ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" січня 2022 р. Справа№ 910/20679/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Мальченко А.О.

Станіка С.Р.

за участю секретаря судового засідання Рудь Н.В.

за участю представників згідно протоколу судового засідання від 25.01.2022

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства «Український Професійний Банк» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» на рішення Господарського суду міста Києва від 15.07.2021 (повний текст рішення складено 27.07.2021)

у справі №910/20679/20 (суддя Стасюк С.В.)

за позовом Приватного акціонерного товариства «Іскра»

до 1. Публічного акціонерного товариства «Український Професійний Банк»,

2.Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста»

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів: 1. Товариства з обмеженою відповідальністю «Кільченський Беріг»,

2. Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський»,

3. Фонду гарантування вкладів фізичних осіб

про визнання недійсним договору про відступлення прав вимоги

В С Т А Н О В И В:

Приватне акціонерне товариство «Іскра» (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Публічного акціонерного товариства «Український Професійний Банк» (далі - відповідач-1) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» (далі - відповідач-2), відповідно до якого просить суд:

1) визнати недійсним Договір № 81 про відступлення прав вимоги за кредитними договорами, договорами поруки, договорами застави та договорами іпотеки суб`єктів господарювання від 27.04.2020, укладений між Публічним акціонерним товариством «Український Професійний Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мурською Н.В. за реєстровим № 618, в частині, що стосується права вимоги за Договором про відкриття траншевої кредитної лінії № 777 від 30.12.2013, укладеним між Публічним акціонерним товариством «Український Професійний Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кільченський Беріг».

2) визнати недійсним Договір № 81/1 купівлі-продажу майнових прав за кредитними договорами, договорами поруки, договорами застави та договорами іпотеки суб`єктів господарювання від 27.04.2020, укладений між Публічним акціонерним товариством «Український Професійний Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мурською Н.В. за реєстровим № 619, в частині, що стосується права вимоги за Іпотечним договором від 30.12.2013, укладеним між Публічним акціонерним товариством «Іскра» та Публічним акціонерним товариством «Український Професійний Банк», посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В. та зареєстрованим в реєстрі за № 782.

Позовні вимоги мотивовані невідповідністю оспорюваних правочинів в означеній частині вимогам ст. 203, 215, 512, 514 Цивільного кодексу України. Позивач просив визнати їх недійсними як такі, що були укладені Публічним акціонерним товариством «Український професійний банк» за відсутності необхідного обсягу цивільної дієздатності. Позивач зазначав, що станом на 27.04.2020 у Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» були відсутні права вимоги за кредитним та іпотечним договорами, які були предметом оспорюваних правочинів, оскільки:

- право вимоги за Договором про відкриття траншевої кредитної лінії № 777 від 30.12.2013, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Український професійний банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кільченський Беріг», 30.04.2015 було відступлено Публічному акціонерному товариству «Банк Михайлівський»;

- Іпотечний договір від 30.12.2013, укладений між Публічним акціонерним товариством «Український професійний банк» та Приватним акціонерним товариства «Іскра» для забезпечення виконання Кредитного договору № 777 від 30.12.2013, був розірваний за взаємною згодою сторін на підставі нотаріально посвідченого договору від 13.05.2015. Відомості про припинення іпотеки того ж дня були внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень і в подальшому не поновлювалися.

У позовній заяві позивач зазначав, що про наявність оспорюваних правочинів він дізнався у жовтні 2020 року після отримання від Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» вимоги від 02.10.2020 про усунення порушення зобов`язання за Кредитним договором та попередження, що у разі невиконання цієї вимоги відповідач-2 реалізує свій намір звернути стягнення на нерухоме майно, яке належить на праві власності Приватному акціонерному товариству «Іскра», у позасудовому порядку шляхом набуття права власності на нього або укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна з будь-якою особою - покупцем, що виявить бажання придбати предмет іпотеки.

Позивач вказував, що даний позов заявлений ним як заінтересованою особою, чиї права та законні інтереси порушуються оспорюваними правочинами, оскільки нерухоме майно, яке було предметом іпотечного договору і є предметом оспорюваних правочинів, перебуває у власності Приватного акціонерного товариства «Іскра».

Фонд гарантування вкладів фізичних осіб у своєму відзиві на позовну заяву вказав, що Публічним акціонерним товариством «Український Професійний Банк» було здійснено реалізацію активів неплатоспроможного банку та проведення електронного аукціону в межах норм чинного законодавства. Оскільки позивачем не надано жодних доказів, що свідчать про недійсність укладеного між банком та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» Договору про відступлення права вимоги - цей договір є правомірним правочином. При зверненні до суду з позовом, позивачем не доведено порушення прав та законних інтересів останнього в результаті проведення спірного аукціону з продажу права вимоги.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» у своєму відзиві на позов просило відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що на засіданні комісії з перевірки договорів (інших правочинів) від 26.08.2015 встановлено нікчемність Договору купівлі-продажу прав вимоги № 2 від 30.04.2015. Укладення 13.05.2015 Договору про розірвання Іпотечного договору, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В 30.12.2013 за реєстровим № 1216, свідчить про відмову від власних майнових прав іпотекодержателя.

У відповіді на відзив Фонду гарантування вкладів фізичних, позивач зазначив, що повідомлення банку про виявлення ним нікчемних правочинів не підлягає примусовому виконанню. Якщо особа добровільно не погоджується з тим, що правочин є нікчемним і не повертає активів, банк має право звернутися до суду з вимогою про застосування наслідків нікчемності правочинів. Оспорювані правочини порушують право позивача на власність, оскільки нерухоме майно, яке було предметом Іпотечного договору і є предметом оспорюваних правочинів, перебуває у власності позивача.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.07.2021 у справі №910/20679/20 позов задоволено повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 15.07.2021 у справі №910/20679/20 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевим господарським судом при ухваленні оскаржуваного рішення, порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, рішення суду першої інстанції ухвалено при неповному дослідженні доказів та з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, а зроблені судом висновки не відповідають обставинам справи.

