставу для відмови відповідача від договору та припинення його дії, відповідач посилається на невиконання позивачем вимог листа від 28.01.2020 за вих. № 148/9/48/168, однак доказів звернення до позивача із таким листом та зміст його вимог до суду відповідачем не було доведено, як не було доведено порушення зобов`язань позивача за п. 4.1 договору, з огляду на відсутність доказів отримання позивачем запиту на інформацію та не установлення умовами договору строку і порядку виконання такого зобов`язання.
Отже, рішенням Господарського суду Харківської області від 02.08.2021 по справі №922/1372/21 досліджувались обставини виконання ТОВ "Об`єднані інформаційні технології" своїх зобов`язань за договором № 7 від 08.05.2019 та не було встановлено неналежного їх виконання.
Згідно з ч. 4 ст. 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Преюдиція - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню.
Тобто, за змістом частини четвертої статті 75 ГПК України учасники господарського процесу звільнені від надання доказів на підтвердження обставин, які встановлені судом при розгляді іншої адміністративної, цивільної чи господарської справи. Натомість такі учасники мають право посилатися на зміст судового рішення у відповідних справах, що набрало законної сили, в якому відповідні обставини зазначені як установлені. Вказані висновки також наведені в постанові Верховного Суду від 08.09.2021 по справі № 902/530/20.
Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
Слід зауважити, що Верховний Суд неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17, від 29.11.2021 у справі № 910/11215/20).
На підставі вищевикладеного, апеляційний суд зазначає, що посилання апелянта не відсутність в матеріалах справи доказів належного виконання ТОВ "Об`єднані інформаційні технології" вимог спірного Договору №7, спростовуються обставинами, встановленими в рішенні Господарського суду Харківської області від 02.08.2021 по справі №922/1372/21, яке набрало законної сили 17.11.2021.
Отже, висновки місцевого господарського суду щодо належного виконання умов Договору №7 від 08.05.2019 сторонами на протязі 2019-2020 та обставини того, що спірний договір був розірваний позивачем в односторонньому порядку без згоди на те відповідача, без визначення будь-яких поважних причин, у зв`язку із чим в судовому порядку визнані недійсними односторонні правочини Військової частини А-4104 щодо відмови від договору про вирощування сільськогосподарських культур, підтверджується зазначеними вище обставинами.
Крім того, у зазначеному вище рішенні Господарського суду Харківської області від 02.08.2021 по справі №922/1372/21, також вказано, що відповідач (Військова частина А-4104) уклав аналогічного змісту договір з ТОВ «Агросервіс Гранд», яке було залучено до участі у справі в якості третьої сторони на стороні відповідача. Положення договору не змінилися порівняно з положеннями укладеного з позивачем договору, тобто той самий внесок, та сама земельна ділянка та право вирощувати на ній сільськогосподарські культури, але вартість такого права змінилася з 914 550,00 грн. на 1 119 950,00 грн. Тобто відповідач розірвав договір без згоди на те позивача та уклав аналогічний договір з іншою юридичною особою.
Отже, під час розгляду справи №922/1372/21, в тому числі, був досліджений зміст договору про вирощування сільськогосподарських культур від 02.04.2021, укладений між Військовою частиною НОМЕР_1 та ТОВ "Агросервіс Гранд", положення якого не змінилися порівняно з положеннями укладеного з ТОВ "Об`єднані інформаційні технології" договору, тобто стосується того ж самого внеску та тієї самої земельної ділянки, та право вирощувати на ній сільськогосподарські культури.
Матеріалами справи №922/2796/21 також підтверджено, що ТОВ "Об`єднані інформаційні технології" подано до господарського суду інший позов (справа №922/3247/21) про визнання недійсним договору про вирощування сільськогосподарських культур № 3 від 02.04.2021, укладеного між Військовою частиною НОМЕР_1 та ТОВ "Агросервіс Гранд" та визнання права власності на посіви (т.1, а.с.73).
