РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

26.01.2022Справа № 910/17415/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Нечая О.В., за участю секретаря судового засідання Будніка П.О., розглянувши у загальному позовному провадженні матеріали справи № 910/17415/21

за позовом Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Житомиргаз" (Україна, 10002, Житомирська обл., м. Житомир, вул. Фещенка-Чопівського, буд. 35; ідентифікаційний код: 03344071)

до Акціонерного товариства "Укртрансгаз" (Україна, 01021, м. Київ, Кловський Узвіз, буд. 9/1; ідентифікаційний код: 30019801)

про визнання недійсним одностороннього правочину

Представники сторін:

від позивача: Волощук П.Ю., довіреність № 007-138-1221 від 20.12.2021;

від відповідача: Оніщук В.М., довіреність № 1-2830 від 29.11.2021.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Акціонерне товариство "Оператор газорозподільної системи "Житомиргаз" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Акціонерного товариства "Укртрансгаз" (далі - відповідач) про визнання недійсним одностороннього правочину.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем при вчиненні одностороннього правочину про зарахування зустрічних однорідних вимог шляхом надсилання на адресу позивача заяви № 1001ВИХ-21-6376 від 28.08.2021 не дотримано вимог статей 601, 602 Цивільного кодексу України, що є підставою для визнання вказаного правочину недійсним, відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.11.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/17415/21, постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 01.12.2021.

22.11.2021 до загального відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач заперечує проти позову та зазначає, що вчинений ним односторонній правочин відповідає вимогам, які встановлені законодавством до правочинів. За твердженнями відповідача, передумовою вчинення вказаного одностороннього правочину стало те, що у відповідача є непогашене грошове зобов`язання перед позивачем в сумі 112 661,54 грн, а у позивача є непогашене грошове зобов`язання в сумі 11 325 962,34 грн, що виникли на підставі одного договору, строк виконання яких є таким, що настав, проте позивач не виконує взяті на себе зобов`язання, а також не визнає вчинений відповідачем односторонній правочин, що суперечить умовам укладеного сторонами договору та нормам чинного законодавства. Відповідач також заперечує проти доводів позивача щодо неукладення сторонами Договору транспортування природного газу № від 17.12.2015, оскільки факт укладення цього договору сторонами встановлено судовим рішенням у справі № 910/6904/19, яке набрало законної сили, а також заперечує проти доводів позивача щодо відсутності безспірності для здійснення зустрічного зарахування однорідних вимог.

30.11.2021 до загального відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшла відповідь на відзив, за змістом якої позивач заперечує проти доводів відповідача, викладених у відзиві, та зазначає, що надані відповідачем докази не підтверджують надання відповідачем послуг позивачу, а також не свідчать про наявність у позивача договірних зобов`язань з оплати щодобових небалансів у загальній сумі 11 325 962,34 грн. За доводами позивача, Договором транспортування природного газу № від 17.12.2015 врегульовано правовідносини сторін щодо місячних негативних небалансів, проте вказаний договір не регулює правовідносин щодо добових небалансів, у зв`язку з чим позивач заперечує стосовно того, що складений відповідачем Акт врегулювання щодобових небалансів №07-2019- від 31.07.2019 відповідає умовам вказаного договору. Позивач також заперечує проти доводів відповідача щодо встановленого під час розгляду справи № 910/6904/19 факту укладення сторонами Договору транспортування природного газу № від 17.12.2015, оскільки, з огляду на предмет та підстави позову у вказаній справі, суди не досліджували це питання. З урахуванням викладеного, позивач зазначає, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності у нього грошового зобов`язання перед відповідачем у сумі 11 325 962,34 грн, що свідчить про спірність цієї грошової вимоги та, як наслідок, недотримання відповідачем норм законодавства при вчиненні одностороннього правочину.

У підготовче засідання 01.12.2021 з`явились представники сторін.

