ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" січня 2022 р. Справа№ 910/5794/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Куксова В.В.

Кравчука Г.А.

за участю секретаря судового засідання: Гончаренка О.С.

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 19.01.2022 року у справі №910/5794/21 (в матеріалах справи).

Розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "РЕИ БРОВАРИ"

на рішення Господарського суду міста Києва від 22.10.2021, повний текст якого складено 01.11.2021

у справі № 910/5794/21 (суддя Підченко Ю.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "РЕИ БРОВАРИ"

до Акціонерного товариства «Укргазвидобування»

про стягнення 6 206 706,48 грн.

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю "РЕИ БРОВАРИ" (далі-позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Акціонерного товариства "Укргазвидобування" (далі- відповідач) заборгованості за договором №УБГ 223/034-20 про надання послуг від 11.12.2020 в розмірі 6 180 834, 00 грн, пені в розмірі 2 806, 38 грн та 3% річних в розмірі 23 066,10 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем свої зобов`язань за договором №УБГ 223/034-20 про надання послуг від 11.12.2020 щодо сплати вартості наданих послуг.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.10.2021 у справі №910/5794/21 в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив із того, що позивачем під час розгляду справи не надано доказів, які б спростовували доводи відповідача та свідчили про наявність в АТ "Укргазвидобування" обов`язку сплатити заявлену до стягнення заборгованість.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 22.10.2021 та прийняти нове судове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, а саме стягнути з відповідача заборгованість за договором №УБГ 223/034-20 про надання послуг від 11.12.2020 в розмірі 6 180 834,00 грн, пеню в розмірі 2 806,38 грн, 3% річних в розмірі 23 066,10 грн, витрати зі сплати судового збору за подачу позовної заяви в розмірі 93 122,73 грн, витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги в розмірі 139 684,11 грн та витрати на правничу професійну допомогу в розмірі 80 000,00 грн.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник посилається на те, що оскаржуване судове рішення є незаконним та необґрунтованим через неправильне встановлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження доказів та їх оцінки, що призвело до порушення норм процесуального права та невірного застосування норм матеріального права.

Доводи викладені в апеляційній скарзі зводяться загалом до того, що суд першої інстанції безпідставно та необґрунтовано не врахував обставини та сукупність наявних в матеріалах справи доказів, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги.

Крім того, скаржником до апеляційної скарги долучено клопотання, в якому просить визнати причини не подання ним письмових доказів до суду першої інстанції поважними, а також залучити до матеріалів справи відомості по бурінню та докази їх отримання.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.11.2021, справу №910/5794/21 передано на розгляд колегії суддів у складі: Яковлєв М.Л. - головуючий суддя; судді: Кравчук Г.А., Куксов В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.11.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "РЕИ БРОВАРИ" на рішення Господарського суду міста Києва від 22.10.2021 у справі №910/5794/21; розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "РЕИ БРОВАРИ" на рішення Господарського суду міста Києва від 22.10.2021 у справі №910/5794/21 призначено на 11.01.2022 о 10:30 год.; запропоновано відповідачу подати до суду свої письмові міркування або заперечення щодо поданого позивачем клопотання; витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/5794/21; встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв (відзивів) та клопотань в письмовій формі протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали.

30.11.2021 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали даної справи.

Цього ж дня від скаржника до Північного апеляційного господарського суду надійшло клопотання, в якому просить визнати причини не подання ним письмових доказів до суду першої інстанції поважними, а також залучити до матеріалів справи письмові докази, а саме: листи №17-11-21/238 від 17.11.2021 та №837 від 25.11.2021, акти прийому-передачі відходів буріння (буровий шлам) за період з 01.01.2021 по 30.01.2021.

14.12.2021 через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, як таке, що прийнято у повній відповідності до вимог законодавства України. Також відповідач просить відмовити в задоволенні клопотань щодо прийняття до розгляду письмових доказів.

11.01.2022 в судовому засіданні оголошено перерву до 19.01.2022.

19.01.2022 в судовому засіданні представник скаржника підтримав доводи наведені в апеляційній скарзі та просив задовольнити її.

В свою чергу, представник відповідача заперечив проти вимог апеляційної скарги та підтримав доводи викладенні у відзиві на апеляційну скаргу

Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення суду першої інстанції, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ст. 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Як свідчать матеріали справи, 11.12.2020 між Акціонерним товариством "Укргазвидобування", як замовником, та Товариством з обмеженою відповідальністю "РЕИ БРОВАРИ", як виконавцем, був укладений договір про надання послуг, за мовами якого та додатків до нього, виконавець зобов`язується надати послуги, вказані у пп. 1.1.1 та пп. 1.1.2 цього договору, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити надані послуги на умовах, визначених цим договором, а саме послуги:

- збирання, розділення відходів буріння на рідку і тверду фази;

- завантаження та вивозу відходів буріння на відведених місяцях чи об`єктах, з використанням матеріалів, спеціального транспорту і технологічного обладнання виконавця (надалі разом - послуги).