Станом на час прийняття оскаржуваного рішення по справі №922/2796/21, за вищевказаним позовом у справі № 922/3247/21 тривало підготовче провадження.
Проте, згідно відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень 31.01.2022 Господарським судом Харківської області у справі № 922/3247/21 прийнято рішення про задоволення позовних вимог, визнано недійсним договір про вирощування сільськогосподарських культур № 3 від 02.04.2021, укладений між Військовою частиною НОМЕР_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агросервіс Гранд».
Так, відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналогічні положення містяться у ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України.
Частиною 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України визначено основні способи захисту цивільних прав та інтересів.
З огляду на положення зазначених норм та принцип диспозитивності у господарському судочинстві, позивач має право вільно обирати способи захисту порушеного права чи інтересу.
Звертаючись до господарського суду в межах справи № 922/2796/21, позивач вказує у позовній заяві предмет та підстави позову, тобто, самостійно визначає, яке його право, на його суб`єктивну думку, є порушеним, та в який спосіб належить здійснити судовий захист порушеного права.
Натомість, вирішуючи спір, судам належить з`ясувати наявність порушеного права позивача та відповідність обраного ним способу захисту порушеного права способам, визначеним у законодавстві.
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.
При цьому, місцевий господарський суд зазначив, з чим погоджується суд апеляційної інстанції, що під порушенням права слід розуміти такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Проте, обставини, на які посилається апелянт, не свідчать про наявність у нього порушеного суб`єктивного права з боку відповідача, про що було зазначено й місцевим господарським судом в оскаржуваному рішенні.
При вирішені даного спору, апеляційний суд вважає правомірним застосування постанови Об`єднаної палати ВС/КГС від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17, якою було надано наступні висновки: - особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищене та відновлено.
На обґрунтування цього твердження ОП ВС/КГС зазначила, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Внаслідок цього захисту має реально відбуватись припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта та відновлення порушених прав.
Спосіб захисту розглядається як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення мети цього захисту права.
Конституція гарантує можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагається, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим - тобто порушення дійсно повинно мати місце і стосуватись індивідуально виражених прав або інтересів позивача. Отже, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює чи особа дійсно має порушене право, і чи це право порушено відповідачем.
При вирішені позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи ст. 3,15,16 ЦК України, за результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було на час пред`явлення позову порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та у чому полягає його порушення , оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.
У постанові від 14.07.2021 у справі № 506/450/19 Верховний Суд зазначив: "у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2019 у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що "недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим".
Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
За захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу особа має право звернутися до суду (ст.16 ЦК Укарїни).
Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Вказаний перелік не є вичерпним, оскільки суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
За змістом положень вище зазначених норм права розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Суд забезпечує захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються, шляхом здійснення провадження у справах.
При цьому суд має встановити наявність в особи суб`єктивного права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких особа звернулася до суду, адже на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.
Крім того, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє в захисті, встановивши безпідставність та (або) необґрунтованість заявлених вимог.
Для ефективного судового захисту цивільного права або інтересу важливим також є обраний зацікавленою особою спосіб захисту, який має відповідати природі такого права або охоронюваного законом інтересу, характеру незаконного посягання та бути ефективним.
Вирішуючи господарській спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги, в іншому випадку у позові слід відмовити.
Позиція Верховного суду, викладена у постановах від 04.12.2019 у справі №910/15262/18, від 11.02.2020 у справі № 922/1159/19, об`єднаної палати КГС ВС від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17, відповідно до якої самі по собі дії осіб, зокрема, щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки вони не доведуть, що цими діями порушуються їхні права. Тобто саме на позивача покладений обов`язок обґрунтувати свої вимоги поданими до суду доказами, а саме довести, що його права та інтереси порушуються укладанням спірного договору, а тому потребують захисту.
