ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2022 року Справа № 904/6675/21

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Олексюк Г.Є., суддя Гудак А.В. , суддя Мельник О.В.

секретар судового засідання Ткач Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Заславського Дмитра Ілліча на рішення Господарського суду Вінницької області від 16.11.2021 р. у справі № 904/6675/21 (суддя Тварковський А.А., повний текст рішення складено 26.11.2021 р.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Оллкомп"

до Фізичної особи-підприємця Заславського Дмитра Ілліча

про стягнення 1 471 319, 11 грн

за участю представників сторін:

позивача - Данілов Д.І.;

відповідача - Воловодівський І.В.;

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Оллкомп" звернулося до Господарського суду Вінницької області з позовом до Фізичної особи-підприємця Заславського Дмитра Ілліча про стягнення 1 471 319, 11 грн, з яких: 1 201 200 грн - основний борг, 29 054, 59 грн - 3 % річних, 111 542, 50 грн - інфляційні втрати та 129 522, 02 грн - пені.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором поставки № 3010/20 від 30.10.2020 р. в частині повної та своєчасної оплати за поставлений товар.

Рішенням Господарського суду Вінницької області від 16.11.2021 р. у справі №904/6675/21 позов задоволено частково. Стягнуто з позивача на користь відповідача 1 201 200 грн - основного боргу, 114 938,76 грн - пені, 28 974, 53 грн - 3 % річних, 111 542, 5 грн - інфляційних втрат та 21 849, 84 грн - витрат на сплату судового збору. У стягненні 14 583, 26 грн - пені та 80,06 грн - 3 % річних - відмовлено, у зв`язку з чим витрати на сплату судового збору в сумі 219,95 грн залишено за позивачем.

Cудове рішення мотивоване тим, що відповідач неналежно виконав зобов`язання щодо здійснення оплати за поставлений товар за договором № 3010/20 від 30.10.2020 р., тому позовні вимоги про стягнення боргу, пені, 3% річних та інфляційних втрат за договором є обґрунтованими, підтвердженими наявними в матеріалах справи доказами, не спростовані відповідачем, а відтак підлягають частковому задоволенню.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ФОП Заславський Д.І. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача інфляційних втрат та пені, прийняти в цій частині нове рішення, яким у стягнення інфляційних втрат - відмовити, а заявлений до стягнення розмір пені зменшити на 99 %.

Мотивуючи апеляційну скаргу, скаржник посилаючись на п. 3.3. договору, підпункти 3.3.1, 3.3.2. договору вказує, що оскільки ціна товару прив`язана до валюти, тому відсутні підстави для нарахування інфляційних втрат. Суд першої інстанції аргументів апелянта не врахував приписи ст. 524, 533, 625 ЦК України, норми Закону України "Про індексацію грошових доходів населення".

Також скаржник посилається на положення ч. 3 ст. 551 ЦК України, ч. 1 ст. 233 ГК України, враховуючи відсутність вини відповідача у частковому невиконанні зобов`язань по договору, вважає, що наявні підстави для зменшення розміру пені на 99 % від заявленої до стягнення суми. Вказує на існування обставин непереборної сили (форс-мажорних обставин), які призвели до скрутного майнового стану відповідача, а саме запроваджений в країні карантин.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 18.01.2022 р. відкрито провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Заславського Дмитра Ілліча на рішення Господарського суду Вінницької області від 16.11.2021 р. у справі № 904/6675/21, розгляд справи призначено на 09.02.2021 р. о 15:30 год.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Оллкомп" надіслало до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Позивач вказує, що п. 3.3. договору, сторони лише визначили порядок ціноутворення вартості товару на момент відвантаження, а не визначили нарахування курсової різниці внаслідок коливання валютного курсу на момент виконання зобов`язання щодо оплати. Відповідачем не надано суду жодних підтверджень, які б вказували, що поставка товару відбувалася в іноземній валюті відповідно до комерційних пропозицій, про які йде мова в п. 3.3 договору. Також позивач звертає увагу суду на те, що відповідач жодних повідомлень про настання форс-мажорних обставин на адресу позивача не направляв у відповідності до умов укладеного між сторонами договору. При цьому наявність форс-мажорних обставин засвідчується Торгово-промисловою палатою України та уповноваженими нею регіональними торгово-промисловими палатами у відповідності до статей 14, 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати України" шляхом видачі сертифіката. Відповідач жодних доказів на підтвердження існування форс-мажорних обставин не надав, не довів, що запровадження карантинних заходів з 12.03.2020 р. об`єктивно та повністю унеможливило виконання ним своїх зобов`язань за договором.