У п. 1.2 договору виконавець підтверджує, що має право здійснювати діяльність у сфері поводження з небезпечними відходами на підставі безстрокової ліцензії Міністерства екології та природних ресурсів України (наказ від 09.08.2017 № 301).

Строк надання послуг визначається у п. 2 Додатку № 4 до цього договору.

У розділі 2 договору сторони погодили наступний порядок надання та прийняття послуг:

- за 10 календарних днів до запланованої дати початку надання послуг замовник направляє, офіційним та/або електронним листом, замовлення виконавцю, яке містить інформацію про початок надання послуг;

- протягом строку, визначеного у замовленні виконавець власними силами забезпечує доставку необхідного обладнання та власного житлового вагончика безпосередньо на об`єкти згідно із затвердженою замовником схемою розміщення обладнання на майданчику спорудження свердловини;

- кількість відходів буріння, які передаються замовником виконавцю, остаточно визначаються на об`єкті замовника після завантаження і зважування, про що сторонами складається та підписується акт про передачу відходів буріння;

- приймання-передача наданих послуг здійснюється з урахуванням підписаних сторонами актів про передачу відходів буріння, шляхом підписання акту приймання-передачі наданих послуг, складеного виконавцем у двох примірниках по одному примірнику для кожної сторони;

- акт підписується замовником у випадку відсутності зауважень до якості/обсягу наданих послуг виконавцем та наявності і передачі виконавцем замовнику документів (на кожну партію вивезених відходів буріння), що підтверджують факт їх утилізації, застосування як вторинної сировини або остаточного розміщення;

- замовник при відсутності зауважень, зобов`язаний протягом 3-ох робочих днів з дня отримання акту його підписати або надати письмове обґрунтування відмови від підписання;

- у разі виявлення замовником недоліків при наданні послуг виконавцем, в тому числі несвоєчасного завантаження, утилізації/остаточного розміщення відходів буріння, сторони складають акт про виявлені недоліки.

Відповідно до пунктів 4.1-4.3 договору, загальна ціна складає до 37 398 405, 60 грн, в т.ч. ПДВ 6 233 067, 60 грн. Детальний розрахунок вартості послуг міститься у Протоколі погодження договірної ціни на надання послуг, що є додатком № 1 до цього договору та є його невід`ємною частиною. Оплата за надані послуги проводиться за фактичний обсяг наданих послуг після пред`явлення виконавцем рахунку-фактури на оплату та на підставі підписаного сторонами акту приймання-передачі та наданого виконавцем належним чином оформленого рахунка-фактури.

Договір набирає чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін (за наявності), за умови надання виконавцем забезпечення виконання своїх зобов`язань по договору, які відповідають вимогам, вказаним у п. 8.2. цього договору, і діє до 31.12.2021.

Колегією суддів встановлено, що Договір укладений належним чином, підписаний повноваженими особами, у встановленому порядку не визнаний недійсним та не розірваний.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказував на виконання взятих на себе зобов`язань за договором, а саме за період з дати його укладення по січень 2021 позивачем надано відповідачу послуги на загальну суму 6 180 834, 00 грн, про що складено три акти приймання-передачі наданих послуг №42 від 10.01.2021, № 82 від 20.01.2021, № 141 від 31.01.2021.

Однак, на думку позивача, у зв`язку з невиконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань згідно з договором, позивачем не отримано належні йому грошові кошти, які відповідач зобов`язаний сплатити за фактично отримані послуги.

В свою чергу, відповідач заперечуючи проти заявленого позову посилався на таке:

- виконавець не дотримав виконання погодженого із замовником Технологічного регламенту, а саме: не забезпечив заявленого ним обладнання і виконання технологічного процесу - не встановив центрифугу ОГШ, блок високотемпературної обробки відходів буріння, мембранну установку, що підтверджується листуванням між сторонами. Так, результатом виконання процесу мало бути надання якісної послуги, але внаслідок відсутності заявленого обладнання вологість твердої фракції після процесу розділення бурового шламу, перевищила 30%; очистка води не забезпечила вилучення з неї шламу для можливості її повторного використання, а через відсутність блоку високотемпературної обробки відходів буріння не забезпечено знешкодження та випарювання вилученого з води шламу;