У підготовчому засіданні 01.12.2021 судом було оголошено перерву до 22.12.2021.

14.12.2021 до загального відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшло клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, в якому відповідач також просить суд поновити строк на подання доказів.

22.12.2021 до загального відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшли письмові пояснення щодо вищевказаного клопотання відповідача, в яких позивач зазначає, що надані відповідачем докази також не можуть підтвердити наявність у позивача грошового зобов`язання в сумі 11 325 962,34 грн, оскільки Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП) не здійснює перевірку обставин, які є предметом судового розгляду в цій справі, під час вказаної перевірки досліджувались документи, надані лише відповідачем, а позивач, у свою чергу, висловив свою незгоду щодо нарахованих відповідачем сум, зазначив про наявність судових спорів щодо цих сум. За твердженнями позивача, спірність грошового зобов`язання в сумі 11 325 962,34 грн підтверджується ненаданням відповідачем послуг з балансування природного газу у липні 2019 року та, як наслідок, невчиненням дій з врегулювання щодобових небалансів у вказаний період; відсутність необхідності в наданні таких послуг; відсутність доказів, які б підтверджували вчинення відповідачем балансуючих дій; умовами Договору транспортування природного газу № від 17.12.2015 не передбачено підстави та порядок оплати щодобових небалансів; ненастання моменту виникнення зобов`язання з оплати вартості небалансу; неукладення Додатків № 1 та № 2 до Договору транспортування природного газу № від 17.12.2015.

У підготовче засідання 22.12.2021 з`явились представники сторін.

У підготовчому засіданні 22.12.2021 судом було поновлено відповідачу строк для подання доказів, долучено подані відповідачем докази та письмові пояснення позивача до матеріалів справи.

Враховуючи, що судом було здійснено усі необхідні та достатні дії для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті, суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 26.01.2022.

У судове засідання 26.01.2022 з`явились представники сторін.

Представник позивача надав суду усні пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав.

Представник відповідача надав суду усні пояснення по суті спору, проти позову заперечував.

У судовому засіданні 26.01.2022 судом було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

Акціонерним товариством "Укртрансгаз" (далі - відповідач, особа-1, АТ "Укртрансгаз") було вчинено односторонній правочин - Заяву про зарахування зустрічних однорідних вимог № 1001ВИХ-21-6376 від 28.08.2021 (далі - Заява № 1001ВИХ-21-6376), згідно з яким АТ "Укртрансгаз" має перед Акціонерним товариством "Оператор газорозподільної системи "Житомиргаз" (далі - позивач, особа-2, АТ "Житомиргаз") непогашене грошове зобов`язання в сумі 112 661,54 грн, що виникло на підставі Договору транспортування природного газу № від 17.12.2015 (далі - Договір) та розрахунків (актів), зазначених в цій заяві, строк виконання якого настав (п. 1 Заяви №1001ВИХ-21-6376); особа-2 має перед особою-1 непогашене грошове зобов`язання в сумі 11 325 962,34 грн, що виникло на підставі Договору та акта від 31.07.2019 №07-2019-, строк виконання якого настав (п. 2 Заяви №1001ВИХ-21-6376); особа-1, на підставі та в порядку статті 601 Цивільного кодексу України, повідомляє особу-2 про припинення шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог в сумі 112 661,54 грн за грошовими зобов`язаннями, зазначеними в пунктах 1, 2 цієї Заяви (п. 3 Заяви №1001ВИХ-21-6376); після зарахування зустрічних однорідних вимог: зобов`язання особи-1, вказане в п. 1 цієї Заяви, є припиненим у сумі 112 661,54 грн, заборгованість особи-1 перед особою-2 за Договором відсутня; зобов`язання особи-2, вказане в п. 2 цієї Заяви, є частково припиненим в сумі 112 661,54 грн, заборгованість особи-2 перед особою-1 за Договором та актом, вказаним у п. 2 цієї Заяви, становить 11 213 300,80 грн (п. 4 Заяви №1001ВИХ-21-6376).

