ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" лютого 2022 р.

м. Київ

Справа № 911/3211/21

Господарський суд Київської області у складі судді Черногуза А.Ф. розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами

позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Салон-перукарня "Золушка" (09100, Біла Церква, вул. О. Гончара, 11, )

до Фізичної особи-підприємця Тимченко Наталії Петрівни ( АДРЕСА_1 )

про стягнення 22750,00 грн

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява №852/21 від 23.10.2021 Товариства з обмеженою відповідальністю "Салон-перукарня "Золушка" до Фізичної особи-підприємця Тимченко Наталії Петрівни про стягнення заборгованості з орендної плати за договором про надання послуг оренди робочого місця для провадження надання професійних послуг у розмірі 22750,00 грн.

Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач, зокрема, зазначає, що між позивачем (виконавцем) та відповідачем (замовником) було укладено Договір про надання послуг з оренди робочого місця, пристосованого та обладнаного для надання замовником індивідуальних професійних послуг, відповідно до умов якого відповідач зобов`язалася оплачувати щомісячно 500,00 грн. Водночас, відповідачем порушено умови договору та вказаних оплат не здійснено, позивач просить суд стягнути борг у судовому порядку за період з 15.12.2017 по 30.09.2021 в сумі 22750,00 грн.

Ухвалою від 10.11.2021 відкрито провадження у справі, визначено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) представників сторін, встановлено строки для подання: відповідачу - відзиву на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали; позивачу - відповіді на відзив до 03.12.2021; відповідачу - заперечень до 10.12.2021.

29.11.2021 до суду від відповідача надійшов відзив, в якому останній, зокрема зазначив, що не погоджується з позовними вимогами позивача, з тих підстав, що останнім не надано жодних доказів, які б підтверджували виконання його обов`язків за Договором щодо передачі замовнику робочого місця. Також відповідач стверджує, що позивач хибно посилається на допит відповідача в якості свідка, протокол огляду місця події та висновок експерта, як на докази якими підтверджується передача робочого місця в оренду відповідачу та наявність заборгованості за Договором. Таким чином відповідач стверджує, обладнання йому в оренду передано не було та відповідно обладнанням він не користувався.

03.12.2021 на адресу суду від відповідача надійшла відповідь на відзив №919/21 від 01.12.2021 в якій позивач зазначив, що від відповідача не надходило жодних претензій щодо переданого майна або з інших питань за період використання майна протягом 2018 - 2019 років. Також позивачем перелічено докази, які на його думку підтверджують користування відповідачем орендованим приміщенням та обставини несплати останнім орендної плати відповідно до умов Договору за період з 15.12.2017 до 30.09.2021, з яких, зокрема, лист відповідача б/н від 24.03.2020 яким підтверджено використання суб`єктом господарської діяльності спірного приміщення відповідно до Договору оренди від 15.12.2017.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Реалізація норми ст. 81 Господарського процесуального кодексу України щодо витребування господарським судом документів і матеріалів, необхідних для вирішення спору, безпосередньо залежить від суб`єктивної реалізації сторонами їх диспозитивного права витребовувати через суд докази.

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне та обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Згідно з положеннями ст. 236 ГПК України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Від повноти встановлення відповідних обставин справи та правильної оцінки доказів залежить обґрунтованість висновків суду при ухваленні судом рішення по суті спору. При цьому, суд в кожному випадку повинен навести мотиви через які він приймає одні докази та відхиляє інші.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що положеннями п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України однією з засад судочинства визначено змагальність сторін та свободу в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, господарський суд вважає, що судом, в межах наданих повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та вважає за можливе розглядати справу за наявними у справі документами.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

Між Фізичною особою-підприємцем Тимченко Наталією Петрівною (замовник, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Салон-перукарня "Золушка" укладено Договір про надання послуг оренди робочого місця (для провадження надання професійних послуг) б/н від 15.12.2017 (далі - Договір), за яким в порядку та на умовах, визначених цим Договором, виконавець зобов`язується протягом визначеного в Договорі строку надавати замовнику за плату наступні послуги (надалі іменуються «послуги»): передати Замовнику у платне використання робоче місце за адресою: м. Біла Церква, вул. Олеся Гончара, 11, яке обладнане та пристосоване для надання замовником населенню індивідуальних професійних послуг у відповідності до умов цього Договору; забезпечення нормальних умов для здійснення діяльності замовником на переданих в оренду робочих місцях, в т.ч. обслуговування робочих місць (забезпечення електроенергією, водопостачанням, теплопостачання, організація прибирання тощо); інформаційні та рекламні послуги, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити надані послуги (п. 1.1 Договору).