- факт передачі відходів від виконавця спеціалізованому підприємству (субпідряднику) мав засвідчуватися складанням Акту приймання-передачі на кожну партію вивезених відходів, а надані виконавцем акти приймання-передачі від ТОВ "РЕИ БРОВАРИ", як продавця до КП "Муніципальна компанія по поводженню з відходами", як покупцю, свідчать про факт звіряння переданого матеріалу для пересипки, складені у інші дати та на інший обсяг відходів ніж зазначені в актах про передачу відходів буріння від замовника виконавцю, а тому не є доказом виконання умов договору позивачем;

- зберігання та накопичення виконавцем відходів буріння отриманих від замовника, по затвердженому шляху транспортування - не було передбачено умовами договору та технічно не було можливими з огляду на відсутність місць зберігання;

- відповідно до п.2.3.2. договору купівлі-продажу № 4 від 04.12.2019 між ТОВ "РЕИ БРОВАРИ" та КП "Муніципальна компанія по поводженню з відходами", покупець має право використовувати товар на власний розсуд, а обов`язок покупця утилізувати, застосувати відходи буріння як вторинну сировину або остаточно розмістити в місці зберігання відходів, умовами такого договору не передбачено;

- акти прийому-передачі № 42 від 10.01.2021, № 82 від 20.01.2021 та № 141 від 31.01.2021 не є належними доказом виконання позивачем договору № УБГ 223/034-20;

- підпунктом 3.3.7. договору № УБГ 223/034-20 сторони домовились про право замовника не оплачувати надані виконавцем послуги у випадку ненадання/неналежного оформлення документів, зокрема, актів приймання-передачі наданих послуг, документів (на кожну партію вивезених відходів буріння), що підтверджують факт їх утилізації, застосування як вторинної сировини або остаточного розміщення, до моменту надання/виправлення таких документів виконавцем. Так, користуючись своїм правом, передбаченим підпунктом 3.3.7 договору відповідач не підписав спірні акти та не оплатив надані позивачем послуги з огляду не належне їх виконання.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив із того, що позивачем під час розгляду справи не надано доказів, які б спростовували доводи відповідача та свідчили про наявність в АТ "Укргазвидобування" обов`язку сплатити заявлену до стягнення заборгованість.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до статті 79 ГГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Зазначений стандарт доказування підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію вказаного стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Іншими словами тлумачення змісту статті 79 ГПК України свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Верховний Суд, в ході касаційного перегляду судових рішень, неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17 та від 04.02.2021 у справі №910/11534/18.

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який у рішенні від 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" зазначив, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Позивачем в підтвердження факту належного виконання зобов`язань за договору надані наступні письмові докази:

- погоджені з відповідачем, укладені позивачем договори з субпідрядними організаціями: договір про надання послуг №05/06/20-15 від 05.06.2020, договір про надання послуг №1/01 від 21.12.2020 з ТОВ «Компанія «АВТОСПЕЦТРАНС» (а.с.164-174 том «додаток до позовної заяви №2»), договір купівлі-продажу №4 від 04.12.2020 з КП «Муніципальна компанія по поводженню з відходами» Харківської міської ради із додатками (а.с.90-92 том 1);

- підписані позивачем Акти приймання-передачі наданих послуг №42 від 10.01.2021, №82 від 20.01.2021, №141 від 31.01.2021 та докази направлення їх разом із додатками на адресу відповідача (аркуші справи 217, 257 том «додаток до позовної заяви №2» та 34-36 том «додаток до позовної заяви №1»);

- підписані відповідачем Акти про передачу відходів буріння на загальний обсяг 781 000 кг відходів буріння, що підтверджує факт збирання, розділення відходів буріння на рідку та тверду фази та передачу їх виконавцю (а.с. 3, 6, 9, 12, 15, 18, 21, 24, 27, 30, 40, 43, 46, 49, 52, 55, 58, 61, 64, 67, 70, 73, 76, 79, 82 том «додаток до позовної заяви №1» та 221, 224, 227, 230, 233, 236, 239, 242, 245, 248, 251 том «додаток до позовної заяви №2»);

- Товарно-транспортні накладні на загальний обсяг вивезених з свердловини відходів буріння (781 000 кг), які підтверджують факт відгрузки та транспортування відходів з свердловини №122 Західно-Соснівського ГКР Харківська обл. на Дергачівський полігон ТПВ Харківська обл., у відповідності до погодженого із відповідачем маршруту транспортування відходів буріння в місця їх остаточного розміщення (а.с.1,2, 4, 5, 7, 8, 10, 11, 13, 14, 16, 17, 19, 20, 22, 23, 25, 26, 28, 29, 31,32, 41,42, 44 ,45, 47, 48, 50, 51,53, 54, 56, 57, 59, 60, 62, 63, 65, 66, 68, 69, 71, 72, 74, 75, 77, 78, 80, 81, 83, 84 том «додаток до позовної заяви №1» та а.с. 222, 223, 225, 226, 228, 229, 231, 232, 234, 235, 237, 238, 240, 241, 243, 244, 246, 247, 249, 250, 252, 253 том «додаток до позовної заяви №2»);