В судовому засіданні 09.02.2022 р. представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги, просить суд скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача інфляційних втрат та пені, прийняти в цій частині нове рішення, яким у стягнення інфляційних втрат - відмовити, а заявлений до стягнення розмір пені зменшити на 99 %.

Представник позивача в судовому засіданні заперечив доводи апеляційної скарги, просить відмовити в її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, 30.10.2020 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Оллкомп" (постачальник, позивач) та Фізичною-особою підприємцем Заславським Дмитром Іллічем (покупець, відповідач) укладено договір поставки №3010/20, відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов`язується передати у власність покупця, а покупець прийняти та оплатити товар в асортименті, кількості, якості, в терміни, зазначені в замовленнях покупця, які узгоджуються сторонами за допомогою електронної пошти.

Згідно із п. 3.2. договору загальна сума цього договору визначається сумою всіх видаткових накладних, за якими товар поставлений постачальником та отриманий покупцем.

Оплата за товар здійснюється на підставі рахунків постачальника, складених відповідно до цін зазначених в комерційній пропозиції, що діє на момент замовлення покупцем товару. Валюта комерційної пропозиції - долар США (еквівалент). Оплата здійснюється в гривнях за міжбанківським валютним курсом плюс 1% (п. 3.3. договору).

Пунктом 3.4. договору сторони погодили, що оплата за товар здійснюється протягом 45 календарних днів з дати отримання покупцем відповідної партії товару згідно накладної.

Рекламації щодо якості товару повинні бути пред`явлені покупцем протягом 15-ти календарних днів з моменту отримання товару на складі покупця (п. 5.4. договору).

Відповідно до п. 4.3. договору датою поставки партії товару вважається дата підписання уповноваженим представником покупця видаткової накладної або іншого товаросупровідного документа, який був наданий для підпису в момент прийому-передачі товару.

За змістом п. 6.3. договору сторони дійшли згоди, що за несвоєчасну оплату або відмову від оплати товару покупець сплачує постачальнику за кожен день прострочення пеню в розмірі 0,5%, що нараховується від суми простроченого платежу за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла на момент порушення зобов`язань, до дня фактичної оплати.

Пунктом 7.1. договору передбачено, що сторони звільняються від відповідальності за часткове або повне невиконання зобов`язань за цим договором, якщо це невиконання стало наслідком обставин непереборної сили, такі як пожежа, повінь, землетрус, війна, за умови, що дані обставини безпосередньо вплинули на виконання умов, викладених в договорі. У такому випадку термін виконання цього договору буде продовжений на час дії зазначених обставин.

Сторона, для якої виникли форс-мажорні обставини, зобов`язана протягом 3 днів в письмовій формі повідомити іншу сторону, як про виникнення, так і про припинення дії цих обставин та не пізніше ніж через 10 робочих днів надати підтвердження початку, тривалості і припинення таких обставин. Неповідомлення або несвоєчасне повідомлення про настання форс-мажорних обставин позбавляє сторону права посилатися на настання таких обставин (п. 7.2. договору).

Згідно п. 7. 3. договору факт виникнення форс-мажорних обставин і період їх дії повинен бути підтверджений регіональною Торгово-промисловою палатою України відповідно до чинного законодавства.

Договір набуває чинності з моменту його підписання обома сторонами і діє до 31.12.2021 р., а в частині зобов`язань сторін за цим договором до повного їх виконання. Цей договір вважається пролонгованим на кожен наступний рік і на тих же умовах, якщо за 15 днів до закінчення терміну дії цього договору від жодної зі сторін не надійшло письмової заяви про його припинення (п. 8.1. договору).