Скаржник в обгрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що:

- суд першої інстанції внаслідок неповного з`ясування обставин справи, недослідження доказів, наданих скаржником, і відсутності їх правової оцінки, не з`ясував факт наявності прав вимоги первісного кредитора - Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» за кредитним договором та договорами забезпечення;

- Публічним акціонерним товариством «Український професійний банк» та Фондом гарантування вкладів фізичних осіб на виконання вимог Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» здійснено організацію та продаж права вимоги та майнових прав за кредитним договором та договорами забезпечення, які обліковувались на балансі банку, з метою отримання грошових коштів від реалізації даного майна банку, а включення прав вимоги та майнових прав згідно Кредитних договорів та договорів забезпечення у спірний лот було законним;

- факт укладення договору відступлення права вимоги не створює для позивача безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, який зазначено у оспорюваному договорі під час його виконання, а у разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора, позивач не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у нього доказів за основним зобов`язанням, що виникло на підставі кредитного договору;

- судом першої інстанції неправильно застосовано приписи ч. 1 ст. 656 Цивільного кодексу України, оскільки права вимоги неплатоспроможного банку за своєю правовою природою, змістом та характером є правом очікування, не є товаром у буквальному розумінні та містять елемент ризиковості (спірності) щодо можливості їх реалізації, а тому положення ч. 1 ст. 656 Цивільного кодексу України не можуть застосовуватись до договорів відступлення прав вимоги;

- судом першої інстанції не досліджені обставини відсутності доказів належного виконання зобов`язань за укладеним кредитним договором між банком та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кільченський Беріг, належного виконання зобов`язань за кредитним договором - не відбулося та не встановлено розмір та обсяг існуючого зобов`язання;

- з врахуванням п. 6 постанови НБУ № 293/БТ та п. 5 постанови НБУ № 76/БТ, розрахунки, здійснені ПАТ «Український професійний банк» з іншими банкам шляхом укладення договорів купівлі - продажу прав вимоги за кредитними угодам та подальшого зарахування однорідних зустрічних вимог, є порушенням вимог вказаних постанов щодо заборони здійснення розрахунків в національній валюті не через кореспондентський рахунок Банку, що відкритий в НБУ; всі операції, які були здійснені на виконання відповідних угод, здійснювались без використання кореспондентського рахунку банку, відкритому у НБУ;

- суд першої інстанції не встановив та не здійснив перевірку недотримання сторонами вимог ст. 601 ЦК України під час укладення договору зарахування зустрічних однорідних вимог;

- суд першої інстанції не з`ясував, що у ПАТ «Український професійний банк» було наявне право вимоги та майнові права за кредитними договорами та договорами забезпечення, оскільки вони обгрунтовано обліковувались на балансі банку, у зв`язку з чим Фонд гарантування вкладів фізичних осіб діяв в межах визначених законом повноважень та у встановлений законом спосіб;

- суд першої інстанції помилково прийняв до уваги як преюдиційне судове рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.12.2015 у справі № 826/23493/15.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.09.2021, справу №910/20679/20 передано на розгляд колегії суддів у складі: Яковлєв М.Л. - головуючий суддя; судді: Шаптала Є.Ю., Куксов В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.09.2021 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» на рішення Господарського суду міста Києва від 15.07.2021 у справі №910/20679/20 залишено без руху та повідомлено Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» про право на усунення встановлених при поданні апеляційної скарги недоліки протягом 10 днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху.

Крім того, не погодившись з прийнятим рішенням суду, Публічне акціонерне товариство «Український Професійний Банк» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб також звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 15.07.2021 у справі №910/20679/20 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги, скаржник вказав, що місцевий господарський суд, не повно та не об`єктивно з`ясував усі фактичні обставини справи, не дослідив і не надав правової оцінки доказам, які були надані суду першої інстанції, а тому, на думку відповідача, рішення суду про задоволення позову прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню, а у задоволенні позову слід відмовити.

Доводи апеляційної скарги ПАТ «Український Професійний Банк» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб за своїм змістом є аналогічними доводам апеляційної скарги ТОВ «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста».

Згідно витягу з протоколу передачі судової справи раніше визначеному головуючому судді від 02.09.2021, апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Український Професійний Банк» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб передано на розгляд колегії суддів у складі: Яковлєв М.Л. - головуючий суддя; судді: Шаптала Є.Ю., Куксов В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.09.2021 поновлено Публічному акціонерному товариству «Український Професійний Банк» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 15.07.2021; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Український Професійний Банк» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на рішення Господарського суду міста Києва від 15.07.2021, розгляд вказаної апеляційної скарги призначено на 05.10.2021; зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 15.07.2021 у справі №910/20679/20 до перегляду його в апеляційному порядку.

22.09.2021 та 23.09.2021 через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» надійшли заява про усунення недоліків з доказами сплати судового збору, направлення апеляційної скарги учасникам справи та заявою про поновлення строку на апеляційне оскарження.

З 20.09.2021 по 03.10.2021 суддя Шаптала Є.Ю. перебував у щорічній відпустці.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.10.2021 поновлено Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» пропущений процесуальний строк на подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 15.07.2021; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» на рішення Господарського суду міста Києва від 15.07.2021; об`єднано апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» та Публічного акціонерного товариства «Український Професійний Банк» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на рішення Господарського суду міста Києва від 15.07.2021 в одне апеляційне провадження; розгляд апеляційних скарг Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» та Публічного акціонерного товариства «Український Професійний Банк» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на рішення Господарського суду міста Києва від 15.07.2021 призначено на 05.10.2021.

У відзивах на апеляційну скаргу, позивач заперечив проти задоволення скарг, мотивуючи тим, що доводи, викладені у апеляційних скаргах відповідачів, не відповідають фактичним обставинам, суперечать вимогам чинного законодавства та ґрунтуються на припущеннях, а рішення місцевого господарського суду від 15.07.2021 прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з чим, позивач просив залишити апеляційні скарги без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

ТОВ «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» подало заперечення на відзив позивача.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.10.2021 розгляд даної справи відкладено на 02.11.2021.

02.11.2021 судове засідання не відбулося, у зв`язку із перебуванням головуючого судді Яковлєва М.Л. з 19.10.2021 по 12.11.2021 на лікарняному.

Крім того, суддя Шаптала Є.Ю. з 08.11.2021 по 19.11.2021 також перебував на лікарняному.

У зв`язку з виходом головуючого судді Яковлєва М.Л. та судді Шаптали Є.Ю. з лікарняного, а також з метою здійснення подальшого розгляду справи у визначеному раніше складі суду, ухвалою суду від 22.11.2021 розгляд даної справи призначено на 14.12.2021.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду у складі колегії суддів: головуючий суддя - Яковлєв М.Л., судді: Куксов В.В. та Шаптала Є.Ю. від 14.12.2021 відмовлено Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» у задоволенні заяви про відвід судді Північного апеляційного господарського суду Яковлєва М.Л. від розгляду справи №910/20679/20 за апеляційними скаргами Публічного акціонерного товариства «Український Професійний Банк» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» на рішення Господарського суду міста Києва від 15.07.2021.

Крім того, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.12.2021 задоволено заяву про самовідвід судді Північного апеляційного господарського суду Яковлєва М.Л. від розгляду справи №910/20679/20, матеріали справи №910/20679/20 передано на повторний автоматизований розподіл для визначення складу суду.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 17.12.2021 у справі №910/20679/20 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Мальченко А.О., Станік С.Р.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.12.2021 прийнято справу №910/20679/20 за апеляційними скаргами Публічного акціонерного товариства «Український Професійний Банк» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» на рішення Господарського суду міста Києва від 15.07.2021 колегією суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Мальченко А.О., Станік С.Р. та призначено справу до розгляду на 25.01.2022.

25.01.2022 через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб надійшла заява про зупинення провадження у справі № 910/20679/20 до перегляду Великою Палатою Верховного Суду судових рішень у подібних правовідносинах та прийняття Великою Палатою Верховного Суду відповідного рішення у справі № 910/12525/20.