- Акти прийому-передачі (а.с. 33, 85 том «додаток до позовної заяви №1» та 254 том «додаток до позовної заяви №2»), згідно яких позивачем було передано, а КП «Муніципальна компанія по поводженню з відходами» Харківської міської ради прийнято для подальшого використання для створення ущільнюючих та ізолюючих шарів на полігоні ТПВ матеріалу для пересилки відходів буріння фактичною вагою 781 000 кг;

- Лист КП «Муніципальна компанія по поводженню з відходами» Харківської міської ради №386 від 24.05.2021 (а.с. 180 том №1) та Акт списання від 30.01.2021 (а.с.181 том №1), згідно яких в січні 2021 на Дергачівський полігон ТПВ було прийнято та утилізовано (остаточно розміщено) буровий шлам зі свердловини №122 Західно-Соснівського ГКР у кількості 781 000 кг.

Відповідач не спростовує факту, що відходи після їх розділення були передані позивачу, про що складені відповідні акти приймання-передачі відходів у відповідності до форми, затвердженої Додатком № 5 до договору, а також доставку відходів до Дергачівського полігону Комунального підприємства "Муніципальна компанія по поводженню з відходами" Харківської міської ради.

При цьому, відповідач посилається на недотримання позивачем умов п.п.2.6, 2.7, 3.2.8 Договору (ненадання документів, які підтверджують факт утилізації) та право відповідача на підставі п.3.3.7 договору не оплачувати фактично надані позивачем послуги. Однак, колегією суддів вказані посилання відхиляються з огляду на таке.

Відповідно до п.2.6 договору приймання-передача наданих послуг за цим договором здійснюється з урахуванням підписаних сторонами актів про передачі відходів буріння, шляхом підписання уповноваженими представниками сторін (та проставлення відтиску печатки, за її наявності) акту приймання-передачі наданих послуг (форма такого акту наведена у додатку №6 до цього договору, який є його невід`ємною частиною), складеного виконавцем у 2-х примірниках по одному примірнику для кожної сторони. Такий акт приймання-передачі наданих послуг підписується замовником у випадку відсутності зауважень до якості/обсягу наданих послуг виконавцем та наявності і передачі виконавцем замовнику документів (на кожну партію вивезених відходів буріння), що підтверджують факт їх утилізації, застосування як вторинної сировини або остаточного розміщення.

За першу декаду, не пізніше 20 числа поточного місяця, за другу декаду не пізніше 30 числа поточного місяця та за третю декаду не пізніше 5 числа місяця наступного за звітним виконавець направляє на підписання замовнику два примірники акту приймання-передачі наданих послуг, підписаних уповноваженим представником виконавця та скріплених підписом та печаткою (за наявності) і документи (на кожну партію вивезених відходів буріння), що підтверджують факт їх утилізації, застосування як вторинної сировини або остаточного розміщення (п.2.7 договору).

Замовник, при відсутності зауважень, зобов`язаний протягом 3-ох робочих днів з дня отримання такого акту підписати акт приймання-передачі наданих послуг, або надати письмове обґрунтування відмови від писання (п.2.8 договору).

У разі виявлення замовником недоліків при наданні послуг виконавцем, в тому числі несвоєчасного завантаження, утилізації/остаточного розміщення відходів буріння, сторони складають акт про виявлення недоліків, з наступним підписанням обома сторонами, в якому зазначено перелік виявлених недоліків, порядок і строк їх усунення. Якщо виконавець відмовиться від підписання акту про виявлені недоліки протягом 3 днів з дня його надання, такий акт підписується замовником самостійно, та вважається належним та допустимим підтвердженням виявлення недоліків (п.2.10 договору).

Згідно з п.3.2.8 договору виконавець зобов`язаний підтверджувати факт утилізації, застосування як вторинної сировини або остаточного розміщення відходів документально з подальшим наданням відповідних документів замовнику одночасно з примірниками акту приймання-передачі наданих послуг відповідно до п.2.6, п.2.7 договору.

Відповідно до п.3.3.7 договору замовник має право не оплачувати надані виконавцем послуги, що не передбачені цим договором, та не оплачувати надані послуги у випадку ненадання/неналежного оформлення документів - рахунків-фактури на оплату, актів приймання-передачі наданих послуг, документів (на кожну партію вивезених відходів буріння), що підтверджують факт їх утилізації, застосування як вторинної сировини або остаточного розміщення, до моменту надання/виправлення таких документів.