Відповідно до п. 8.4. договору усі додатки, зміни і доповнення до цього договору є його невід`ємною частиною і вважаються дійсними, якщо вони оформлені належним чином у письмовій формі і підписані повноважними представниками сторін. Сторони дійшли згоди, що цей договір, додаткові угоди, додатки та інші документи, в яких є посилання на цей договір, при підписанні, обов`язково скріплюється печатками сторін в разі їх наявності.

Пунктом 8.8. договору сторони встановили, що електронною поштою погоджують будь-яку інформацію, що стосується умов виконання даного договору, в тому числі, але не виключно, строки та порядок заміни неякісного товару, усунення недоліків.

Електронні листи приймаються до уваги, якщо надіслані з вказаних у даному пункті адрес електронної пошти: електронна пошта постачальника ; електронна пошта покупця (п. 8.8.1. договору).

На виконання умов договору, позивачем поставлено відповідачу товар на загальну суму 1 951 200 грн, що підтверджується видатковою накладною № 225 від 02.11.2020 р. на суму 489 720 грн та товарно - транспортною накладною № Р225 від 02.11.2020 р; видатковою накладною №231 від 05.11.2020 р. на суму 976 800 грн та товарно - транспортною накладною № Р231 від 05.11.2020 р.; видатковою накладною № 241 від 06.11.2020 р. на суму 484 680 грн та товарно - транспортною накладною № Р241 від 06.11.2020 р.

Відповідач за поставлений позивачем товар провів частковий розрахунок з простроченням на загальну суму 150 000 грн (100 000 грн - відповідно до платіжного доручення № 787 від 25.01.2021 р. та 50 000 грн - відповідно до платіжного доручення № 853 від 17.02.2021 р.).

11.03.2021 р. позивачем направлено на електронну пошту відповідача лист нагадування №81 від 10.03.2021 р. про оплату 1 801 200,00 грн, в якому позивач просив відповідача сплатити вказану суму боргу та на підтвердження наміру внести таку оплату надати відповідний гарантійний лист.

18.03.2021 р. позивачем повторно направлено на електронну пошту відповідача лист нагадування № 81 від 10.03.2021 р. про сплату заборгованості.

Відповідачем на адресу позивача направлено гарантійний лист № 1803/21 від 18.03.2021 р., в якому він гарантував здійснити оплату решти коштів по договору поставки № 3010/20 від 30.10.2020 р. згідно графіку із визначенням кінцевої дати оплати - 01.12.2021 р.

18.03.2021 р. на електронну адресу відповідача від позивача надійшов лист, в якому було відхилено гарантійний лист з підстав неприйнятності графіка погашення заборгованості, що склалась по договору.

У відповідь на дане звернення відповідачем направлено позивачу лист від 19.03.2021 р. №1903/21, яким відповідач гарантував здійснити оплату по договору поставки № 3010/20 від 30.10.2020 р. у розмірі 1 801 200 грн згідно із графіком: 150 000 грн - 15.04.2021 р.; 150 000 грн - 30.04.2021 р.; 150 000 грн - 15.05.2021 р.; 150 000,00 грн - 31.05.2021 р.; 150 000 грн - 15.06.2021 р.; 150 000 грн - 30.06.2021 р.; 150 000 грн. - 15.07.2021 р.; 150 000 грн - 31.07.2021 р.; 150 000 - 15.08.2021 р.; 150 000 грн - 31.08.2021 р.; 151 200 грн - 15.09.2021 р.; 150 000 грн - 30.09.2021 р.

Реагування позивача на такий лист відповідача матеріали справи не містять.

Відповідачем проведено ряд проплат на погашення вартості поставленого товару за договором: 09.04.2021 р. перераховано 50 000 грн (платіжне доручення № 965); 16.04.2021 р. перераховано 100 000 грн (платіжне доручення № 979); 30.04.2021 р. перераховано 60 000 грн (платіжне доручення № 1015); 12.05.2021 р. перераховано 50 000 грн (платіжне доручення № 1039); 13.05.2021 р. перераховано 40 000 грн (платіжне доручення № 1041); 16.06.2021 р. перераховано 300 000 грн (платіжне доручення № 1111). Таким чином, всього відповідачем за поставлений за договором товар сплачено 750 000 грн.