У судове засідання 25.01.2022 з`явилися представники позивача, відповідачів та третьої особи-3.

Представники третіх осіб - ТОВ «Кільченський Беріг» та ПАТ «Банк Михайлівський» у судове засідання 25.01.2022 не з`явилися. Про час, дату та місце розгляду справи учасники провадження повідомлялися належним чином. Про причини неявки суд не повідомили.

Колегія суддів апеляційного господарського суду з урахуванням ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 202, ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній матеріалами, оскільки представники сторін, що не з`явилися, про дату та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, участь представників сторін у судовому засіданні судом обов`язковою не визнавалась, суду не наведено обставин, за яких спір не може бути вирішено в даному судовому засіданні, тому розгляд справи відбувається за відсутності представників що не з`явились у судове засідання.

Представники відповідачів у судовому засіданні надали суду апеляційної інстанції свої пояснення по справі в яких, підтримали вимоги апеляційних скарг на підставі доводів, зазначених у них, просили апеляційні скарги задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 15.07.2021 скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Представник позивача у судовому засіданні також надав суду свої пояснення по справі в яких, заперечив проти доводів, викладених у апеляційних скаргах, на підставі доводів, зазначених у відзивах на скаргу та просив у задоволенні апеляційних скарг відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб підтримав вимоги апеляційних скарг відповідачів та просив їх задовольнити, а рішення суду скасувати, прийняти нове рішення суду яким відмовити у задоволенні позову.

У судовому засіданні 25.01.2022 розглянувши заяву Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про зупинення провадження у справі, судом встановлено наступне.

У відповідності до приписів пункту 7 частини 1 статті 228 Господарського процесуального кодексу України, суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду ухвалою від 05.10.2021 у справі № 910/12525/20 про визнання недійсними відкритих торгів, протоколу електронного аукціону та договору купівлі-продажу, передав зазначену справу на рішення Господарського суду міста Києва від 23.03.2021 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 14.07.2021 на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Колегія суддів Касаційного господарського суду вказала на необхідність відступу від висновків щодо відсутності правових підстав для оспорювання правочинів з реалізації майна заінтересованою особою, яка не є їх стороною, викладеного у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 639/4836/17, від 28.07.2021 у справі № 761/33403/17. Також колегією суддів вказано, що передача справи необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики щодо застосування частини першої статті 203, частини першої статті 215, статті 655, частини першої статті 656 ЦК України з метою забезпечення вимог верховенства права, складовою якого є дотримання принципу юридичної визначеності, що обумовлює однакове застосування норми права, недопущення можливостей для її довільного трактування, ураховуючи, що юридична визначеність норми права є ключовою умовою забезпечення кожному ефективного судового захисту незалежним судом.

Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 03.11.2021 прийнято справу № 910/12525/20 та призначено до розгляду на 01.03.2022.

Заслухавши думки сторін у справі, колегією суддів відмовлено у задоволенні клопотання про зупинення провадження у даній справі. Судом апеляційної інстанції не знайдено підстав для зупинення провадження у даній справі до перегляду Великою Палатою Верховного Суду рішення у справі № 910/12525/20, оскільки правовідносини в даній справі не стосуються оскарження прилюдних торгів та їх результатів.

У відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно до ч.1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Так, колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційних скарг, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційні скарги відповідачів підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Як під час розгляду справи у суді першої інстанції, так і під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції позивач обґрунтовував свої позовні вимоги неправомірністю включення ПАТ «Український професійний банк» до пулу власного активу, що були реалізовані на торгах договорів про відкриття траншевих кредитних ліній, іпотечних договорів, договорів поруки.

Відповідно до частин 4, 5 ст. 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність» НБУ не пізніше дня, наступного за днем прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, повідомляє про це банк та надсилає рішення до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб у день отримання рішення Національного банку України про ліквідацію банку набуває прав ліквідатора банку та розпочинає процедуру його ліквідації відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». При цьому, у спорах, пов`язаних з виконанням банком, в якому розпочата процедура його ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, тому даний Закон підлягає переважному застосуванню до спірних правовідносин в співвідношенні з іншими законодавчими актами, що також випливає з пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень цього Закону.

Відповідно до пунктів 6 та 16 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом. Ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи та не спростовано сторонами, 30.04.2015прийнято постанову Правління Національного банку України № 293/БТ «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» до категорії проблемних та запровадження особливого режиму контролю за діяльністю банка».

У постанові Правління Національного банку України № 293/БТ від 30.04.2015 зазначено, що 30.01.2015 прийнято постанову Правління Національного банку України № 73/БТ «Про затвердження особливого режиму контролю діяльністю ПАТ «УПБ» та призначення куратора», встановлено низку обмежень, зокрема, заборонено ПАТ «УПБ» використовувати для розрахунків у національній валюті прямі кореспондентські рахунки; зобов`язано здійснювати розрахунки в національній валюті виключно через кореспондентський рахунок, відкритий у НБУ (крім операцій за розрахунками з міжнародними платіжними системами згідно з укладеними договорами та за правочинами щодо цінних паперів за кореспондентським рахунком у ПАТ «Розрахунковий Центр»), зобов`язано перераховувати кошти в національній валюті з кореспондентських рахунків ПАТ «УПБ», відкритих у банках-кореспондентах, на кореспондентський рахунок, відкритий в Національному банку України.

Постановою Правління Національного банку України № 293/БТ від 30.04.2015 «Про віднесення ПАТ «Український професійний банк» до категорії проблемних та запровадження особливого режиму контролю за діяльністю банку» встановлювалися певні обмеження у господарській діяльності ПАТ «Український професійний банк» як юридичної особи, що входить до банківської системи України, зокрема:

1) заборонено передавати в забезпечення майно та активи Банку;

2) заборонено Банку використовувати для розрахунків у національній валюті прямі кореспондентські рахунки;

3) всі розрахунки у національній валюті повинні здійснюватися виключно через кореспондентський рахунок, відкритий у Національному банку України;

4) не здійснювати дострокового повернення коштів інсайдерам, пов`язаним особам та власникам істотної участі в ПАТ «УПБ», крім спрямування коштів на збільшення статутного капіталу та інші.

Постановою Правління Національного банку України від 28.05.2015 № 348 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» до категорії неплатоспроможних» віднесено ПАТ «Український професійний банк» до категорії неплатоспроможних.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 28.05.2015 № 348 виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 28.05.2015 № 107, яким запроваджено тимчасову адміністрацію в ПАТ «Український професійний банк» з 29.05.2015.

Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 28 серпня 2015 № 562 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «УПБ» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 28 серпня 2015 № 158 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «УПБ» та делегування повноважень ліквідатора банку».

Виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняла рішення від 18 серпня 2016 № 1556 відповідно до якого продовжено строки здійснення процедури ліквідації ПАТ «УПБ`на один рік до 30 серпня 2017 року включно.