Позивач заперечує проти вчиненого відповідачем одностороннього правочину - Заяви №1001ВИХ-21-6376, вважає дії відповідача щодо вчинення вказаного правочину такими, що суперечать вимогам статей 601, 602 Цивільного кодексу України, оскільки однією з умов для зарахування зустрічних однорідних вимог є їх безспірність, натомість в даному випадку позивач не визнає наявність перед відповідачем грошового зобов`язання у сумі 11 325 962,34 грн, у зв`язку з відсутністю як факту надання відповідачем послуг на вказану суму, так і укладення сторонами Договору. За доводами позивача, він не був замовником послуг транспортування природного газу, а тому відповідач не міг надавати позивачу послуги транспортування, балансування природного газу у липні 2019 року, при цьому відповідач не вчиняв балансуючих дій у цей період, що свідчить про відсутність підстав виникнення грошового зобов`язання зі сплати вказаних грошових коштів, а відтак і спірність цієї грошової вимоги відповідача та неможливість її зарахування як зустрічної вимоги, на підставі Заяви № 1001ВИХ-21-6376. Крім того, питання обґрунтованості грошових зобов`язань позивача перед відповідачем за Договором та питання укладення сторонами вказаного договору є предметом судового розгляду у справах №906/1205/19, №906/1305/19, №906/481/20, №906/999/21. З урахуванням наведеного, позивач просить суд визнати вчинений відповідачем односторонній правочин (Заяву №1001ВИХ-21-6376) недійсним.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наступне.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частинами 1 - 3 статті 202 Цивільного кодексу України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

Згідно з ч. 3 ст. 203 Господарського кодексу України господарське зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони.

Аналогічні положення закріплені також у статті 601 Цивільного кодексу України, відповідно до якої зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

З огляду на вищевикладене, в силу положень статей 202 та 601 Цивільного кодексу України, статті 203 Господарського кодексу України Заява № 1001ВИХ-21-6376, надіслана позивачу, за своєю правовою природою є одностороннім правочином, направленим на припинення взаємних грошових зобов`язань сторін у справі.

Відповідно до ч. 5 ст. 202 Цивільного кодексу України до правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.

Згідно з ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Як на підставу недійсності одностороннього правочину - Заяви № 1001ВИХ-21-6376 позивач посилається на те, що оспорюваний правочин було вчинено відповідачем з порушенням норм статей 601, 602 Цивільного кодексу України.

Зарахування зустрічних однорідних вимог, відповідно до статті 601 Цивільного кодексу України, є способом припинення одночасно двох зобов`язань: в одному - одна сторона є кредитором, а інша - боржником, а в другому - навпаки (боржник у першому зобов`язанні є кредитором у другому). Також можливе часткове зарахування, коли одне зобов`язання (менше за розміром) зараховується повністю, а інше (більше за розміром) - лише в частині, що дорівнює розміру першого зобов`язання. У такому випадку зобов`язання в частині, що залишилася, може припинятися будь-якими іншими способами.

Вимоги, які підлягають зарахуванню, мають відповідати таким умовам:

- бути зустрічними (кредитор за одним зобов`язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов`язанням є кредитором за другим);

- бути однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду, наприклад, грошей. При цьому, правило про однорідність вимог поширюється на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення таких вимог. Отже, допускається зарахування однорідних вимог, які випливають з різних підстав (різних договорів тощо);

- строк виконання таких вимог має бути таким, що настав, не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги;

- безспірність вимог, які зараховуються, а саме відсутність спору щодо змісту, умови виконання та розміру зобов`язань.

Наслідком здійснення такого правочину є припинення як обов`язку заявника перед адресатом, так і обов`язку адресата перед заявником з моменту здійснення заяви про зарахування, що зумовлює необхідність визначення заявником тих вимог до нього, які відповідають вказаним вище умовам.