Колегія суддів погоджується, що у справі № 922/2796/21, позивач не зазначає, які саме його права є порушеними та підлягають захисту. Позовна заява пред`явлена до контрагента за договором, тобто вимога має стосуватися саме відповідача і саме відповідач мав порушити права позивача, проте з матеріалів справи не вбачається у який спосіб відповідач порушив права позивача.
Більш того, договір діяв та продовжує діяти на сьогодні, тому відсутні підстави вважати, що права позивача якимось чином порушені та підлягають судовому захисту.
Відповідно до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Посилаючись на відсутність погоджень, позивач не навів та не надав до суду жодних доказів на підтвердження обставин вжиття Військовою частиною НОМЕР_1 заходів для забезпечення дотримання порядку погодження спірного Договору, натомість позивач уклав подібний договір аналогічного змісту у квітні 2021 з ТОВ «Агросервіс Гранд», з більш вигідною вартістю, що підтверджується висновками зазначеними в рішенні суду від 02.08.2021 по справі №922/1372/21.
Як вбачається з пояснень відповідача, на момент укладання Договору з позивачем він об`єктивно вважав, що позивач має право укладати спірний договір і, зі свого боку, діяв добросовісно.
Відповідно до частини першої статті 2 ГПК України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
У постанові від 10.04.2019 у справі № 390/34/17 Верховний Суд зазначив наступне.
Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).
Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).
Добросовісність (пункт 6 статті З ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Тобто в схожій правовій ситуації Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 по своїй суті застосовано доктрину venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).
В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті 1.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
Отже, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що дії позивача, який спочатку відмовився від договору в односторонньому порядку, всупереч умовам договору, а в подальшому пред`явив позов про визнання договору з відповідачем недійсним, хоча до цього такої необхідності у нього не було, суперечать його попередній поведінці (виконанню договору протягом двох років та одностороннім відмовам від нього), а тому є недобросовісними.
При цьому, суд бере до уваги, що задоволення позову у даному випадку призведе до наслідків визнання договору недійсним та, відповідно, до порушення майнових прав відповідача, як добросовісної сторони за Договором про спільну діяльність.
Посилання позивача на не врахування під час розгляду справи висновків Верховного Суду по справі від 28.02.2018 №915/425/17, від 15.02.2018 по справі № 916/3073/16, не спростовують висновків місцевого господарського суду щодо наявної недобросовісної поведінки позивача в межах досліджених обставин справи №922/2796/21. Постанови Верховного Суду від 15.03.2018 по справі № 915/581/17, від 01.03.2018 №908/546/17, від 10.05.2018 по справі №924/263/17 від 28.03.2018 по справі №915/166/1 стосується інших фактичних обставин (оренди, суборенди земельних ділянок).
Європейський суд з прав людини підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах "Беєлер проти Італії", "Онер`їлдіз проти Туреччини", "Megadat.com S.r.l. проти Молдови", "Москаль проти Польщі"). Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (рішення у справі "Москаль проти Польщі"). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки"). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки", "Ґаші проти Хорватії", "Трґо проти Хорватії").
Отже, колегія суддів вважає, що спір у даній справі необхідно вирішувати з урахуванням наведеної практики Європейського суду з прав людини.
Під час укладення Договору сторони вважали, що діяли правомірно і мали повноваження на вчинення таких дій; оспорюваний Договір виконується на протязі двох років; відповідач оброблює земельні ділянки, які надані позивачу в безстрокове користування, на відповідних підставах.
За таких обставин, беручи до уваги викладене, колегія суддів погоджується з висновками місцевого господарського суду, що задоволення позову по суті у цій справі суперечитиме загальним принципам і критеріям, закладеним у статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Європейський суд з прав людини у рішенні по справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).
Статтею 236 ГПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Оскаржуване рішення відповідає вимогам статті 236 ГПК України, а тому відсутні підстави для його скасування.
Відповідно до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги Військової частини НОМЕР_1 без задоволення, а рішення Господарського суду Харківської області від 28.10.2021 у справі №922/2796/21 - без змін.