На підставі пункту 2 частини п`ятої статті 12, частини першої статті 35, частини п`ятої статті 44, частини третьої статті 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняла рішення від 01 липня 2019 року № 1640 про продовження строків здійснення процедури ліквідації ПАТ «УПБ» строком на один рік з 31 серпня 2019 року до 30 серпня 2020 року включно.

Статтею 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Відповідно до частин 1-3 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня призначення уповноваженої особи Фонду призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Уповноважена особа Фонду від імені Фонду набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

Протягом 15 днів, але не пізніше строків, встановлених уповноваженою особою Фонду, керівники банку забезпечують передачу уповноваженій особі Фонду печаток і штампів, матеріальних та інших цінностей банку, а також протягом трьох днів - передачу печаток і штампів бухгалтерської та іншої документації банку. У разі ухилення від виконання зазначених обов`язків винні особи несуть відповідальність відповідно до закону.

На період тимчасової адміністрації усі структурні підрозділи, органи та посадові особи банку підпорядковуються у своїй діяльності уповноваженій особі Фонду і діють у визначених нею межах та порядку.

Правочини, вчинені органами управління та керівниками банку після призначення уповноваженої особи Фонду, є нікчемними.

У силу вимог частин 1, 2 та 4 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Уповноважена особа Фонду зобов`язана забезпечити збереження активів та документації банку.

Протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов`язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Метою проведення такої перевірки - виявлення правочинів, у тому числі тих, які сприяли настанню негативних для неплатоспроможного банку наслідків, забезпечували виведення кредиторами та пов`язаними особами банку коштів з неплатоспроможного банку, та в подальшому унеможливили виконання цим банком зобов`язань перед вкладниками та іншими кредиторами.

Правочин є нікчемним відповідно до Закону, а не наказу банку, підписаного Уповноваженою особою Фонду. Такий правочин є нікчемним з моменту укладення в силу Закону (частини другої статті 215 ЦК України та частини третьоїстатті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб») незалежно від того, чи була проведена передбачена частиною другою статті 38 цього ж Закону перевірка правочинів банку і виданий згаданий наказ. Наслідки нікчемності правочину також наступають для сторін в силу вимог закону.

Аналогічні висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 910/12294/16, від 16 травня 2018 року у справі № 910/24198/16 (провадження № 12-15гс18), від 04 липня 2018 року у справі № 819/353/16 (провадження № 11-163апп18) та від 05 грудня 2018 року у справі № 826/23064/15 (провадження № 11-1080апп18), від 27 лютого 2019 року у справі № 826/8273/16 (провадження № 11-775ас18).

Отже, Уповноважена особа лише виявляє нікчемний правочин, нікчемним він є в силу Закону, а не рішення Уповноваженої особи.

Частиною 4 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що Уповноважена особа Фонду:

1) протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів;

2) вживає заходів до витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами;

3) має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням.

Відповідно до витягу з протоколу засідання комісії з перевірки договорів (інших правочинів) № 46 від 28.08.2015 на виконання наказу №26/ТА від 29.05.2015 вирішено визнати нікчемним в розумінні статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» зазначені правочини з підстав відповідно до пунктів 1, 5, 7 частини 3 ст. 38 вказаного Закону, зокрема:

Договір купівлі-продажу прав вимоги № 2 від 30 квітня 2015 року, з Додатком №1 до Договору купівлі-продажу прав вимоги № 2 від 30 квітня 2015 року, укладених Банком з Публічним акціонерним товариством «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ»;

Договір про відступлення (передачу) права вимоги за іпотечним договором, посвідченим 30 грудня 2013 року Бойко Л.Л., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим № 7005 та іпотечним договором, посвідченим 22 листопада 2013 року Смоляніновою О.Я., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим № 1312, посвідчений 30 квітня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Манойло Н.Г., зареєстрований в реєстрі за № 1656, Акту приймання-передачі документів від 30 квітня 2015 року, Акту приймання-передачі документів від 21.05.2015, укладених Банком з Публічним акціонерним товариством «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ»;

Договір про зарахування зустрічних однорідних вимог від 30 квітня 2015 року, укладеного Банком з Публічним акціонерним товариством «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ»;

Договір від 13.05.2015 про розірвання Іпотечного договору, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В. 30.12.2013 р. за реєстровим №1216, що прямо свідчить про відмову від власних майнових прав Іпотекодержателя.

Прийняте рішення комісії обґрунтовано тим, що відповідно до пунктів 1, 5, 7 частини 3 ст. 38 вказаного Закону, правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, зокрема, з підстав:

банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов`язання без встановлення обов`язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог, що прямо зазначено у п. 1 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» як ознака нікчемності правочину;

банк прийняв на себе зобов`язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність», що прямо зазначено у п. 5 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» як ознака нікчемності правочину;

банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку, що прямо зазначено у п. 7 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» як ознака нікчемності правочину.

Комісією, при перевірці правочинів на предмет нікчемності було виявлено, що умови Договорів, укладених між ПАТ «УПБ» та ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ» прямо передбачають передачу Публічному акціонерному товариству «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ», що є одночасно кредитором Банку, майнових прав за Кредитним договором №777 від 30.12.2013 р. і тим самим надає кредитору ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ» переваги перед іншими кредиторами ПАТ «УПБ».

Виконання зобов`язань за Договором купівлі-продажу прав вимоги №2 від 30.04.2015 р. між ПАТ «УПБ» та ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ» та Договором про зарахування зустрічних однорідних вимог від 30.04.2015 р. між цими ж сторонами на загальну суму 107 000 000,00 грн. здійснювалось шляхом відповідного зменшення залишків на рахунках ПАТ «УПБ» та на рахунку ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ» та подальшим погашенням кредитної заборгованості позичальників, що обліковуються на балансі ПАТ «УПБ». Зокрема за заборгованістю ТОВ «Кільченський Беріг» сума погашення становила 27 220 000,00 грн.

Комісія дійшла висновку, що укладення 13.05.2015 р. Договору про розірвання Іпотечного договору, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В. 30.12.2013 р. за реєстровим №1216, прямо свідчить про відмову від власних майнових прав Іпотекодержателя.

Повідомленнями за вих. № 01-10/4 від 22.09.2015, № 01-10/5071 від 28.09.2015 та № 01-10/5076 від 28.09.2015 уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію ПАТ «УПБ» Пантіною Л.О. повідомлено ТОВ «Кільчівський берег», ПП «ІСКРА» та ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ» про нікчемність вищезазначених договорів.

Таким чином, Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації ПАТ «УПБ» виявлено правочини (договори), що є нікчемними.

Враховуючи, що правочини (договори) є нікчемними у відповідності до Закону, суди повинні досліджувати самостійно наявність підстав нікчемності правочинів, зокрема, які викладені в частині 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом.