Згідно зі статтею 602 Цивільного кодексу України не допускається зарахування зустрічних вимог: 1) про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю; 2) про стягнення аліментів; 3) щодо довічного утримання (догляду); 4) у разі спливу позовної давності; 4-1) за зобов`язаннями, стороною яких є неплатоспроможний банк, крім випадків, установлених законом; 5) в інших випадках, встановлених договором або законом.

З огляду на викладене, зобов`язання з оплати заборгованості за договором може бути припинено шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог за наявності умов, установлених статтею 601 Цивільного кодексу України, та за відсутності обставин, передбачених статтею 602 Цивільного кодексу України, за яких зарахування зустрічних вимог не допускається.

Однією із важливих умов, за наявності якої можливе припинення зобов`язання зарахуванням зустрічних вимог, є безспірність вимог, які зараховуються, а саме відсутність спору щодо змісту, умов виконання та розміру зобов`язань. Наявність заперечень іншої сторони на заяву про зарахування чи відсутність будь-якої із наведених умов виключає проведення зарахування у добровільному порядку.

Аналогічні висновки викладені, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.10.2018 у справі №914/3217/16, а також у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.08.2018 у справі №910/21652/17, від 11.09.2018 у справі №910/21648/17, від 11.10.2018 у справі №910/23246/17, від 15.08.2019 у справі №910/21683/17, від 11.09.2019 у справі №910/21566/17, від 25.09.2019 у справі №910/21645/17, від 05.11.2019 у справі №914/2326/18, від 01.10.2019 у справі №910/12968/17 та від 11.06.2020 у справі №910/7804/19.

У постанові Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 22.01.2021 у справі № 910/11116/19 уточнено висновки Верховного Суду, викладені, зокрема, у вищевказаних постановах, наступним чином. Безспірність вимог, які зараховуються, а саме: відсутність між сторонами спору щодо змісту, умов виконання та розміру зобов`язань, є важливою умовою для зарахування вимог. Умова безспірності стосується саме вимог, які зараховуються, а не заяви про зарахування, яка є одностороннім правочином і не потребує згоди іншої сторони, якщо інше не встановлено законом або договором. За дотримання умов, передбачених статтею 601 Цивільного кодексу України, та відсутності заборон, передбачених статтею 602 Цивільного кодексу України, незгода однієї сторони із зарахуванням зустрічних однорідних вимог, проведеним за заявою іншої сторони зобов`язання, не є достатньою підставою для визнання одностороннього правочину із зарахування недійсним. Заява сторони щодо спірності вимог, які були погашені (припинені) зарахуванням, або щодо незгоди з проведеним зарахуванням з інших підстав, має бути аргументована, підтверджена доказами і перевіряється судом, який вирішує спір про визнання недійсним одностороннього правочину із зарахування зустрічних однорідних вимог. Наявність на момент зарахування іншого спору (спорів) в суді за позовом кредитора до боржника про стягнення суми заборгованості за зобов`язанням не спростовує висновок про безспірність заборгованості цього боржника. Наявність заперечень однієї сторони щодо зарахування не є перешкодою для зарахування зустрічних однорідних вимог за заявою іншої сторони, відмова цієї сторони від прийняття заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог і проведення такого зарахування не має юридичного значення.

Отже, питання щодо безспірності вимог, які зараховуються шляхом вчинення стороною одностороннього правочину, є предметом дослідження суду при розгляді спору про визнання недійсним одностороннього правочину із зарахування зустрічних однорідних вимог і саме вказані обставини входять до предмету доказування в цій справі, а наявність спорів щодо стягнення заборгованості за зобов`язанням, яке зараховується, а також наявність заперечень іншої сторони щодо зарахування зустрічних однорідних вимог не свідчать про відсутність безспірності вимог.