Як свідчать матеріали справи, позивачем у строки визначені договором та на виконання його умов було направлено на адресу відповідача підписані в двох примірниках Акти приймання-передачі наданих послуг та документи, що підтверджують факт утилізації відходів, шляхом їх остаточного розміщення на Дергачівському полігоні ТПВ (Акти про передачу відходів буріння, Товарно-транспортні накладні та Акт прийому-передачі відходів буріння на Дергачівський полігон ТПВ, підписаний КП «Муніципальна компанія по поводженню з відходами» Харківської міської ради).

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що договір не містить вимоги щодо форми та переліку документів, які позивач повинен був надати в підтвердження факту утилізації відходів, застосування як вторинної сировини або остаточного розміщення.

Крім того, після отримання відповідачем Актів приймання-передачі наданих послуг №42, №82, №141 (а.с.217, 257 том «додаток до позовної заяви №2» та а.с.34 том «додаток до позовної заяви №1»), останній не направив на адресу виконавця обґрунтовану письмову відмову від підписання вказаних Актів з підстав відсутності або неналежного оформлення документів, що підтверджують факт утилізації, застосування як вторинної сировини або остаточного розміщення відходів буріння, як того вимагає п.2.8 договору, а також Акт про виявлені недоліки в порядку визначеному п.2.10 договору замовником не складався.

Суд першої інстанції в оскаржуваному судовому рішення вказав на те, що замовник повідомив виконавця листом №УБГ386-1 від 11.02.2021 про відмову підписувати надіслані позивачем вказані вище Акти приймання-передачі наданих послуг, зважаючи на відсутність документального підтвердження факту утилізації, застосування як вторинної сировини або остаточного розміщення відходів.

Разом з тим, вказаний лист №УБГ386-1 від 11.02.2021 (а.с.4, 5 том «додаток до позовної заяви №2»), має інший зміст. Так, даним листом замовник повідомив виконавця, що відмовляється підписувати лише Акт приймання-передачі наданих послуг №141 від 31.01.2021 (а.с.34 том «додаток до позовної заяви №1»), з підстав надання послуг, що якісно не відповідають умовам договору, а саме порушення п.3.2.10 договору та р. 4 і р. 6 Технологічного регламенту та не використання технологічного процесу визначеного цим регламентом в повному обсязі, вологість твердої фази відходів буріння перевищує 30%...

Тобто, судом першої інстанції надано не вірну оцінку цьому листу, що призвело до невірного встановлення в рішенні суду обставин, що даним листом замовник відмовився підписувати всі Акти приймання-передачі наданих послуг, а також, що підставою для відмови від підписання Актів приймання-передачі наданих послуг в даному листі замовник вказував саме на відсутність документального підтвердження факту утилізації, застосування як вторинної сировини або остаточного розміщення відходів.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що згідно з п.п. 3.2.23 договору, виконавець зобов`язаний 15 числа місяця та в останній день місяця надавати замовнику результати лабораторних досліджень з приводу встановлення класу небезпеки відходів буріння.

Так, позивач надав Висновки № 73 від 15.01.2021 та № 241 від 28.01.2021 складені фахівцями "Придніпровського регіонального центру з питань еклого-гігієнічної та медико-біологічної оцінки промислових відходів ДЗ "ДМА МОЗ України" за результатами санітарно-хімічних та токсиколого-гігієнічних досліджень промислових зразків, згідно з якими вологість відібраних зразків, яка після центрифуги (першого етапу надання послуг) складає 27,0%.

Відповідно до Технологічного регламенту передбачена можливість захоронення твердої фази (бурового шламу після розділення на тверду та рідку фази) не більше 30% на полігоні ТПВ для захоронення (утилізації), що використовується для укріплення полігонів та не потребує додаткового оброблення.

Таким чином, твердження в листі про вологість відходів більше 30% не відповідає дійсності та спростовується вказаними вище Висновками.

Крім того, Акт про виявлені недоліки в порядку та строки визначені п.2.10 Договору замовником не був складений, а також відсутні докази які б свідчили про відмову виконавця від його підписання.

Щодо наявності в матеріалах справи листа №УБГ984-1 від 20.04.2021, відповідно до якого замовник повідомив виконавця про необхідність надання документів, які підтверджують факт утилізації, застосування як вторинної сировини або остаточного розміщення відходів буріння (а.с.170-171 т.1), колегія суддів зазначає наступне.

Вказаний лист відповідачем направлено позивачу після його звернення до суду першої інстанції із даним позовом та відкриття провадження у справі.

Матеріали справи не містять жодних письмових повідомлень/заперечень, саме до звернення позивача до суду з даним позовом, щодо не надання позивачем до Акту приймання-передачі наданих послуг належним чином складеного підтверджуючого документа, який засвідчив би факт утилізації відходів, застосування як вторинної сировини або остаточного розміщення.