Стосовно вимог апеляційної скарги в частині оскарження додаткового рішення місцевого господарського суду про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, які поніс відповідач, колегія суддів зазначає про наступне.
За змістом п. 4 ч. 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").
Разом із тим згідно зі статтею 15 ГПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (стаття 16 Господарського процесуального кодексу України).
Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 Господарського процесуального кодексу України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:
1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 ГПК України);
2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 ГПК України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу;
3) розподіл судових витрат (стаття 129 ГПК України).
Згідно зі статтею 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до частин першої та другої статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Разом із тим розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 129 Господарського процесуального кодексу України).
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 126 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 244 ГПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Як вже зазначалось вище, рішенням Господарського суду Харківської області від 28.10.2021 по справі №922/2796/21 було відмовлено у позові Військовій частині НОМЕР_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Об`єднані інформаційні технології" про визнання недійсним на майбутнє укладеного між сторонами Договору про вирощування сільськогосподарських культур №7 від 08.05.2019.
У відзиві на позовну заяву ТОВ "Об`єднані інформаційні технології" зазначило про намір подати відповідні документи на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та заявило про стягнення судових витрат (т. 1, а.с.59-65).
Матеріалами справи підтверджено, що клопотання про стягнення судових витрат та докази на підтвердження розміру понесених відповідачем судових витрат на професійну правничу допомогу, було подано відповідачем до Господарського суду Харківської області 01.11.2021, тобто у відповідності до вимог ч. 8 ст. 129 ГПК України, а саме протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду (т. 1, а.с. 212-224).
Дослідивши надані до клопотання відповідачем докази, судом апеляційної інстанції встановлено, що 01.04.2021 між відповідачем - Товариством з обмеженою відповідальністю "Об`єднані інформаційні технології" та Адвокатським об`єднанням "Корт Райдер" було укладено Договір про надання правової допомоги № ОІТ, згідно п. 1.1 якого позивач (замовник) доручив Адвокатському об`єднанню (виконавцю), а останній прийняв на себе зобов`язання по наданню правової допомоги (юридичних послуг) на умовах, передбачених цим Договором (т.1, а.с. 214-215).
Перелік юридичних послуг, що надає Адвокатське об`єднання відповідачу викладено в п. 1.2 Договору.
10.08.2021 відповідачем та Адвокатським об`єднанням "Корт Райдер" підписано Додаткову угоду № 2 до Договору Договір про надання правової допомоги № ОІТ від 01.04.2021, у пункті 2 якої встановили, що за надання послуг, визначених в п. 1 цієї Додаткової угоди (аналіз позовної заяви, складання відзиву на позов та інших процесуальних документів, представництво інтересів замовника в суді першої інстанції у справі № 922/2796/21), замовник сплачує виконавцю 20000,00 грн, що є фіксованою сумою (т.1, а.с. 216).
Відповідно до п. 5.2 Договору про надання правової допомоги № ОІТ від 01.04.2021 кінцевий перелік (детальний обсяг), обсяг та вартість наданих послуг визначаються у акті виконаних робіт (наданих послуг), який укладається та підписується сторонами за результатом наданих послуг.
На підтвердження надання правової допомоги, представник відповідача надав копію підписаного сторонами договору Акту приймання-передачі наданих послуг від 28.10.2021 до Договору про надання правової допомоги № ОІТ від 01.04.2021, з якого вбачається, що відповідачу були надані наступні юридичні послуги в цій справі: - ознайомлення з матеріалами справи № 922/2796/21; - аналіз позовної заяви Військової частини НОМЕР_1 про визнання недійсним договору № 7 від 08.05.2019 про вирощування сільськогосподарських культур; - складання відзиву на позовну заяву, направлення відзиву засобами поштового зв`язку позивачу, подання відзиву до Господарського суду Харківської області через канцелярію суду; - участь у судовому засіданні, що відбулось 31.08.2021 о 12:10; - участь у судовому засіданні, що відбулось 21.09.2021 о 12:10; - складання та подання через канцелярію до Господарського суду Харківської області письмових пояснень по справі; - участь у судовому засіданні, що відбулось 19.10.2021 о 12:10; - участь у судовому засіданні, що відбулось 28.10.2021 о 12:00 (т.1, а.с. 217).