Відповідно до п. 1.2 Договору діяльність замовника з використанням робочого місця обмежується його професійним напрямком як самозайнятої особи, що провадить незалежну діяльність в одному з перелічених напрямків: проектування та художнє моделювання зачісок; формування спецкомпозицій; робота з декоративною косметикою і гримом; стрижка тощо; художнього манікюру та індивідуальних художніх розписів з використанням нарощувань або без такого тощо; нанесення художнього тату; догляд за створеними композиціями тощо.

Виконавець зобов`язаний: протягом одного дня з моменту підписання даного договору надати замовнику необхідну кількість робочих місць; не перешкоджати замовнику експлуатувати надані робочі місця; надати вільний доступ до робочих місць як замовнику, так і клієнтам замовника; раз на квартал проводити обстеження робочих місць, що надаються замовнику; на вимогу замовника негайно проводити відповідні роботи щодо приведення робочих місць, що надаються замовнику, до відповідного робочого стану (п. 2.1 Договору).

Виконавець має право: отримувати за надані послуги оплату в розмірах і строки, передбачені цим Договором; ініціювати переговори щодо внесення змін до цього Договору; у випадку наявності заборгованості замовника на момент припинення дії цього договору за погодженням із замовником прийняти в рахунок погашення заборгованості майно замовника, яке потрібно виконавцю для здійснення своєї діяльності (п. 2.2 Договору).

Замовник зобов`язаний: своєчасно та в повному обсязі сплачувати якісно та своєчасно надані послуги; дотримуватись розпорядку роботи виконавця з питань щодо режиму роботи, а саме: щоденно з 8-00 до 20-00 без вихідних; дотримуватись вимог чинного законодавства щодо питань охорони праці, охорони здоров`я, пожежної безпеки на робочих місцях (п. 2.3 Договору).

Замовник має право: відмовитись від прийняття результатів надання послуг, якщо надані послуги не відповідають умовам Договору і вимагати від виконавця відшкодування збитків, якщо вони виникли внаслідок невиконання або неналежного виконання виконавцем взятих на себе обов`язків за цим Договором; обладнати надані згідно даного договору робочі місця необхідним для здійснення своєї діяльності обладнанням; ініціювати переговори з щодо внесення змін до цього Договору; достроково розірвати даний договір письмово попередивши Виконавця за 1 місяць; використовувати надані Виконавцем послуги для здійснення своєї діяльності (п. 2.4 Договору).

Згідно з п. 3.1 Договору, за надання передбачених Договором послуг замовник виплачує виконавцю щомісячно 500,00 грн. Оплата проводиться до 15 числа поточного місяця.

Пунктами 4.1, 4.1.1. Договору сторони погодили, що замовник не відповідає за зобов`язаннями виконавця, а виконавець не відповідає за зобов`язаннями заявника перед третіми особами. У випадку порушення Договору сторона несе відповідальність, визначену цим Договором та чинним законодавством України. Порушенням договору є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом цього Договору.

Цей Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін і діє до 30.06.2018. Якщо за один місяць до закінчення даного договору жодна із сторін письмово не відмовиться від даного договору, цей договір вважається продовженим на тих самих умовах і на той самий строк. Закінчення строку цього Договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього Договору. Зміни у договір набирають чинності з моменту належного оформлення сторонами відповідної додаткової угоди. Якщо інше не передбачено цим договором або чинним законодавством, договір може бути розірваний тільки за домовленістю сторін, яка оформлюється додатковою угодою до договору. Договір вважається розірваним з моменту належного оформлення сторонами відповідної додаткової угоди до цього Договору, якщо інше не встановлено у самій додатковій угоді, договорі, або у чинному законодавстві (пункти 6.1 - 6.7 Договору).

Суд дослідивши всі наявні в матеріалах справи докази вважає за необхідне зазначити на наступному.

Укладений між сторонами Договір за своєю правовою природою є змішаним, позаяк в ньому містяться елементи договору оренди (найму) та договору надання послуг, а отже до спірних правовідносини за Договором застосовуються відповідні положення діючого законодавства, а саме, положення Глав 47-53, 58, 63 Цивільного кодексу України, Глав 19-20, 29 Господарського кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав і обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Однією з підстав виникнення господарського зобов`язання згідно ст. 174 Господарського кодексу України, є господарський договір.