Тобто, як свідчать матеріали справи, вказана підстава для відмови у підписанні відповідних Актів виникла під час розгляду судом першої інстанції даної справи.

З огляду на викладене вище, суд першої інстанції дійшов до помилкових висновків, що відповідач скористався своїм правом не підписувати спірні акти та не оплачувати надані позивачем послуги на підставі п.3.3.7 договору, оскільки дане право у замовника виникає виключно у разі надання ним виконавцю обґрунтованої письмової відмови від підписання Акту приймання-передачі наданих послуг та складання Акту про виявлені недоліки в порядку та строки визначені договором (п.п.2.8, 2.10 договору).

До того ж, колегія суддів звертає увагу на те, що позивач після отримання від відповідача листа №УБГ984-1 від 20.04.2021 звернувся до Комунального підприємства «Муніципальна компанія поводження з відходами» Харківської міської ради з листом, в якому просив підтвердити факт прийняття для утилізації відходів (остаточного розміщення) та надати підтверджуючі документи. У зв`язку з чим, 24.05.2021 Комунальне підприємство «Муніципальна компанія поводження з відходами» Харківської міської ради направило лист №386 з додатним до нього актом списання бурового шламу зі свердловини №122 Західно-Соснівського ГКР за січень (затверджений 30.01.2021), яким повідомило, що в січні 2021 року від позивача було прийнято та утилізовано (остаточно розміщено) шляхом використання в якості ізолювання прошарків побутових відходів матеріал для пересипки (буровий шлам) зі свердловини №122 свердловини №122 Західно-Соснівського ГКР у кількості 781 000 кг. Вказаний лист та долучений до нього акт позивачем направлено відповідачу (а.с.175-181 т.1).

Крім того, в матеріалах відсутні будь-які докази того, що відповідач після отримання спірних актів наданих послуг звертався до Комунального підприємства «Муніципальна компанія поводження з відходами» Харківської міської ради для підтвердження або спростування факту утилізації відповідних відходів.

Посилання відповідача на те, що предметом договору купівлі-продажу №4 від 04.12.2019, укладеного між позивачем та Комунальним підприємством «Муніципальна компанія поводження з відходами» Харківської міської ради (а.с.90-92 т.1), є саме придбання товару, а не утилізація відходів, колегією суддів відхиляються з огляду на встановлене вище. Крім того, як вбачається з предмета вказаного правочину відходи передаються з конкретною метою - для створення ущільнюючих та ізолюючих шарів на полігоні ТПВ. При цьому, у відповідності до Закону України «Про відходи» утилізація відходів - використання відходів як вторинних матеріальних чи енергетичних ресурсів. Тобто, відходи буріння передані на Дергачівський полігон для їх подальшої утилізації.

Більше того, позивачем було додано до матеріалів справи письмові докази, а саме: лист №17-11-21/238 від 17.11.2021 та №837 від 25.11.2021, акти прийому-передачі відходів буріння (буровий шлам) за період з 01.01.2021 по 30.01.2021, якими додатково підтверджується факт належного виконання позивачем своїх зобов`язань за договором щодо утилізації (остаточного розміщення) відходів буріння із свердловини №122 Західно-Соснівського ГКР (а.с.157-196 т.2).

Вказані докази колегію суддів приймаються до увагу, а причини їх не подання визнаються поважними та обґрунтованим, з огляду на встановлені вище обставини та, оскільки складання зазначених вище актів прийому-передачі відходів буріння (буровий шлам) не було передбачено умовами купівлі-продажу №4 від 04.12.2019, укладеного між позивачем та Комунальним підприємством «Муніципальна компанія поводження з відходами» Харківської міської ради, а збирання позивачем додаткових доказів було обумовлено тим, що надані позивачем до матеріалів справи докази на підтвердження виконання умов договору необґрунтовано не взяті судом першої інстанції до уваги. З огляду на що, відповідне клопотання позивача підлягає задоволенню, а доводи, наведені відповідача у відзиві в цій частинні відхиляються.

Що стосується іншого поданого позивачем клопотання, колегія суддів зазначає наступне.

Судом першої інстанції в оскаржуваному судовому рішенні встановлено, що відповідач стверджує, що йому не надавалися, а в матеріалах справи відсутні документи, що підтверджують факт подальшого поводження з умовно очищеною водою та шламом отриманим в результаті її очищення.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази того, що підставою для відмови відповідача від підписання спірних актів було саме відсутність документів, що підтверджують факт подальшого поводження з умовно очищеною водою та шламом отриманим в результаті її очищення, а також відсутні докази надання відповідачем виконавцю обґрунтованої письмової відмови від підписання Акту приймання-передачі наданих послуг та складання Акту про виявлені недоліки в порядку та строки визначені договором (п.п.2.8, 2.10 договору).