Предметом даного позову є вимога позивача про стягнення з відповідача 1 201 200 грн - основного боргу, 29 054, 59 грн - 3 % річних, 111 542, 50 грн - інфляційних втрат та 129 522, 02 грн - пені у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором поставки № 3010/20 від 30.10.2020 р. в частині повної та своєчасної оплати за поставлений товар.

Предметом же апеляційного розгляду є рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог про стягнення з відповідача 114 938,76 грн - пені (скаржник просить її зменшити на 99 %) та 111 542, 5 грн - інфляційних втрат. В іншій частині судове рішення не оскаржується.

Відтак, апеляційний суд, враховуючи визначений відповідачем предмет оскарження судового рішення, приймаючи до уваги межі розгляду справи апеляційним судом, визначені у ст. 269 ГПК України, зазначає, що обумовлений скаржником в апеляційному суді предмет оскарження унеможливлює апеляційний перегляд судового рішення в частині задоволення позову про стягнення з відповідача 1 201 200 грн - основного боргу, 28 974, 53 грн - 3 % річних.

Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, на підставі встановлених фактичних обставин справи, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 11 ЦК України та ст. 174 ГК України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

В силу вимог ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 ЦК України).

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, ст. 193 ГК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В апеляційній скарзі скаржник, посилаючись на п. 3.3. договору, підпункти 3.3.1, 3.3.2. договору, вказує, що оскільки ціна товару прив`язана до валюти, тому відсутні підстави для стягнення інфляційних втрат в розмірі 111 542, 5 грн. Судом першої інстанції не враховано приписи ст. 524, 533, 625 ЦК України, норми Закону України "Про індексацію грошових доходів населення".

Надаючи оцінку вказаним доводам, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Статтею 533 ЦК України передбачено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Дана норма кореспондується із приписами статті 524 ЦК України, згідно з якою зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Отже, положення чинного законодавства, хоч і передбачають обов`язковість застосування валюти України при здійсненні розрахунків, але не містять заборони визначення грошового еквіваленту зобов`язань в іноземній валюті.

Курсова різниця - це різниця, яка є наслідком відображення однакової кількості одиниць іноземної валюти в національну валюту України при різних валютних курсах.

Так, п. 3.3. договору, сторони погодили, що оплата за товар здійснюється на підставі рахунків постачальника, складених відповідно до цін, зазначених в комерційних пропозиціях, що діє на момент замовлення покупцем товару. Валюта комерційної пропозиції - долар США (еквівалент). Оплата здійснюється в гривнях за міжбанківським валютним курсом плюс 1 %.

Міжбанківський валютний курс - це максимальний курс торгів на міжбанківському валютному ринку в день, що передує відвантаженню товару (п. 3.3.1. договору).

З огляду на викладене, п. 3.3. договору сторони визначили порядок ціноутворення вартості товару на момент відвантаження, а не визначили нарахування курсової різниці внаслідок коливання валютного курсу на момент виконання зобов`язання щодо оплати.

В матеріалах справи відсутні будь-які первинні документи, які б вказували, що поставка товару відбувалася в іноземній валюті відповідно до комерційних пропозицій, про які йде мова в п. 3.3 договору, оплата за поставлений товар здійснювалася у гривні, що підтверджується доказами наявними в матеріалах справи, тому необґрунтованими є доводи відповідача щодо безпідставності стягнення судом першої інстанції інфляційних втрат.

Посилання відповідача, в даному випадку, на приписи ст. 524, 533, 625 ЦК України, норми Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" є також безпідставними, з огляду на встановлені судом обставини та умови договору.

Здійснивши перевірку нарахованих позивачем інфляційних втрат за період прострочення з 18.12.2020 р. по 20.07.2021 р., суд першої інстанції дійшов висновку, що такий розрахунок є правильним, тому інфляційні втрати підлягають задоволенню у межах позовної вимоги в сумі 111 542, 5 грн.