За доводами позивача, враховуючи відсутність факту укладення сторонами Договору та факту надання відповідачем послуг, наявність грошового зобов`язання перед відповідачем у сумі 11 325 962,34 грн, яке було частково припинено шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, на підставі Заяви № 1001ВИХ-21-6376, є спірним.

Згідно з частинами 1, 2 статті 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Договір, відповідно до статті 638 Цивільного кодексу України, є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

За доводами позивача, 17.12.2015 сторони уклали Договір, проте сторонами не було погоджено Додатки № 1 та № 2 до нього, відсутність яких є підставою вважати вказаний договір неукладеним, відтак Договір не може створювати юридичних наслідків для його сторін, в тому числі слугувати підставою для виникнення будь-яких грошових зобов`язань.

Згідно з п. 2.1 Договору АТ "Укртрансгаз" (оператор) надає АТ "Житомиргаз" (замовник) послуги транспортування природного газу (далі - послуги) на умовах, визначених у цьому Договорі, а замовник сплачує оператору встановлену в Договорі вартість послуг.

Пунктом 2.4 Договору передбачено, що обсяг послуг, що надаються за цим Договором, визначається підписанням додатка 1 (розподіл потужності) та/або додатка 2 (транспортування) до цього Договору.

За умовами пункту 2.8 Договору додатки 1, 2, 3 є невід`ємною частиною Договору.

Матеріали справи не містять погоджених та підписаних сторонами Додатків №1 та №2 до Договору, якими, відповідно до п. 2.4 Договору, мало бути визначено обсяг послуг, що надаються за цим Договором.

За змістом положень Кодексу газотранспортної системи, затвердженого постановою НКРЕКП від 30.09.2015 № 2493 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 06.11.2015 за № 1378/27823 (далі - Кодекс ГТС) та Закону України "Про ринок природного газу" транспортування природного газу може здійснюватися лише в межах газотранспортної системи на підставі договору, який регламентує та регулює правовідносини між контрагентами (оператором та замовником).

Під предметом договору розуміються необхідні за цим договором дії, що призводять до бажаного для сторін результату, тобто такий результат визначає, про що саме домовилися сторони.

У розумінні положень цивільного законодавства договір спрямований на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, тобто виникнення цивільного правовідношення, яке, у свою чергу, може включати певні права та обов`язки, виконання яких призводить до бажаного для сторін результату. Однак усі вони (права та обов`язки) не можуть охоплюватися предметом договору, оскільки можуть стосуватися як різноманітних умов договору, так і бути наслідком укладення договору, який є підставою їх виникнення. При цьому значення предмета договору може набувати основна дія (дії), що вчинятиметься сторонами і забезпечить досягнення мети договору.

Отже, предмет договору визначається у момент його укладення, без нього не може існувати договору, а тому не може виникати зобов`язання; предмет договору має відображати головну сутність договору даного виду.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 910/22058/17.

З урахуванням положень статей 203, 204, 638, 642 Цивільного кодексу України, статей 179, 180, ч. 8 ст. 181 Господарського кодексу України, оскільки Додатки № 1 та № 2 до Договору сторонами не укладались, суд дійшов висновку про те, що Договір є неукладеним в частині його предмету - розподілу потужності та транспортування природного газу.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 25.06.2019 у справі №916/2090/16, від 27.10.2020 у справі №916/2093/19 та від 23.06.2021 у справі №904/2611/18.

Враховуючи ту обставину, що Договір є неукладеним в частині його предмету - розподілу потужності та транспортування природного газу, наявність грошового зобов`язання у сумі 11 325 962,34 грн, частину з якого відповідач, на підставі вчиненого ним одностороннього правочину, зарахував в якості зустрічного однорідного грошового зобов`язання є спірним, оскільки вказана грошова вимога ґрунтується на Договорі, який не укладено сторонами в частині його предмету.