Частиною 2 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов`язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Згідно з частиною 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (в редакції, що діяла на момент укладення правочинів) правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, зокрема, у разі: якщо банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов`язання без встановлення обов`язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог (п. 1); банк прийняв на себе зобов`язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність» (п. 5); банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку (п. 7).

Посилаючись на п. 1 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», відповідачі вказали, що внаслідок укладення Договору купівлі-продажу прав вимоги № 2 від 30.04.2015, Договору про відступлення (передачу) права вимоги за іпотечними договорами, посвідчений 30.04.2015 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Манойло Н.Г., зареєстрований в реєстрі за № 1656, Договору про зарахування зустрічних однорідних вимог від 30.04.2015, Договору про розірвання Іпотечного договору, посвідчений 13.05.2015 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В., зареєстрований в реєстрі за № 782, банк безоплатно відмовився від власних майнових вимог за кредитним договором, укладеним з третьою особою 1, та за іпотечним договором, укладеним з позивачем, оскільки грошові кошти за вказаними договорами до банку не надходили.

Судом апеляційної інстанції було досліджено і надано оцінку обставинам щодо здійснення реальної оплати за зазначеними правочинами.

Так, судом встановлено та сторонами не спростовано, що ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ» не здійснював жодної реальної оплати за Договором купівлі-продажу прав вимоги № 2 від 30.04.2015.

Відповідно до п. 3.1. Договору купівлі-продажу прав вимоги № 2 від 30.04.2015, не пізніше дня укладення цього Договору Новий кредитор зобов`язаний сплатити Первісному кредитору за відступлення права вимоги, а Первісний кредитор зобов`язаний прийняти грошову суму (вартість відступлення прав вимоги), зазначену у Реєстрі Кредитних договорів.

Вартість відступлення прав вимоги складає: 107 000 000 грн.

Суд зазначає, що сама лише наявність у договорі умови щодо подальшої оплати не дає підстави вважати правочин оплатним.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази здійснення вказаної оплати ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ» на рахунок ПАТ «УПБ».

За таких обставин, судом апеляційної інстанції встановлено обґрунтованість тверджень скаржників про те, що внаслідок укладення вказаних вище договорів банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов`язання без встановлення обов`язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог (п. 1 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»), оскільки грошові кошти по Договору купівлі-продажу прав вимоги № 2 від 30.04.2015 в сумі 107 000 000 грн. на рахунок ПАТ «УПБ» не надходили.

Судом розглянуті та відхилені посилання відповідачів на п. 5 ч. 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» щодо нікчемності договорів у зв`язку з прийняттям банком на себе зобов`язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність», оскільки останніми не наведено жодних обґрунтувань на підтвердження їх доводів.

Суд апеляційної інстанції встановив, що Господарський суд м. Києва неповно дослідив обставини справи, зокрема, не було надано оцінки нікчемності договорів у відповідності до пункту 7 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Так, ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ» є кредитором ПАТ «УПБ» за Генеральним договором №ГД-16 про порядок проведення міжбанківських операцій від 05.08.2014 р., що полягає в зобов`язанні ПАТ «Український професійний банк» повернути ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ» міжбанківський кредит в сумі 107 000 000,00 грн. Ці обставини сторонами не оспорювались та не спростовувались.

Згідно ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кредитор банку - юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов`язань.

Положеннями статті 175 Господарського кодексу України, визначено, що майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відтак з урахуванням наведених вище приписів чинного законодавства, ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ» є саме кредитором банку.

В силу приписів положень статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» кредиторські вимоги юридичних осіб до неплатоспроможного банку задовольняються в межах ліквідаційної процедури в сьому чергу, з коштів, що отримані з реалізації майна неплатоспроможного банку.

З наведено вище слідує, що договір відступлення було укладено з метою надання ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ» можливості позачергово задовольнити свої грошові вимоги, що зумовило зміну черговості задоволення вимог кредиторів за зобов`язаннями, що виникли до дня запровадження тимчасової адміністрації у банку.

Наразі поняття надання переваг чи пільг певному кредитору неплатоспроможного банку імперативно закріплено в частині 8 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Так, під наданням переваг чи пільг окремим кредиторам розуміється укладення правочину (у тому числі договору), що спричиняє чи може спричинити зміну черговості задоволення вимог кредиторів за зобов`язаннями, що виникли до дня запровадження тимчасової адміністрації у банку.

ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ», будучи кредитором ПАТ «УПБ» за укладеним з ним Генеральним договором №ГД-16 про порядок проведення міжбанківських операцій від 05.08.2014 р., отримав, в тому числі, право майнової вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кільченський Беріг» за договором про відкриття траншевої кредитної лінії № 777 від 30.12.2013, з усіма договорами забезпечення виконання зобов`язань, та відповідно, враховуючи віднесення ПАТ «УПБ» до категорії неплатоспроможних, отримав переваги щодо задоволення майнових вимог перед іншими кредиторами Банку, які (переваги) невстановлені для ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ» законодавством чи внутрішніми документами ПАТ «УПБ».

Нормами ст. 215, 216 Цивільного кодексу України передбачено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У відповідності до постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом (пункт 4 постанови).

Враховуючи нікчемність вказаних правочинів, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про обґрунтованість доводів правомірного поновлення в балансі ПАТ «Український професійний банк» кредитної заборгованості за Кредитним договором №777 від 30.12.2013 р, з усіма договорами забезпечення виконання зобов`язань, і відповідно, наявність обумовлених законом підстав для включення вказаних активів до ліквідаційної маси банку та необхідність їх реалізації з огляду на приписи ст. 51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), розділу III Положення № 388.

На виконання вимог Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фондом гарантування вкладів фізичних осіб було розміщено на офіційному веб-сайті паспорт відкритих торгів (аукціону) з продажу вимог ПАТ «Український професійний банк», відповідно до якого 30.03.2020 р. проведені відкриті торги (аукціон) з використанням електронної торгової системи для проведення електронного аукціону, з реалізації активів (майна) Банку, зокрема лоту № GL16N717120 (права вимоги та інших майнових прав за кредитними договорами, що укладені з суб`єктами господарювання та фізичними особами, частина з яких знаходяться в заставі Національного банку).

За результатами відкритих торгів (аукціону) центральною базою даних електронної торгової системи сформовано протокол електронного аукціону від 30.03.2020 № UA-EA-2020-03-19-000019-b, відповідно до якого, переможцем електронного аукціону щодо реалізації лоту № GL16N717120 визначено ТОВ «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста».

При цьому, матеріалами справи підтверджується та не було спростовано позивачем та третіми особами без самостійних вимог на предмет спору належними засобами доказування в розумінні ст.ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України, що Публічним акціонерним товариством «Український професійний банк» та Фондом гарантування вкладів фізичних осіб на виконання вимог Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» здійснено організацію та продаж права вимоги та майнових прав за кредитним договором та договорами забезпечення, які обліковувались на балансі банку, з метою отримання грошових коштів від реалізації даного майна банку, а включення прав вимоги та майнових прав згідно Кредитних договорів та договорів забезпечення у спірний лот було законним, а проведені торги здійснені у відповідності до вимог чинного законодавства, без порушення процедури їх проведення.