Претензій з приводу змісту, обсягу, якості, своєчасності та розміру вартості наданих послуг, відповідачем не заявлялось.
Обсяг зазначених в акті приймання-передачі наданих послуг від 28.10.2021, підтверджується також наявними в матеріалах справи документами, а саме: заявою про ознайомлення із матеріалами справи представника ТОВ "Об`єднані інформаційні технології" адвоката Яровенко О.Ю. (а.с.1, а.с. 56), поданим відзивом на позовну заяву за підписом адвоката Яровенко О.Ю. (т.1, а.с. 59-71), протоколами проведених судових засідань від 31.08.2021, від 21.09.2021, від 19.10.2021, від 28.10.2021, якими підтверджується участь у судових засіданнях адвокатів Яровенко О.Ю. та Фурманова О.В., як представників ТОВ "Об`єднані інформаційні технології" на підставі ордерів виданих Адвокатським об`єднанням "Корт Райдер" на виконання Договору про надання правової допомоги № ОІТ від 01.04.2021 ( т.1, а.с. 160, 189, 197, 199-200), письмовими пояснення по справі за підписом адвоката Яровенко О.Ю. (т.1, а.с. 190-193).
На підставі рахунку-фактури № 25/08 від 25.08.2021 відповідачем було здійснено оплату наданих послуг в повному обсязі, що також підтверджується платіжними дорученнями № 133 від 28.09.2021 на суму 9000,00 грн та № 147 від 18.10.2021 на суму 11000,00 грн. (т.1, а.с. 219-221)
Представником позивача подано до Господарського суду Харківської області клопотання, в якому останній просив відмовити у задоволенні клопотання відповідача про стягнення судових витрат. Проте, із заперечень позивача, викладених у клопотанні не можливо встановити, в чому саме полягає неспівмірність суми адвокатських витрат позовним вимогам, а також не доведено завищенності цієї суми відносно обсягу проведеної роботи та кількості судових засідань.
В апеляційній скарзі позивачем взагалі не наведені правові обґрунтування та підстави скасування оскаржуваного додаткового рішення місцевого господарського суду.
Визначаючи суму відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України»).
У рішенні ЄСПЛ «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
З огляду на викладене, враховуючи, що адвокати, крім складання процесуальних документів (відзив на позовну заяву, пояснення), брали участь у чотирьох судових засіданнях у справі, предметом позову є немайнова вимога - визнання договору недійсним, а сторонами визначено фіксований платіж за надані юридичні послуги, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку, що заявлена до стягнення сума витрат на послуги адвоката - 20000,00 грн є співмірною з наданими адвокатом послугами та підтверджується відповідними документами.
Обставини встановлені судом апеляційної інстанції при розгляді даної справи не призвели до задоволення апеляційної скарги та скасування або зміни оскаржуваного судового акту, у зв`язку з чим додаткове рішення Господарського суду Харківської області від 11.11.2021 у даній справі залишається колегією суддів без змін, як таке, що відповідає завданню господарського судочинства, прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права та при повному з`ясуванню всіх обставин, що мають значення для вирішення справи.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.
Керуючись ст.ст. 269, 270, п. 1 ст. 275, ст. 276, ст. 282 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Харківської області від 28.10.2021 у справі №922/2796/21 залишити без змін.
3. Додаткове рішення Господарського суду Харківської області від 11.11.2021 у справі №922/2796/21 залишити без змін.
4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження передбачені ст. ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено 17.02.2022.

Головуючий суддя В.О. Фоміна

Суддя О.О. Крестьянінов

Суддя О.В. Плахов