ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" лютого 2022 р.м. ХарківСправа № 922/4382/21

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Жигалкіна І.П.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Фізичної особи - підприємця Коряка Андрія Валерійовича , м. Харків
до Фізичної особи - підприємця Лісової Світлани Анатоліївни , м. Харків
про стягнення коштів
без виклику учасників справи

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа - підприємець Коряка Андрій Валерійович звернувся до Господарcького суду Харківської області з позовною заявою про стягнення з Фізичної особи - підприємця Лісової Світлани Анатоліївни заборгованості за Договором суборенди нежитлового приміщення № 04-09/2021 від 04.09.2021 в сумі 37000,00 грн. Також позивач просить суд покласти на ФОП Лісову С.А. витрати зі сплати судового збору в розмірі 2270,00 грн.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 08.11.2021 позовну заяву ФОП Коряка А.В. залишено без руху; встановлено заявнику строк - десять днів з дня вручення ухвали та визначено спосіб усунення недоліків позовної заяви шляхом надання до суду належних доказів на підтвердження відправлення копії позовної заяви і доданих до неї документів на адресу відповідача.

У відповідності до положень пункту 6.13. Розділу 6 Засад використання автоматизованої системи документообігу Господарського суду Харківської області, затверджених рішенням зборів суддів господарського суду Харківської області від 28.03.2016 № 6-1/2016 (зі змінами та доповненнями), якщо позовну заяву було залишено без руху та до суду надійшла заява або інший документ, що за своїм змістом свідчить про усунення недоліків позовної заяви в період тимчасової відсутності судді (внаслідок відпустки, тимчасової непрацездатності, навчання, відрядження тощо), то повторний автоматизований розподіл такої справи здійснюється у випадку, якщо з дня закінчення строку на вирішення питання щодо розгляду заяви, що визначений частиною 1 статті 176 ГПК України пройшло більше 14 календарних днів і впродовж всього цього строку відсутній суддя.

У зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді Рильової В.В. з 10 листопада 2021 року та враховуючи, що з дня закінчення строку на вирішення питання щодо розгляду матеріалів заяви № 922/4382/21, що визначений частиною 1 статті 176 ГПК України пройшло більше 14 календарних днів, виникла необхідність у призначенні повторного автоматизованого розподілу справи.

16 листопада 2021 року на адресу Господарського суду Харківської області надійшов супровідний лист ФОП Коряка А.В. (за вх. № 27049) із доданим до нього з описом вкладення від 02.11.2021 із Ідентифікатором внутрішнього поштового відправлення. Згідно відбитку поштового штемпеля Укрпошти на конверті, лист направлено до суду 12 листопада 2021 року.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07 грудня 2021 року, для розгляду справи призначено головуючого суддю Жигалкіна І.П.

Ухвалою суду від 08.12.2021 р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, було вирішено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

При цьому, повідомлено сторін про надання відзиву Відповідачу на підставі ст. 251 ГПК України (встановлено строк 15 днів з дня вручення цієї ухвали), запропоновано Позивачеві надати відповідь на відзив, згідно вищезазначеної статті (встановивши строк 5 днів на подання до суду такої відповіді з дня отримання ухвали), а також повідомлено сторін, що додаткові письмові докази, висновки експертів, клопотання, заяви та пояснення можуть бути подані ними до суду у строк до 10.01.2022 р.

Ухвала про відкриття провадження у справі, яка направлялась Відповідачу, була отримана ним, про що свідчить поштове повідомлення, яке повернулось до суду з відміткою про вручення.

Від представника Відповідача надійшов, через канцелярію суду, 30.12.2021 р. за вх. № 30803 відзив на позовну заяву, в якому просить в задоволенні позову в сумі 37000,00 грн. відмовити, зазначаючи, що разом з підписанням договору суборенди нежитлового приміщення № 04-09/2021 04.09.2021 р. сторонами було підписано акт приймання-передачі приміщення. Протягом вересня 2021 р. відповідачем було прийнято рішення про нездійснення господарської діяльності в орендованому приміщенні за адресою: м. Харків, пр. Московський, 190/2 та виникла необхідність у припиненні договірних відносин з позивачем та оренди вищевказаного приміщення.