Посилання відповідача на те, що факт укладення сторонами Договору встановлено судовим рішенням у справі № 910/6904/19, яке набрало законної сили, суд відхиляє як безпідставне та необґрунтоване, оскільки предметом розгляду вказаної справи була вимога АТ "Житомиргаз" про стягнення з АТ "Укртрансгаз" додаткової плати за недотримання параметрів якості природного газу, що передбачено як умовами Договору, так і Кодексом ГТС.

З огляду на предмет та підстави позову у справі № 910/6904/19, питання укладення сторонами Договору в частині погодження Додатків № 1 та № 2 до нього не досліджувалось судом, відтак при розгляді вказаної справи судом не було встановлено тих обставин, на які посилається відповідач як на підставу своїх заперечень при розгляді цієї справи.

Суд встановив, що у провадженні Господарського суду Житомирської області перебувають справи:

- № 906/1205/19 за позовом АТ "Укртрансгаз" до АТ "Житомиргаз", за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, про стягнення 127 625 633,72 грн. Позовні вимоги у вказаній справі мотивовано неоплатою АТ "Житомиргаз" рахунків за добові небаланси за березень - червень 2019 року за Договором;

- № 906/1305/19 за первісним позовом АТ "Укртрансгаз" до АТ "Житомиргаз" про стягнення 366 900 930,50 грн та за зустрічним позовом АТ "Житомиргаз" до АТ "Укртрансгаз" про тлумачення п. 9.4 Договору, визнання відсутнім права. Первісний позов у справі мотивовано тим, що АТ "Житомиргаз" неналежно виконує взяті на себе зобов`язання за Договором щодо оплати послуг балансування обсягів природного газу;

- № 906/999/21 за позовом АТ "Укртрансгаз" до АТ "Житомиргаз" про стягнення 2 634 384,89 грн. Позовні вимоги у вказаній справі мотивовано наявністю в АТ "Житомиргаз" заборгованості з оплати перевищення замовленої (договірної) потужності за Договором.

Судові рішення у вказаних справах не прийнято, втім, враховуючи ту обставину, що нявність на момент зарахування зустрічних однорідних вимог іншого спору (спорів) в суді за позовом кредитора до боржника про стягнення суми заборгованості за зобов`язанням не спростовує висновок про безспірність заборгованості цього боржника, доводи позивача щодо наявності вказаних спорів не мають вирішального значення при розгляді цієї справи.

Суд також встановив, що у провадженні Господарського суду Житомирської області перебувала справа № 906/481/20 за первісним позовом АТ "Укртрансгаз" до АТ "Житомиргаз", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача за первісним позовом - АТ "НАК "Нафтогаз України"; третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача за первісним позовом - ТОВ "Малин Енергоінвест" про стягнення 131 565 870,68 грн та за зустрічним позовом АТ "Житомиргаз" до АТ "Укртрансгаз" про визнання відсутнім права визначати базову ціну газу на ринку природного газу. Первісний позов у справі також мотивовано тим, що АТ "Житомиргаз" неналежно виконує взяті на себе зобов`язання за Договором щодо оплати послуг балансування обсягів природного газу.

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 18.05.2021 у справі №906/481/20 було задоволено первісний позов та відмовлено в задоволенні зустрічного позову.

Проте, постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 28.08.2021 рішення Господарського суду Житомирської області від 18.05.2021 у справі №906/481/20 було скасовано в частині задоволення первісного позову та прийнято нове рішення про відмову у задоволенні первісного позову. В частині зустрічного позову рішення Господарського суду Житомирської області від 18.05.2021 залишено без змін.

Судом апеляційної інстанції при розгляді вказаної справи також було встановлено, що сторонами не було укладено Додатку № 1 до Договору, а надані ксерокопії Додатків № 2 та № 3 до Договору є неналежними доказами; АТ "Укртрансгаз" не надано первинних документів, які б свідчили про реальність вчинення балансуючих дій кожної доби та понесення витрат, пов`язаних з таким балансуванням; у спірний період не було перевищення п`ятивідсоткового небалансу від загального обсягу природного газу, який надійшов в ГРМ, а відтак відсутні підстави для застосування коефіцієнту 1,2, замість 1,0.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 13.01.2022 зупинено касаційне провадження на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 28.08.2021 у справі №906/481/20 до закінчення перегляду Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи №918/450/20.