Між ПАТ «Український професійний банк» від імені якого діє уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації та ТОВ «Фінансова компанія «Інвестохіллс веста» укладені договори № 81 про відступлення прав вимоги за кредитними договорами, договорами застави та договорами іпотеки суб`єктів господарювання від 27.04.2020 та № 81/1 купівлі-продажу майнових прав за кредитними договорами, договорами поруки, договорами застави, та договорами іпотеки суб`єктів господарювання від 27.04.2020, посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мурською Н.В. та зареєстровані в реєстрі за № 618, № 619.

Згідно п. 1.1. договору № 81/1 купівлі-продажу майнових прав в порядку та на умовах, визначених цим договором, продавець передає у власність покупцеві, а покупець приймає у власність майнові права, які виникли та/або можуть виникнути у майбутньому та які, зокрема, включають:

- право оскаржувати, як у судовому, так і в позасудовому порядках припинення, ліквідацію позичальників та майнових поручителів (поручителів), зазначених у додатку № 1 до цього Договору (надалі - Боржники), які є (були) боржниками за правами вимоги, які виникли за укладеними договорами, наведеними у додатку № 1 до цього Договору (надалі - Укладені договори), та/або на інших підставах, наведених у додатку № 1 до цього Договору (надалі - Права вимоги);

- право звернення до державних органів, установ та організацій всіх форм власності в межах прав та повноважень власника Прав вимоги;

- право звернення до правонаступників, спадкоємців та органів місцевого самоврядування в межах прав та повноважень власника Прав вимоги; права кредитора за Правами вимоги (зокрема, права вимоги застосування наслідків недійсності правочинів, вимоги з отримання коштів від реалізації заставного та іншого майна, вимоги, які випливають з розірвання та/або визнання недійсним договорів та/або визнання нікчемними договорів, права, які випливають із судових справ, в тому числі справ про банкрутство, виконавчих проваджень, в тому числі щодо майна, яке не було реалізоване на торгах та підлягатиме передачі стягувачу в погашення боргу після укладення цього Договору, права, які випливають з мирових угод, договорів з арбітражними керуючими, охоронними організаціями, права участі в колегіальних органах, в тому числі в комітеті кредиторів тощо), які виникнуть в майбутньому у разі скасування реєстрації припинення/ліквідації Боржників;

- право набути у власність гроші та/або майно на підставах, що пов`язані із здійсненням Продавцем кредитних операцій, укладенням відповідних договорів та фактичною видачею грошових коштів;

- право отримання грошових коштів/відшкодування внаслідок порушення вимог закону при здійсненні господарської діяльності, вчинення кримінальних правопорушень; інші права, що пов`язані або випливають із Прав вимоги, надалі за текстом - «Майнові права».

Таким чином, відповідно до умов вказаних Договорів до ТОВ «Фінансова Компанія «Інвестохіллс Веста» перейшли у власність майнові права, які є відмінними від права власності та які виникли та/або можуть виникнути у майбутньому.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні жодним чином не спростовано того, що сторони оспорюваних правочинів (ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста» та ПАТ «Український професійний банк») під час його укладення досягли згоди з усіх істотних умов, вчинили всі дії, необхідні для його виконання та визнають його дійсність.

Також, суд першої інстанції не спростувавши презумпцію дійсності правочину, не врахував, що договір № 81 про відступлення прав вимоги за кредитними договорами, договорами застави та договорами іпотеки суб`єктів господарювання від 27.04.2020 та № 81/1 купівлі-продажу майнових прав за кредитними договорами, договорами поруки, договорами застави та договорами іпотеки суб`єктів господарювання від 27.04.2020, на підставі якого були продані, зокрема, майнові права за Іпотечним договором, посвідченим 30.12.2013 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В. за реєстровим № 1216 - є окремими самостійними правочинами, які можуть бути визнані недійсними на підставах виключного переліку підстав визначених статтею 215 Цивільного кодексу України та статті 208 Господарського кодексу України з дотриманням відповідного порядку визначеного чинним законодавством. Проте, ані під час розгляду справи у суді першої інстанції, ані під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції, позивачем та третіми особами, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, не було спростовано належними засобами доказування презумпцію чинності оспорюваних правочинів, що виключає обумовлені законом підстави для визнання їх недійсними за наведених вказаними учасниками доводів та обґрунтувань.

Крім того суд вважає за необхідне зауважити, що належною підставою для визнання припиненими зобов`язань за іпотечним договором є, зокрема, припинення зобов`язань за основним зобов`язанням.

Поняття іпотеки деталізує абзац третій статті 1 Закону України «Про іпотеку», який визначає, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина 5 статті 3, абзаци 2 і 7 частини 1 статті 17 Закону України «Про іпотеку», пункт 1 частини 1 і речення друге цієї частини статті 593 ЦК України).

Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (частина 1 статті 598 ЦК України). Однією з таких підстав, встановлених законом, є виконання, проведене належним чином (стаття 599 ЦК України).

За належного виконання у повному обсязі забезпеченого іпотекою основного зобов`язання за кредитним договором припиняється як це зобов`язання, так і зобов`язання за договором іпотеки, які є похідними від основного зобов`язання (аналогічний висновок сформулював Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 14 лютого 2018 року у справі № 910/16461/16; пункт 61 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц; постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2019 року у справі № 711/4556/16-ц).

Дослідивши матеріали справи та встановивши обставини, вбачається, що сторони без належної на те підстави уклали Договір про розірвання Іпотечного договору, посвідчений 13.05.2015 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В., зареєстрований в реєстрі за № 782.

На підтвердження протилежного ні позивач, ні треті особи не надали до суду докази припинення основного зобов`язання за Договором про відкриття траншевої кредитної лінії № 777 від 30.12.2013, укладеним між ПАТ «Український Професійний Банк» та ТОВ «Кільченський Беріг».

Також, суд апеляційної інстанції вважає, що висновок місцевого господарського суду щодо відсутності прав вимоги у ПАТ «УПБ» за Іпотечним договором, так як на дату підписання оспорюваних правочинів № 81 від 27.10.2020 та № 81/1 від 27.10.2020 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень були відсутні відомості про державну реєстрацію іпотеки на нерухоме майно за Іпотечним договором за Банком, зроблений з порушенням норм процесуального та матеріального права.

Так суд враховує, що державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (пункт 1 частини 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Отже, внесення нотаріусом до реєстру запису про припинення іпотеки є офіційним підтвердженням існування юридичного факту припинення іпотеки відповідно до підстав, передбачених положеннями чинного законодавства, але такий факт не створюється реєстраційною дією нотаріуса. Існування спірного запису в реєстрі про припинення іпотеки не позбавляє іпотекодержателя права доводити обставини дійсності такої іпотеки в суді.

Аналогічні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 910/73/17.