Відповідач вказує, що 16.09.2021 р. він надав Позивачу лист "Про розірвання договору суборенди", де повідомляє про одностороннє розірвання договору суборенди та в цьому листі просив у строк до 16.10.2021 р. надати для підписання акт приймання-передачі (повернення) приміщення та вчинити інші необіхдні дії, що пов`язані з припиненням договірних відносин. Позивач зазначив, що погодився на укладання акту про повернення приміщень 16.10.2021 р. за умови орендної плати за жовтень в повному обсязі з 01.10.2021 р. по 31.10.2021 р., але було надано примірник акту про повернення приміщень датований 16.10.2021 р.без підпису позивача.

Відповідач зазначає, що йому було запропоновано оплатити орендну плату за жовтень 2021 р. та після цього такий акт буде підписано позивачем.

Відповідач у своєму відзиві вказує, що він не погоджувався сплачувати орендну плату за жовтень 2021 р. в повному обсязі, оскільки згідно п. 7.4.1. договору повідомив позивача про розірвання договору достроково з 16.10.2021 р.

Так, за умовами п. 3.1.1. договору, орендна плата за місяць складає 37000,00 грн. та розраховується за неповний місяць оренди розраховується пропорційно кількості днів фактичного використання приміщень орендарем в такому місяці.

Приміщення фактично не використовувалось відповідачем жодного дня, а про початок та кінець строку оренди свідчать лише такі документи: акт приймання-передачі приміщення від 04.09.2021 р., лист "Про розірвання договору суборенди" від 16.09.2021 р. та акт приймання-передачі (повернення) приміщень від 16.10.2021 р.

Отже, Відповідач визнає невиконані зобов`язання перед позивачем щодо орендної плати за договором за період з 01.10.2021 р. по 16.10.2021 р., а саме в розмірі 19096,77 грн. (37000/31*16).

Також Відповідач зазначає, що він підписав примірник акту приймання-передачі (повернення) приміщень від 16.10.2021 р. та намагався надати його Позивачу для підписання, але його підписано не було до сплати грошових коштів в сумі 37000,00 грн. Після чого 22.10.2021 р. Відповідач направив поштою Позивачу цей акт, але той ухилився від його отримання та повернувся із закінченням терміну зберігання. ві

Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Згідно ст. 248 ГПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до частини 1 статті 252 ГПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

Згідно частини 2 статті 252 ГПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Згідно статті 114 ГПК України, суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, яка ратифікована Україною 17.07.1997, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

При цьому, застосовуючи згідно з частиною 1 статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи частину 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain») від 07.07.1989).

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про вчинення усіх необхідних дій для розгляду справи та про достатність у матеріалах справи документальних доказів для вирішення спору по суті.

Перевіривши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані позивачем докази, суд встановив наступне.

04.09.2021 р. між Фізичною особою-підприємцем Корякою Андрієм Валерійовичем (орендодавцем) та Фізичною особою-підприємцем Лісовою Світланою Анатоліївною (суборендарем) було укладено договір суборенди нежитлового приміщення № 04-09/2021, згідно умов п. 1.1. якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування (оренди) майно у вигляді нежитлового приміщення загальною площею 74,2 кв.м., що знаходиться за адресою: 61044, м. Харків, пр. Московський, 190/2 .

Відповідно до п. 1.5.1. Договору, об`єкт оренди як він описаний у п. 1.1. договору належить орендодавцю на праві приватної власності на підставі витягу з реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 101 від 28.04.2021 р.

Зі змісту п. 3.1.1. договору вбачається, що сторони погоджують наступний розмір щомісячної орендної плати за орендоване приміщення, а орендар повинен сплачувати орендодавцю суму орендної плати в розмірі 37000,00 грн. Орендна плата за неповний місяць оренди розраховується пропорційно кількості днів фактичного використання приміщення орендарем в такому місяці.

Згідно п. 3.2. договору, сторони дійшли згоди, що з дати підписання акту приймання-передачі приміщення в оренду до 30.09.2021 р. орендодавець надає орендарю канікули.

Відповідно до п. 3.1. договору, за оренду приміщення орендар зобов`язується щомісяця не пізніше 25 числа кожного місяця сплачувати орендодавцю передплату у розмірі, визначеному п. 3.1.1. цього договору.

За п. 7.4.1. договору, орендар має право в односторонньому порядку розірвати цей договір (і цей договір припиняє дію на вимогу орендаря тільки за умови письмового попередження про це орендодавця за 30 календарних днів).