Щодо оскарження відповідачем рішення суду в частині стягнення пені та заявленого клопотання про її зменшення на 99 %, суд вказує наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав його у строк, встановлений договором.

Порушенням зобов`язання, згідно зі ст. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно п. 3 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

За приписами ч. 1 ст. 546 ЦК України та ст. 230 ГК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, крім іншого, неустойкою.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Статтею 230 ГК України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Частиною 6 ст. 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Пунктом 6.3. договору сторони визначили, що за несвоєчасну оплату або відмову від оплати товару покупець сплачує постачальнику за кожен день прострочення пеню в розмірі 0,5%, що нараховується від суми простроченого платежу за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла на момент порушення зобов`язань, до дня фактичної оплати.

Здійснивши перевірку нарахованої позивачем пені за відповідні періоди прострочення з урахуванням здійснених позивачем проплат, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позову в частині стягнення пені в сумі 114 938,76 грн; в решті вимог про стягнення пені суд першої інстанції відмовив.

В суді апеляційної інстанції скаржник просить суд зменшити розмір пені на 99 %. При цьому, під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем не було заявлено клопотання про зменшення суми штрафних санкцій.

Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що Господарським кодексом України закріплено право сторін на власний розсуд формулювати умову договору про штрафні санкції (з дотриманням правил ч. 1 ст. 231 ГК України), їх розмір, спосіб обчислення, підстави застосування, співвідношення із збитками.

За ч. 3 ст. 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, а ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених ст. 3 ЦК України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин.

Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. Правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 р. у справі № 902/417/18.

Конституційний Суд України в рішенні від 11.07.2014 р. № 7-рп/2013 у справі №1-12/2013 сформував правову позицію, що наявність у кредитора можливості стягувати зі споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Вказаний правовий висновок Конституційного Суду України знаходить своє відображення і в практиці Верховного Суду. Зокрема, в постанові від 16.03.2021 р. у справі №9 22/266/20 Верховний Суд зазначає, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним із принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Неустойка спрямована на забезпечення компенсації майнових втрат постраждалої сторони. Для того, щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило ч. 3 ст. 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було би передбачити.

Разом з цим, відповідно до ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно із ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідач в апеляційній скарзі як на підстави для зменшення пені посилається на існування обставин непереборної сили (форс-мажорні обставини - запровадження в країні карантину), що призвело до скрутного майнового стану відповідача.

Однак, такі посилання скаржника суд вважає безпідставними, оскільки за умовами договору поставки № 3010/20 від 30.19.2020 р., який був укладений в період дії на території України карантинних обмежень і після віднесення карантину до форс-мажорних обставин, який діє з 12.03.2020 р., сторони узгодили, що карантин до цього переліку не відноситься.

При цьому, умовами договору передбачено, що сторона, для якої виникли форс-мажорні обставини, зобов`язана протягом 3 днів в письмовій формі повідомити іншу сторону, як про виникнення, так і про припинення дії цих обставин та не пізніше ніж через 10 робочих днів надати підтвердження початку, тривалості і припинення таких обставин. Неповідомлення або несвоєчасне повідомлення про настання форс-мажорних обставин позбавляє сторону права посилатися на настання таких обставин (п. 7.2. договору). Факт виникнення форс-мажорних обставин і період їх дії повинен бути підтверджений регіональною Торгово-промисловою палатою України відповідно до чинного законодавства (п. 7. 3. договору).

Відповідач жодних повідомлень про настання форс-мажорних обставин на адресу позивача не направляв у відповідності до умов укладеного між сторонами договору. В свою чергу, наявність форс-мажорних обставин засвідчується Торгово-промисловою палатою України та уповноваженими нею регіональними торгово-промисловими палатами у відповідності до статей 14, 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати України" шляхом видачі сертифіката.

З огляду на викладене, відповідач жодних доказів на підтвердження існування форс-мажорних обставин суду не надав, не довів, що запровадження карантинних заходів з 12.03.2020 р. об`єктивно та повністю унеможливило виконання ним своїх зобов`язань за договором.

Разом з тим, суд приймає до уваги те, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою.