Крім того, як свідчать матеріали справи судом першої інстанції було задоволено заяву відповідача про виключення з числа доданих до відзиву на позов доказів, які стосувалися його заперечень щодо якості наданих послуг та недотримання позивачем розміру вологості бурового шламу.

При цьому, відомостями по бурінню за період часу з 28.12.2020 по 03.02.2021, які долучені позивачем до вказаного вище клопотання (а.с.82-119 т.2), підтверджується, що відповідачем кожного дня використовувалась технічна вода (рідка фаза відходів буріння), та є доказами подальшого поводження з умовно очищеною водою та шламом отриманим в результаті її очищення.

З огляду на що та, оскільки під час розгляду справи обставини щодо подальшого поводження позивача з умовно очищеною водою не встановлювалися, дане питання ні відповідачем, ні судом не підіймалося, а вказані документи належать відповідачу, тому, як стверджує позивач, він і не надавав до матеріалів справи докази, що підтверджують факт подальшого поводження з умовно очищеною водою, яка після очистки надавалася в розпорядження відповідача.

Враховуючи вищевикладене та з метою всебічного, вірного та повного встановлення всіх обставин справи, а також беручи до уваги, що спір має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення, колегією суддів вказані докази приймаються до увагу, а причини їх не подання визнаються поважними та обґрунтованим. Відтак, відповідне клопотання позивача підлягає задоволенню, а доводи, наведені відповідача у відзиві в цій частинні відхиляються.

Таким чином, враховуючи вищевстановлене, оцінивши наявні в матеріалах докази окремо і їх сукупність в цілому, а також вчинення дій сторонами в розрізі спірних правовідносинах та необґрунтовану відмову відповідача від підписання спірних актів, колегія суддів дійшла до висновку, що надані позивачем докази та вказані ним обставини на підтвердження надання спірних послуг та існування у відповідача заборгованості, є більш вірогідними, ніж докази та посилання відповідача на певні обставини.

Відповідачем відповідно до вимог ст.ст.76, 77 ГПК України не надано належних та допустимих доказів на спростування наявності заборгованості у розмірі 6 180 834,00 грн.

Відтак, враховуючи в даному випадку сукупність встановлених вище фактів та положення ст.ст.75-79, 86 ГПК України, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача основної заборгованості у розмірі 6 180 834,00 грн.

Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача 3% річних, колегія суддів зазначає наступне.

Так, у зв`язку з порушенням відповідачем грошового зобов`язання за Договором позивач просив стягнути з відповідача 23 066,10 грн 3 % річних за період з 11.02.2021 по 07.04.2021.

Згідно із ст. 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлене договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частина 1 ст. 625 Цивільного кодексу України встановлює виняток із загального правила ст. 614 Цивільного кодексу України, що закріплює принцип вини як підставу відповідальності боржника.

З огляду на вищезазначені правові норми боржник не звільняється від відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.

Враховуючи прострочення відповідачем грошового зобов`язання, приписи вказаних правових норм та перевіривши розрахунок позивача, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимог про стягнення 3% річних у сумі 23 066,10 грн є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню повністю.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача пені, колегія суддів зазначає наступне.

Так, у зв`язку з порушенням відповідачем грошового зобов`язання за Договором позивач просив стягнути з відповідача пеню у розмірі 2 806,38 за період з 11.02.2021 по 07.04.2021.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною першою ст. 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Статтею 549 Цивільного кодексу України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України, передбачено, зокрема, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Пунктом 7.7 договору сторони погодили, що за несвоєчасну оплату наданих послуг замовник виплачує виконавцю пеню у розмірі 0,001% від суми прострочення платежу, за кожний день прострочення платежу, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла в період, за який сплачується пеня.

Колегію суддів встановлено, що заявлений позивачем до стягнення розмір пені (за період з 11.02.2021-22.02.2021 на суму боргу 1 794 103,80 грн) є меншим, ніж за перерахунком суду.

Оскільки справа розглядається лише в межах заявлених позовних вимог, а також враховуючи прострочення відповідачем грошового зобов`язання, приписи вказаних правових норм та умов договору, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимог про стягнення пені у розмірі 2 806,38 грн підлягають задоволенню повністю.

Доводи, наведені відповідачем, колегією суддів до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються вищевикладеним вище та матеріалами справи, а також не впливають на вказані вище висновки суду апеляційної інстанції.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Підсумовуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення про задоволення позовних вимог, у зв`язку з неповним з`ясуванням та з недоведеністю обставин, що мають значення для справи.

Судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги на підставі ст.129 ГПК України покладаються на відповідача, але у розмірі меншому ніж заявлено скаржником в апеляційній скарзі, оскільки заявлений розмір таких витрат є невірним.