П. 7.1. договору визначено, що строк оренди приміщення за цим договором становить один рік і вступає в силу з 04.09.2021 р. та діє до 03.09.2022 р., орендна плата нараховується з 01.10.2021 р.

Відповідно п. 2.7. договору, приміщення вважаються поверненими з моменту підписання акту приймання-передачі приміщення з оренди. Орендна плата сплачується орендарем по день фактичного використання (зайняття) орендарем приміщення.

За п. 2.8. договору, у випадку, якщо з вини орендаря має місце затримка в підписанні акту повернення приміщення, нарахування орендної плати здійснюється до моменту підписання цього акту.

Згідно акту приймання-передачі ід 04.09.2021 р., орендодавець передав, а орендав прийняв в строкове платне користування (оренду) майно у вигляді нежитлового приміщення загальною площею 74,2 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Харків, пр. Московський, 190/2 .

16.09.2021 р. Відповідач надав Позивачу лист про розірвання договору суборенди на підставі п. 7.4.1. договору з 16.10.2021 р.

Позивач в позові зазначає, що орендар не звільнив приміщення, продовжує їх використовувати та не оплатив орендну плату за період з 01.10.2021 р. по 31.10.2021р.

Обставини щодо стягнення вказаної суми боргу у примусовому порядку стали підставою для звернення Фізичної особи-підприємця Коряки Андрія Валерійовича до суду із даним позовом.

Дослідивши матеріали справи, повністю, всесторонньо, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, оцінивши надані докази та надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, керуючись принципом Верховенства права та права на судовий захист, уникаючи принципу надмірного формалізму, та усуваючи підстави для використання правового пуризму суд вирішив, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

На підставі ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків виникають з договорів та інші правочинів. Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать ст. 174 Господарського кодексу України.

Статтями 6, 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладені договору, в виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту. Загальні положення про договір визначені статям 626-637 ЦК України, а порядок укладення, зміна і розірвання договору статями 638-647, 649, 651-654 ЦК України. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтями 509, 510 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Приписами статей 526-527 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Стаття 599 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно із статтею 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною першою статті 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Зокрема, статями 525 - 526 ЦК України передбачається, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності із ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб`єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Суд критично ставиться до твердження Позивача щодо нарахованої зазначеної суми, оскільки ним на виконання вимоги п. 7.4.1. договору, який передбачає, що орендар має право в односторонньому порядку розірвати цей договір (і цей договір припиняє свою дію на вимогу орендаря тільки за умови письмового попередження про це орендодавця за 30 календарних днів) або у разі невиконання орендодавцем своїх зобов`язань, передбачених цим договором, оскільки Відповідачем (орендарем) було направлено на його адресу (Позивача) лист від 16.09.2021 р., який з боку орендодавця залишився без відповіді.

Тим самим, Позивачем не доведено використання приміщення після зазначеного строку, тобто в`їзду Відповідача (орендаря) до вищезазначеного приміщення, а отже твердження, що Відповідач (орендар) не звільняє приміщення не знаходить свого підтвердження згідно з матеріалами справи.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Стаття 610 ЦКУ визначає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 2 статті 530 ЦК України передбачено, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Суд зазначає, що доводи Відповідача, які викладені у наданому відзиві на позовну заяву спростовують доводів Позивача та підтверджуються наданими до суду доказами.

Судові рішення мають ґрунтуватися на Конституції України, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

Суд безпосередньо застосовує Конституцію України, якщо зі змісту норм Конституції не випливає необхідності додаткової регламентації її положень законом або якщо закон, який був чинним до введення в дію Конституції чи прийнятий після цього, суперечить їй.

Якщо зі змісту конституційної норми випливає необхідність додаткової регламентації її положень законом, суд при розгляді справи повинен застосувати тільки той закон, який ґрунтується на Конституції і не суперечить їй.

Зокрема, у пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Надточій проти України" (далі - ЄСПЛ) та пункті 23 рішення ЄСПЛ "Гурепка проти України № 2" наголошено, що принцип рівності сторін - один зі складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, за змістом якого кожна сторона повинна мати розумну можливість обстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її у суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Суд вважає за можливе у виниклих правовідносинах за суттю спору застосувати принцип справедливості визначений на законодавчому рівні у межах ч. 1 ст. 2 ГПК України.