Закон України «Про іпотеку» є спеціальним законом щодо урегулювання правовідносин з приводу іпотечного майна, а положення статті 17 Закону України «Про іпотеку» містить виключний перелік підстав припинення іпотеки, аналогічний із закріпленим у статті 593 ЦК України.

Отже, в разі відсутності підстав для припинення договору іпотеки, передбачених статтею 17 Закону України «Про іпотеку», іпотека залишається дійсною.

Аналогічні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 668/9978/15-ц.

Виходячи зі змісту статті 17 Закону України «Про іпотеку», здійснення державної реєстрації припинення іпотеки, вилучення обтяжень про іпотеку та заборону на відчуження не тягне припинення договору іпотеки, оскільки Законом про іпотеку встановлений вичерпний перелік підстав припинення іпотеки, який не підлягає розширювальному тлумаченню. А отже, відсутність запису про обтяження майна іпотекою не є самостійною підставою для висновків про припинення дії іпотечних правовідносин. В такому випадку суд має встановити наявність підстав, з якими Закон пов`язує припинення іпотеки. В іншому випадку, іпотека є дійсною, а відсутність запису в реєстрі іпотек лише впливає на черговість задоволенні вимог іпотекодержателя при настанні певних, юридично визначених обставин.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 07 травня 2019 року у справі № 926/3371/17.

Відтак, за змістом з`ясованих судом обставин справи іпотека була зареєстрована належним чином, а належні та допустимі докази того, що ця іпотека була припинена за визначених законодавством підстав на час укладення спірних правочинів № 81 від 27.10.2020 та № 81/1 від 27.10.2020, відсутні.

Підсумовуючи викладене, враховуючи відсутність доказів реального погашення кредитних зобов`язань та встановлення підстав нікчемності правочинів, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про необґрунтованість доводів позивача про відсутність у ПАТ «УПБ» права вимоги за кредитним та іпотечними договорами, які були предметом оспорюваних правочинів, та про протиправність укладення з ТОВ «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» спірних договорів.

Разом з тим, виконуючи завдання господарського судочинства, суд апеляційної інстанції вважає за необхідним надати оцінку іншим доводам апеляційних скарг та відповідних висновків суду першої інстанції, що стали підставою для прийняття оскаржуваного судового рішення.

Щодо посилань позивача та третіх осіб на правову позицію, викладену у постанові Окружного адміністративного суду від 05.06.2020 у справі № 826/23493/15, слід зазначити наступне.

Для встановлення подібності правовідносин враховується склад таких правовідносин, а саме: суб`єкт, об`єкт та зміст (взаємні права та обов`язки). Разом з тим наявності простої тотожності цих трьох критеріїв замало і врахування лише їх не завжди є правильним. Тому, судова практика визнає судовими рішеннями у подібних правовідносинах такі рішення, де подібними є: 1) предмети спору, 2) підстави позову, 3) зміст позовних вимог, 4) встановлені судом фактичні обставини, а також має місце 5) однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27.03.2020 у справі № 910/4450/19 зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет).

Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови від 27.03.2018 зі справи № 910/17999/16; пункт 40 постанови від 25.04.2018 зі справи № 910/24257/16). Такі ж висновки були викладені і в постановах Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі № 910/8956/15 та від 13.09.2017 у справі № 923/682/16.

При цьому, під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19, пункт 5.5 постанови від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16).

Так, предметом позову у справі № 826/23493/15 були вимоги про визнання неправомірними повноважень та скасування рішення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» щодо визнання нікчемними правочинів про відступлення права вимоги № 2 від 30.04.2015, Договору про зарахування зустрічних однорідних вимог від 30.04.2015 та всіх документів за операціями із застосуванням електронних платіжних засобів, пов`язаних з погашенням заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю «Кільченський Беріг» за Кредитним договором за рахунок коштів Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» (зарахування зустрічних однорідних вимог) на суму 27 220 000,00 грн.

Відтак, правовідносини, які виникли між сторонами у справі № 826/23493/15 та у даній справі - не є подібними, а тому колегією суду не приймаються до уваги доводи Позивача, що правові висновки викладені у рішенні № 826/23493/15 підлягають застосуванню при розгляді даної справи.

Крім того, суд зазначає, що наступні договори:

- Договір купівлі-продажу прав вимоги № 2 від 30 квітня 2015 року, з Додатком №1 до Договору купівлі-продажу прав вимоги № 2 від 30 квітня 2015 року, укладений Банком з Публічним акціонерним товариством «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ»;

- Договір про відступлення (передачу) права вимоги за іпотечним договором, посвідчений 30 грудня 2013 року Бойко Л.Л., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим № 7005 та іпотечним договором, посвідчений 22 листопада 2013 року Смоляніновою О.Я., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим № 1312, посвідчений 30 квітня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Манойло Н.Г., зареєстрований в реєстрі за № 1656, укладених Банком з Публічним акціонерним товариством «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ»;

- Договір про зарахування зустрічних однорідних вимог від 30 квітня 2015 року, укладений Банком з Публічним акціонерним товариством «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ»;

- Договір від 13.05.2015 про розірвання Іпотечного договору, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В. 30.12.2013 р. за реєстровим №1216,

є нікчемними оскільки наявні ознаки за якими положення п. 1 та 7 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» кваліфікують такі договори як нікчемні. Тому рішенням уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «УПБ» №01-10/5076 від 28.09.2015 р. правомірно поновлено на балансі Банку права вимоги до боржника. При цьому позивачем же не доведено належними та допустимими доказами зворотних фактів. Саме лише посилання Позивача на факти нібито встановлені у постанові Окружного адміністративного суду м. Києва від 05.06.2020 у справі № 826/23493/15 не приймаються судом до уваги, оскільки при розгляді зазначеної справи судом не встановлювалися факти, а лише була зроблена оцінка конкретних обставин справи та правова кваліфікація спірних відносин, яка була зроблена на підставі, наданих на той момент, доказів та пояснень.

Оцінюючи доводи апеляційних скарг в частині відсутності порушених прав та інтересів позивача та третьої особи із самостійними вимогами результатами проведених торгів (аукціону), та укладеним в результаті таких торгів (аукціону) Договору про відступлення прав вимоги, суд апеляційної інстанції дійшов до наступних висновків.

Згідно статті 650 Цивільного кодексу України особливості укладення договорів на біржах, аукціонах, конкурсах тощо встановлюються відповідними актами цивільного законодавства.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору купівлі-продажу на біржах, конкурсах, аукціонах (публічних торгах), договору купівлі-продажу валютних цінностей і цінних паперів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті (частина 4 статті 656 Цивільного кодексу України).

Згідно частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України способом захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним.

Враховуючи те, що відчуження майна з електронних торгів належить до угод купівлі-продажу, така угода може визнаватися недійсною в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, встановлених частинами 1-3 та частинами 5,6 статті 203 Цивільного кодексу України, зокрема, у зв`язку з невідповідністю змісту правочину Цивільного кодексу України та іншим актам цивільного законодавства (частина 1 статті 215 Цивільного кодексу України).