Що стосується витрат позивача на професійну правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

Позивач в апеляційній скарзі просить стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 80 000,00 грн, а також вказує на наявність в матеріалах справи відповідних доказів.

Згідно з пунктом першим частини третьої ст.123 ГПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини другої ст.126 ГПК України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

На підтвердження понесення витрат на правову допомогу позивачем надано копію договору №1-02/04-21 від 02.04.2021, відповідно до умов якого вартість послуг, незалежно від того, чи досягнуто мету представництва, клієнт сплачує за представництво 80 000,00 грн (п.3.1), а також надано копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серія КС №6003/10, ордеру на надання правничої (правої) допомоги Серія АІ №1103622, акти №8 від 29.06.2021 та №9 від 02.07.2021 надання послуг на загальну суму 50 000,00 грн, виписки по рахунку позивача за період з 01.12.2020 по 20.10.2021, відповідно до яких останній перерахував на рахунок адвокатського об`єднання грошові кошти у сумі 50 000,00 грн.

За змістом статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Разом із тим згідно зі статтею 15 Господарського процесуального кодексу України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (стаття 16 Господарського процесуального кодексу України).

За змістом ч.4 ст.126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема, відповідно до ч.5 ст.129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 цього Кодексу. Під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

Крім того, при визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України»).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Таким чином не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату коштів, у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат.

У постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2020 року у справі № 509/5043/17 (провадження № 61-5662св20) зазначено, що «на підтвердження понесених витрат на отримання правничої допомоги адвокат Богомазом А. П. надав до суду копію договору про надання професійної правничої допомоги від 02 червня 2020 року № 3/20, копію ордера від 16 червня 2020 року та квитанцію від 02 червня 2020 року на суму 3 000,00 грн. Водночас представник не надав детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, тому немає підстав для стягнення витрат на правничу допомогу».

Позивачем не надано суду розрахунків витрат, інших документів, що підтверджують обсяг наданих послуг.

Інформація, яка міститься у вказаних вище актах надання послуг, зокрема найменування робіт, послуг: «Правова допомога», кількість - « 1», од. - «год» та ціна - 20 000,00 грн та відповідно 30 000,00 грн, не може вважатись тим розрахунком (детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із видів робіт, необхідних для надання правничої допомоги), подання якого є необхідною умовою для стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Крім того, неподання стороною, на користь якої ухвалено судове рішення, розрахунку (детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги) позбавляє іншу сторону можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу.

До того ж, матеріали справи містять докази оплати вартості наданих послуг лише у 50 000,00 грн, а не у сумі 80 000,00 грн, яку просить позивач стягнути в апеляційній скарзі.

З огляду на викладене вище, що заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката не відповідає критеріям розумності і справедливості, а також є необґрунтованим та не підтвердженим належним чином.

Відтак, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для присудження до стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу професійну допомогу у розмірі 80 000,00 грн.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає часткового задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 252, 269, 270, 273, 275, 277, 281-285 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1.Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "РЕИ БРОВАРИ" на рішення Господарського суду міста Києва від 22.10.2021 у справі № 910/5794/21 задовольнити частково.

2.Рішення Господарського суду міста Києва від 22.10.2021 у справі №910/5794/21 скасувати та прийняти нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

3.Стягнути з Акціонерного товариства «Укргазвидобування» (04053, м.Київ, вул. Кудрявська, буд. 26/28; код - 30019775) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "РЕИ БРОВАРИ" (07403, Київська обл., м.Бровари, вул. Олега Оникієнка, буд. 61; код - 39817807) основний борг у розмірі 6 180 834,00 грн (шість мільйонів сто вісімдесят тисяч вісімсот тридцять чотири гривні нуль копійок), пеню у розмірі 2 806,38 грн (дві тисячі вісімсот шість гривень тридцять вісім копійок), 3% річних у розмірі 23 066,10 грн (двадцять три тисячі шістдесят шість гривень десять копійок), витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви у розмірі 93 100,60 грн (дев`яносто три тисячі сто гривень шістдесят копійок), витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 139 650,90 грн (сто тридцять дев`ять шістсот п`ятдесят тисяч гривень дев`яносто копійок).

4. Відмовити у присудженні до стягнення з Акціонерного товариства «Укргазвидобування» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "РЕИ БРОВАРИ" витрат на правничу професійну допомогу.

5.Видачу наказів доручити Господарському суду міста Києва.

6.Матеріали справи №910/5794/21 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 14.02.2022, у зв`язку з перебуванням судді Яковлєва М.Л. з 25.01.2022 та судді Кравчука Г.А. з 31.01.2022 на лікарняному.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді В.В. Куксов

Г.А. Кравчук