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

За змістом положень ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Відповідно до ч. 6 ст. 283 Господарського кодексу України, до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ст. 759 ЦК України, яка кореспондується зі ст. 283 Господарського кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ст. 763 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За приписами ст. 764 ЦК України якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Згідно з ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Відповідно до ст. 902 Цивільного кодексу України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

У відповідності до ст. 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. У разі неможливості виконати договір про надання послуг, що виникла не з вини виконавця, замовник зобов`язаний виплатити виконавцеві розумну плату. Якщо неможливість виконати договір виникла з вини замовника, він зобов`язаний виплатити виконавцеві плату в повному обсязі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як вже зазначалось вище, пунктом 6.2. Договору сторони погодили, що якщо за один місяць до закінчення даного договору жодна із сторін письмово не відмовиться від даного договору, цей договір вважається продовженим на тих самих умовах на той самий строк.

При цьому сторонами не подано до суду повідомлень, передбачених пунктом 6.2 Договору, а відтак суд має достатні підстави вважати, що Договір є діючим, тобто продовжений на тих самих умовах та на той самий строк, а саме з 01.07.2018 по 15.01.2019; з 16.01.2019 по 31.07.2019, з 01.08.2019 по 15.02.2020, з 16.02.2020 до 31.08.2020 і так далі та діяв на момент подачі даного позову до суду.

Разом з тим, суд зазначає, що сторонами не подано доказів направлення (вручення) відповідачем позивачу проекту додаткової угоди про зміну умов договору у порядку, передбаченому ст. 188 ГК України, а також не подано доказів підписання такої додаткової угоди, або звернення до суду про зміну умов договору у встановленому порядку. Отже суд розцінює умови Договору такими, щоу є чинними у первинній редакції та обов`язковими для виконання його сторонами за спірний період з 15.12.2017 по 30.09.2021 (30.09.2021 - станом на цю дату позивач нараховує заборгованість).

При цьому суд критично оцінює наявний в матеріалах справи лист позивача б/н від 24.03.2020, лист відповідача б/н від 24.04.2020 та лист позивача №230/20 від 13.08.2020, позаяк, до справи не додано доказів у вигляді описів вкладення, з яких суд міг би встановити дійсний зміст здійснених сторонами поштових відправлень. Доказів вручення вказаної поштової кореспонденції суду також не надано. Окремо суд зазначає, що лист відповідача б/н від 24.04.2020 взагалі не містить підпису ФОП Тимченко Н.П.

Таким чином суд не бере до уваги наявну в матеріалах справи переписку сторін (згідно листа позивача б/н від 24.03.2020, листа відповідача б/н від 24.04.2020 та листа позивача №230/20 від 13.08.2020) тих підстав, що вказана переписка не підтверджена належними доказами.

Водночас, як доказ передачі відповідачу робочого місця у відповідності до умов Договору та доказ користування замовником орендованим майном, відповідачем подано до суду Протокол допиту свідка від 28.01.2021 в якому відповідачем, зокрема зазначено про те, що останній з березня 2017 року здійснює діяльність в приміщенні "Салон-перукарня "Золушка", розташованого за адресою: м. Біла Церква, вул. Олеся Гончара, 11.

Також позивачем надано Висновок експерта за результатами проведення економічної експертизи у кримінальному провадженні №0000791 від 11.08.2021 з висновків якого вбачається, що станом на 30.06.2021 у Тимченко Н.П. наявна заборгованість перед позивачем за Договором про надання послуг оренди робочого місця у розмірі 21250,00 грн.

Заперечуючи проти поданих доказів відповідач лише зазначив, що про те, що вважає вказані докази неналежними, оскільки, підтвердженням або спростуванням вказаних фактів може бути саме рішення суду, прийняте за наслідками такого кримінального провадження. При цьому відповідач не додав суду жодних доказів на спростування позиції позивача.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Сторони, звертаючись до суду повинні враховувати те, що визначення та наповнення доказової бази переданого на розгляд суду спору покладаються саме на сторони, а не на суд. Суд вирішує спір на підставі поданих та витребуваних в порядку ст. 81 Господарського процесуального кодексу України сторонами доказів.

Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача про яке ним зазначається в позовній заяві здійснюється судом на розгляд якого передано спір крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (аналогічні висновки викладено у постановах КГС ВС від 19.09.2019 року у справі № 924/831/17, від 28.11.2019 року у справі № 910/8357/18).