Отже, питання укладення сторонами Договору та обґрунтованості грошових зобов`язань позивача перед відповідачем за вказаним договором є спірним, позаяк постанова суду апеляційної інстанції у справі № 906/481/20 набрала законної сили.

Враховуючи вищенаведене, посилання відповідача на те, що в Акті НКРЕКП № 199 від 09.04.2021 встановлено відповідність укладеного сторонами Договору Типовому договору транспортування природного газу, який затверджено постановою НКРЕКП від 30.09.2015 № 2497, а також зазначено обсяги природного газу, що були використані позивачем в межах послуги балансування обсягів природного газу, в тому числі обсяги небалансу у період з липня 2019 року, є безпідставними, оскільки вказані обставини є спірними.

З огляду на викладене, у суду відсутні правові підстави вважати складений відповідачем у односторонньому порядку Акт №07-2019- від 31.07.2019 врегулювання щодобових небалансів за газовий місяць липень 2019 року на суму 11 325 962,34 грн таким, що відповідає Договору, оскільки умовами Договору не передбачено підстав та порядку оплати позивачем щодобових небалансів, сторонами не було укладено Додатки № 1 та № 2 до Договору, які визначають обсяг послуг, які мали бути надані за Договором, відповідачем не надано суду доказів на підтвердження надання позивачу послуг балансування природного газу у липні 2019 року, а також доказів того, що відповідачем вчинялись балансуючі дії у липні 2019 року.

Відповідно до статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з пунктом 2 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу.

Статтею 204 Цивільного кодексу України закріплено презумпцію правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Тлумачення статей 16, 203, 215 Цивільного кодексу України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним, необхідним є: по-перше, пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; по-друге, наявність підстав для оспорення правочину; по-третє, встановлення чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Конструкція ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України передбачає, що підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу саме в момент вчинення правочину.

З огляду на вищенаведене, суд дійшов висновку про невідповідність одностороннього правочину - Заяви № 1001ВИХ-21-6376 вимогам статей 601, 602 Цивільного кодексу України та статті 203 Господарського кодексу України, оскільки грошове зобов`язання позивача, зазначене у Заяві №1001ВИХ-21-6376, в сумі 11 325 962,34 грн, що виникло на підставі Договору та Акту №07-2019- від 31.07.2019, не є безспірним, що виключає можливість припинення взаємних зобов`язань сторін шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії").

Зважаючи на викладене, всі інші доводи та міркування сторін судом визнаються такими, що не спростовують вищевказаних висновків суду.

Частинами 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приписами статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частинами 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на вищевикладене, дослідивши всі обставини справи, перевіривши їх наявними доказами, судом встановлено обґрунтованість заявленого позову, відтак вчинений відповідачем односторонній правочин - Заява №1001ВИХ-21-6376 підлягає визнанню недійсним.

Витрати позивача по сплаті судового збору в розмірі 2 270,00 грн, відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача, оскільки позов підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 129, 236, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Визнати недійсним односторонній правочин Акціонерного товариства "Укртрансгаз" (ідентифікаційний код: 30019801) - Заяву про зарахування зустрічних однорідних вимог за № 1001ВИХ-21-6376 від 28.08.2021.

3. Стягнути з Акціонерного товариства "Укртрансгаз" (Україна, 01021, м. Київ, Кловський Узвіз, буд. 9/1; ідентифікаційний код: 30019801) на користь Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Житомиргаз" (Україна, 10002, Житомирська обл., м. Житомир, вул. Фещенка-Чопівського, буд. 35; ідентифікаційний код: 03344071) витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн 00 коп.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 08.02.2022

Суддя О.В. Нечай