На єдність права і справедливості неодноразово вказував і Конституційний Суд України. Зокрема, у рішенні від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 зазначено: "із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі". "Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права" (Рішення КСУ від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Окрім того, принцип справедливості поглинається напевно найбільшим за своєю "питомою вагою" принципом верховенства права, який також чітко зафіксований у новітніх кодексах. Лише додержання вимог справедливості під час здійснення судочинства дозволяє характеризувати його як правосуддя. Цю думку можна, зокрема, простежити і в рішенні Конституційного Суду України від 30 січня 2003 р. № 3-рп/2003: "правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах".

Суд наполягає на застосуванні принципу справедливості (ст. 2 ГПК України) замість закону (praeter legem) і всупереч закону (adversus legem). Адже трапляються випадки, коли несправедливі нормативно-правові акти з`являються внаслідок "помилок" законодавця. Інша ситуація може мати місце тоді, коли застосування нормативно-правового акту в конкретній ситуації у сукупності з іншими істотними обставинами справи стає настільки несумісним зі справедливістю, що унеможливлює його застосування в розумінні здорового глузду.

Суд вважає за необхідне звернути увагу на Постанову Касаційного цивільного суду від 16 січня 2019 року по справі №521/17654/15-ц. Верховний Суд яскраво демонструє, що принцип справедливості кореспондує з принципом добросовісності.

Також, суд звертає увагу на Постанову Великої Палати Верховного Суду по справі №607/4316/17-ц від 25.03.2019. У вказаній Постанові суд застосував недискримінаційний підхід та принцип неупередженості (Рішення Конституційного Суду України в рішенні від 2 листопада 2004 р. № 15-рп/2004у), який також підлягає застосуванню судом у справі, що розглядається.

Свого часу, Верховний Суд застосував західну доктрину "Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав)", у вирішенні договірного спору, який тлумаченні умов договору (Постанови ВС по справам № №753/11000/14-ц, № 910/16011/17).

Обов`язок суду мотивувати прийняття або відхилення доводів сторін по суті спору полягає у відображенні в судовому рішенні висновків суду про те, що саме дало йому підстави прийняти та/чи відхилити аргументи сторін щодо суті спору, з посиланням на з`ясовані у справі обставини та норми матеріального чи процесуального права, що підлягають застосуванню до правовідносин, що склались.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" та частини четвертої статті 11 ГПК України чинної редакції суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Хаджинастасіу проти Греції" національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що, серед іншого, дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Кузнецов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що ще одним завданням вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України"), з якої випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, зокрема, відповідно до п. 58 Рішення ЄСПЛ по справі "Серявін та інші проти України" (Заява N 4909/04) від 10 лютого 2010 року визначено, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року), більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (параграф 32 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії").

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі "Роуз Торія проти Іспанії", параграфи 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії", параграф 32).

Зазначені тези знаходять своє підтвердження і у Постанові Верховного суду від 28 березня 2017 року по справі №800/527/16.

У пункті 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету міністрів ради Європи щодо якості судових рішень зазначено, що обов`язок судів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обгрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна із сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматись принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Суд вважає обсяг вмотивування судового рішення є достатнім для його прийняття.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який, серед іншого, передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (рішення Європейського суду з прав людини у справах: Sovtransavto Holding v. Ukraine, no. 48553/99, § 77, від 25 липня 2002 року; Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, §§ 42 та 60, від 22 листопада 2007 року).

Суд, також нагадує, що концепція "майна" в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися "правом власності", а відтак і "майном".

Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За змістом ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України).

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись статтями 4, 20, 73, 74, 86, 129, 130, 185, 191, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Лісової Світлани Анатоліївни ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) на користь Фізичної особи-підприємця Коряка Андрія Валерійовича ( АДРЕСА_2 , код НОМЕР_2 ) заборгованість з оренди нежитлового приміщення № 04-02021 від 04.09.2021 р. в сумі 19096,77 грн., а також суму судового збору в розмірі 1171,61 грн.

Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

В іншій частині в позові відмовити.

Повне рішення складено "14" лютого 2022 р.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Східного апеляційного господарського суду через господарський суд Харківської області з урахуванням п.п. 17.5 п.17 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України.

Учасники справи можуть одержати інформацію по справі зі сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою http://court.gov.ua/.

Суддя І.П. Жигалкін