17.10.2019 року набув чинності Закон України № 132-IX від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до ГПК України змінено назву ст. 79 Господарського процесуального кодексу України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів". Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто, коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови КГС ВС від 02.10.2018 року у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 року у справі № 917/1307/18, від18.11.2019 року у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 року у справі № 917/2101/17). Аналогічна правова позиція міститься у постанові ВП ВС від 18.03.2020 року у справі № 129/1033/13-ц.

Таким чином, оцінюючи наявні в матеріалах справи докази, суд розцінює докази, надані позивачем найбільш вірогідними, а саме такими, що підтверджують факт передачі відповідачу робочого місця у відповідності до умов Договору та такими, що підтверджують факт користування замовником орендованим майном.

Крім того, суд зауважує, що умовами Договору не передбачено, для передачі майна у користування, обов`язкового укладення між сторонами акту приймання-передачі майна, а також чіткого переліку майна, яке має бути передано замовнику.

Між тим, в матеріалах справи відсутні належні, допустимі та достовірні докази, які б свідчили про наявність претензій, зауважень та заперечень з боку відповідача щодо невиконання або неналежного виконання позивачем умов Договору.

Таким чином суд не погоджується з твердженням відповідача стосовно того, що виконавець не виконав свого обв`язку з передачі замовнику робочого місця та вважає не спростованим відповідачем факт отримання останнім майна згідно Договору про надання послуг оренди робочого місця.

Отже, відповідач не спростував доводів відповідача, стверджуючи про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог, крім зазначення власних міркувань щодо неправомірності дій позивача, не надав на підтвердження таких доводів конкретних доказів, які суд міг би оцінити. Натомість висновок суду не може ґрунтуватися на припущеннях та поясненнях однієї зі сторін. (Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.12.2019 у справі № 904/10956/16.

18.08.2021 представник позивача направив відповідачу ФОП Кравчук О.М. претензію про сплату заборгованості б/н від 18.08.2021 (рекомендований лист № 849), проте поштове відправлення не було вручено адресатові, у зв`язку з відмовою від отримання, що підтверджується копією конверту із довідкою підприємства зв`язку про причини повернення/досилання від 27.08.2021.

Приписами статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ст.ст. 251, 252 Цивільного кодексу України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 2 статті 614 Цивільного кодексу України відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. Відповідно до частин 3 та 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

З наведеного вбачається, що обов`язок довести належне виконання своїх зобов`язань з оплати орендної плати діюче законодавство покладає на боржника, водночас останнім не подано доказів (довідки з банку, банківські виписки та/або інші докази, які підтверджують здійснення оплати відповідачем за Договором про надання послуг оренди робочого місця) сплати орендної плати за спірний період.

З огляду на викладене, суд констатує, що у відповідача наявний обов`язок оплати орендної плати у визначених Договором порядку та розмірі за час користування об`єктом оренди по 30.09.2021 включно.

Судом перевірено розрахунок позивача щодо нарахування орендної плати за період з 15.12.2017 по 30.09.2021 та встановлено, що сума прострочених зобов`язань з орендної плати є більшою за заявлену позивачем, водночас суд в порядку ч. 2 ст. 237 ГПК України не може виходити за межі позовних вимог, а отже до стягнення з відповідача підлягає борг у розмірі, заявленому позивачем, а саме - 22750,00 грн.

Таким чином суд доходить висновків про повне задоволення позовних вимог та про стягнення з відповідача 22750,00 грн боргу з орендної плати за Договором про надання послуг оренди робочого місця для провадження надання професійних послуг.

Принагідно, суд зазначає, що аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд бере до уваги висновки Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006), в якому зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відтак, у зв`язку із задоволенням позовних вимог, судові витрати зі сплати судового збору, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються судом на позивача у повному обсязі у розмірі 2270,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 123, 129, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Тимченко Наталії Петрівни ( АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Салон-перукарня "Золушка" (09100, Біла Церква, вул. О. Гончара, 11, ) 22750,00 грн боргу з орендної плати за Договором про надання послуг оренди робочого місця для провадження надання професійних послуг, а також 2270,00 грн судового збору.

Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку статті 241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення господарського суду підлягає оскарженню в порядку та строки, визначені статтями 254-256 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено та підписано 10.02.2022.

Суддя А.Ф. Черногуз