Неустойка спрямована на забезпечення компенсації майнових втрат постраждалої сторони. Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило ч. 3 ст. 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити.

За ч. 2 ст. 216 ГК України застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 р. у справі № 902/417/18 та постанові Верховного Суду від 26.01.2021 р. у справі №922/4294/19.

Реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України щодо права зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій, суд повинен забезпечити баланс інтересів сторін справи з урахуванням встановлених обставин справи та не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.

Виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності суд, в тому числі із власної ініціативи, може зменшити розмір неустойки (пені) до її розумного розміру. Правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30.03.2021 р. у справі № 902/538/18.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Питання щодо зменшення розміру штрафних санкцій суд вирішує у відповідності до статті 86 ГПК України за наслідками аналізу, оцінки та дослідженню конкретних обставин справи з огляду на фактично-доказову базу, встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, умов конкретних правовідносин з урахуванням наданих сторонами доказів, тобто у сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність/відсутність підстав для вчинення зазначеної дії.

Чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно зі статтею 86 ГПК України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів апеляційного господарського суду встановила те, що відповідач повністю погасив основний борг за договором № 3010/20 від 30.10.2020 р., що не заперечувалося позивачем в суді апеляційної інстанції. Доказів, які б підтверджували ймовірність завдання чи наявність реальних збитків у позивача через неналежне виконання відповідачем своїх договірних зобов`язань матеріали справи не містять. При цьому, стягнення на користь позивача 3 % річних та інфляційних втрат певною мірою компенсує знецінення несплачених відповідачем коштів, що при зменшенні розміру пені позивач не зазнає значних негативних наслідків для свого фінансового стану.

Відповідач є фізичною особою-підприємцем, тому покладення на нього заходів цивільно-правової відповідальності у вигляді пені в розмірі, визначеному позивачем, матиме для відповідача негативні наслідків. Однією із особливостей підстав припинення зобов`язань для фізичної особи-підприємця є те, що у випадку припинення суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи її зобов`язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати. Фізична особа-підприємець відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

З огляду на встановлені судом обставини, виходячи із загальних засад, встановлених у ст. 3 ЦК України, а саме, справедливості, добросовісності та розумності, враховуючи інтереси обох сторін, беручи до уваги значний розмір штрафних санкцій, заявлених до стягнення позивачем, виконання відповідачем зобов`язань за договором по сплаті основного боргу, відсутність доказів понесення позивачем збитків у зв`язку з невиконанням зобов`язань відповідачем, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість зменшення розміру пені до 50 % до суми 57 469,38 грн.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Згідно приписів п. 1 та п. 4 ч. 1 та ч. 4 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Підсумовуючи викладене, за результатом перегляду рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця Заславського Дмитра Ілліча підлягає частковому задоволенню, а рішення Господарського суду Вінницької області від 16.11.2021 р. у справі № 904/6675/21 необхідно змінити в частині стягнення пені, зменшивши її розмір на 50 %.

В решті рішення Господарського суду Вінницької області від 16.11.2021 р. у справі №904/6675/21 необхідно залишити без змін.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на відповідача згідно ст. ст. 129, 282 ГПК України, оскільки спір виник внаслідок неправильних дій відповідача.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Заславського Дмитра Ілліча на рішення Господарського суду Вінницької області від 16.11.2021 р. у справі № 904/6675/21 - задоволити частково, рішення суду першої інстанції змінити в частині стягнення пені.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Заславського Дмитра Ілліча ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Оллкомп" (вул. Б.Хмельницького, 139, м. Дніпро, Дніпропетровська область, 49000; ) 57 469, 38 грн - пені.

В решті рішення Господарського суду Вінницької області від 16.11.2021 р. у справі № 904/6675/21 - залишити без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення до Верховного Суду, відповідно до ст. ст. 287-291 ГПК України.

3. Справу повернути до Господарського суду Вінницької області.

Повний тест постанови складено 14 лютого 2022

Головуючий суддя Олексюк Г.Є.

Суддя Гудак А.В.

Суддя Мельник О.В.