Для застосування наслідків недотримання виказаних вимог, при вирішенні спору про визнання електронних торгів недійсними судам необхідно встановити чи мало місце порушення вимог порядку та інших норм законодавства при проведенні електронних торгів; чи вплинули ці порушення на результати електронних торгів; чи мало місце порушення прав і законних інтересів позивачів, які оспорюють результати електронних торгів (відповідну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду України від 24.10.2012 у справі № 6-116цс12).

У постанові Верховного Суду України від 06.04.2016 у справі № 3-242гс16 викладено правовий висновок, що при вирішенні спору про визнання електронних торгів недійсними судам необхідно встановити, чи мало місце порушення вимог Порядку та інших норм законодавства при проведенні електронних торгів; чи вплинули ці порушення на результати електронних торгів; чи мало місце порушення прав і законних інтересів позивачів, які оспорюють результати електронних торгів.

У постанові Верховного Суду України від 29.11.2017 у справі № 668/5633/14-ц, провадження № 6-231цс17, також викладено правовий висновок, що головною умовою, яку повинні встановити суди, є наявність порушень, що могли вплинути на результат торгів, а тому, окрім наявності порушення норм закону при проведенні прилюдних торгів, повинні бути й порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює, способом захисту яких є визнання прилюдних торгів недійсними.

Отже, головною умовою, яку повинні встановити суди, це наявність порушень, які могли вплинути на результати торгів, а тому, окрім наявності порушення норм закону при проведенні прилюдних торгів, повинні бути й порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює, способом захисту яких є визнання прилюдних торгів недійсними.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 04.04.2018 у справі № 914/1367/17.

Позивач не надав доказів виконання зобов`язань за кредитним договором, майновим поручителем за яким він виступає, а тому факт заміни кредитора у зобов`язанні не призводить до порушення прав позивача.

У ситуації, коли боржник звертається до суду з позовом про визнання недійсним договорів відступлення прав вимоги, не зазначивши, які ж його цивільні права та інтереси були порушені (не визнані чи оспорені), то визнання правочину недійсним, як способу захисту, не може бути застосовано (подібна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 05.04.2018 у справі № 405/20/15-ц).

За таких обставин, позивачем не було обґрунтовано за захистом якого порушеного права він звернувся у межах даної справи і яким чином його порушують відповідачі.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово підкреслював необхідність ефективного захисту прав заявників. Наприклад, у ц. 75 рішення від 05.04.2005 року у справі «Афанасьев проти України» (заява N 38722/02) ЄСПЛ зазначає, що засіб захисту, який вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним», як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Конституційний Суд України у рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9).

Слід зауважити, що надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У п. 145 рішення від 15.11.96 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьев проти України» від 05.04.2005 (заява № 38722/02)).

Таким чином, у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Зі змісту ч. 3 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія дійшла до висновку, що на момент проведення спірних торгів (аукціону) та укладення оспорюваного договору про відступлення права вимоги, права та інтереси позивача не були жодним чином порушені. При цьому, суд звертає увагу, що позивач не приймав участі у спірних торгах.

Більш того, колегія суддів зауважує на тому, що за загальним правилом заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, оскільки не впливає на характер, обсяг і порядок виконання ним своїх обов`язків, не погіршує становища боржника та не зачіпає його інтересів (аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду України від 15.04.2015 у справі № 3-43гс15, від 10.02.2016 у справі № 3-4гс16, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.04.2019 у справі № 910/9828/17).

Позивач (боржник) не позбавлений права висувати проти вимоги нового кредитора у зобов`язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора на підставі статті 518 Цивільного кодексу України.

Як зазначалося вище, укладення відповідачами оскаржуваного договору не створює для позивача обов`язку сплатити борг у вказаному в договорі розмірі за наявності у нього обґрунтованих заперечень проти відповідної вимоги - позиція Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 924/1208/18 від 28.01.2020.

Враховуючи, що права та інтереси позивача, як боржника одного із неплатоспроможних банків, не можуть бути порушені обставинами відступлення права вимоги до нього, адже такі обставини не створюють для останнього обов`язку сплатити борг.

Підсумовуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що в даному випадку відсутні порушення прав та інтересів позивача внаслідок проведених торгів та укладенням оспорюваного договору внаслідок проведених торгів, а відповідні протилежні висновки суду першої інстанції прийняті із недоведеністю факту порушення таких прав та інтересів, а також із неправильним застосуванням вищевказаних норм матеріального права.

Наведені в апеляційних скаргах доводи є документально обґрунтованими та такими, що неналежним чином досліджені судом першої інстанції при розгляді даної справи.

Твердження позивача зазначені у відзиві на апеляційну скаргу та письмових поясненнях спростовуються матеріалами справи.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у рішенні суду, питання вичерпності висновків господарського суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції ураховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: не з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За викладених обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції невірно застосував норми матеріального права, крім того не з`ясував обставини, що мають значення для справи, висновки, викладені у рішенні місцевого господарського суду, не відповідають обставинам справи, а тому апеляційні скарги підлягають задоволенню, а рішення суду - скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у позові.

У зв`язку із задоволенням апеляційних скарг, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 129, 232-241, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Український Професійний Банк» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на рішення Господарського суду міста Києва від 15.07.2021 у справі №910/20679/20 задовольнити.

2. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» на рішення Господарського суду міста Києва від 15.07.2021 у справі №910/20679/20 задовольнити.

3. Рішення Господарського суду міста Києва від 15.07.2021 у справі №910/20679/20 скасувати.

4. Прийняти нове рішення суду, яким у задоволенні позовних вимог Приватного акціонерного товариства «Іскра» до Публічного акціонерного товариства «Український Професійний Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів: Товариства з обмеженою відповідальністю «Кільченський Беріг», Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський», Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання недійсним договорів про відступлення прав вимоги у справі №910/20679/20 - відмовити.

5. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Іскра» (42312, Сумська обл., Сумський р-н, село Басівка, вулиця Тесленка, будинок 6 А, ідентифікаційний код 14005946) на користь Публічного акціонерного товариства «Український Професійний Банк» (02660, місто Київ, вул. Марини Раскової, будинок 15, ідентифікаційний код 19019775) 6306 (шість тисяч триста шість) грн судового збору за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.

6. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Іскра» (42312, Сумська обл., Сумський р-н, село Басівка, вулиця Тесленка, будинок 6 А, ідентифікаційний код 14005946) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» (04080, місто Київ, вулиця Олексія Терьохіна, будинок 8А, офіс 111, ідентифікаційний код 41264766) 6306 (шість тисяч триста шість) грн судового збору за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.

7. Судові витрати (судовий збір) за розгляд справи у суді першої інстанції залишити за позивачем.

8. Видачу наказів по справі №910/20679/20 доручити Господарському суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 08.02.2022.

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді А.О. Мальченко

С.Р. Станік