РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

14.02.2022Справа № 910/16992/21

Суддя Господарського суду міста Києва Нечай О.В., розглянувши без виклику сторін (без проведення судового засідання) у спрощеному позовному провадженні матеріали справи

за позовом Акціонерного товариства "Асвіо Банк" (Україна, 14000, Чернігівська обл., м. Чернігів, вул. Преображенська, буд. 2; ідентифікаційний код: 09809192)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Трейд-Вест" (Україна, 01004, м. Київ, вул. Пушкінська, буд. 21, оф. 41; ідентифікаційний код: 32583569)

про стягнення 31 371,79 грн

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Акціонерне товариство "Асвіо Банк" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Трейд-Вест" (далі - відповідач) про стягнення 31 371,79 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за Договором № 3281-20/В1 про надання банківської гарантії від 27.10.2020, з урахуванням Договору про внесення змін № 1 від 12.02.2021 до вказаного договору.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.10.2021 вказану позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення її недоліків - протягом 10 днів з дня вручення цієї ухвали.

03.11.2021 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви з додатками.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.11.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання) та серед іншого встановлено сторонам строки для подання ними відповідних заяв по суті справи.

23.11.2021 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач заперечує проти позову та зазначає, що позивач втратив право нараховувати відсотки за кредитним договором після звернення з вимогою про дострокове повернення кредиту. Крім того, відповідач посилається на те, що позивачем заявлено вимогу про стягнення боргу, який вже стягнуто судовим рішенням у справі № 910/8739/21.

03.12.2021 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшла відповідь на відзив, за змістом якої позивач заперечує проти доводів відповідача, викладених у відзиві, та зазначає, що відповідно до умов укладеного сторонами договору відсотки нараховуються протягом всього строку користування кредитними коштами, заборгованість за кредитом станом на 11.05.2021 становила 213 509,99 грн, яка була стягнута з відповідача судовим рішенням у справі № 910/8739/21, а на час звернення до суду з цим позовом, з урахуванням здійснених відповідачем оплат, заборгованість складає 31 371,79 грн, яка заявлена позивачем до стягнення з відповідача в цій справі.

14.12.2021 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшло заперечення щодо відповіді на відзив, в якому відповідач повторно наголошує на тому, що позивач втратив право нараховувати відсотки після звернення з вимогою про дострокове повернення кредиту, позивачем було двічі нараховано відсотки та пеню за період до 11.05.2021, відтак позовні вимоги в частині стягнення відсотків та пені, нарахованих до вказаної дати, не підлягають задоволенню, оскільки їх вже було стягнуто судовим рішенням у справі № 910/8739/21.

У відзиві на позовну заяву та запереченні щодо відповіді на відзив відповідач просить суд розглядати справу за правилами загального позовного провадження та зобов`язати сторін провести розгорнуте звіряння розрахунків, зокрема, за період з 09.03.2021 по 11.05.2021 та з 02.04.2021 по 11.05.2021.

Згідно з частинами 1, 7 статті 250 Господарського процесуального кодексу України питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі. Частини друга - шоста цієї статті не застосовуються, якщо відповідно до цього Кодексу справа підлягає розгляду тільки в порядку спрощеного провадження.

При відкритті провадження у справі судом було враховано положення ч. 3 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України та постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання).

У свою чергу, у поданих до суду заявах по суті справи відповідач не навів жодних обґрунтувань в чому полягають особливості предмету доказування в цій справі та необхідності призначення судом підготовчого засідання для виконання завдання господарського судочинства.

З огляду на вищенаведене, суд не вбачає правових підстав для постановлення ухвали про розгляд цієї справи за правилами загального позовного провадження.

Статтею 14 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно з частинами 1, 3, 4 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Враховуючи вищевказані норми процесуального закону, у суду відсутні правові підстави для зобов`язання сторін провести звіряння розрахунків за вказаний відповідачем період.

Відповідно до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

Частиною восьмою статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті

ВСТАНОВИВ:

27.10.2020 між Акціонерним товариством "Асвіо Банк" (далі - гарант, банк, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Трейд-Вест" (далі - принципал, відповідач) було укладено Договір № 3281-20/В1 про надання банківської гарантії (далі - Договір), згідно з п. 1.1 якого гарант в забезпечення належного виконання принципалом своїх зобов`язань перед Регіональною філією "Південно-Західна залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі - бенефіціар), відповідно до Протоколу щодо визначення переможця спрощеної закупівлі № 21 від 15.10.2020 на закупівлю: Реконструкція ТП-696-10/0,4/6 кВ ст. Київ-Товарний м. Київ вул. Федорова, 39, код за ДК 021-2015 - 45310000-3 - Електромонтажні роботи, ідентифікатор закупівлі: UA-2020-09-25-012857-а (далі - контракт/документація) та Заяви про надання гарантії (далі - Заява), зобов`язується після виконання принципалом умов пунктів 2.1, 2.2, 2.3 цього Договору надати бенефіціару безвідкличну банківську гарантію (далі - Гарантія).

Відповідно до пунктів 1.2 - 1.4 Договору сума Гарантії (гранична сума відповідальності гаранта) становить 198 876,60 грн, валюта 980/UAH. Вид Гарантії: виконання договору. Строк дії Гарантії - з дати видачі (якщо в Гарантії не зазначено інше) до 31.01.2021 включно (далі - строк дії Гарантії).

Згідно з п. 2.1 Договору для видачі Гарантії на суму та строк, які передбачені пунктами 1.2, 1.4 цього Договору, принципал зобов`язаний надати гаранту: Заяву у визначеній гарантом формі. При цьому, умови, зазначені принципалом в Заяві мають відповідати умовам контракту/документації; належним чином засвідчену копію договору (контракту) або іншого документа, який згідно із законодавством України має силу договору (за наявності), у якому може бути передбачено надання гарантії, або копію тендерної документації про проведення тендера (за необхідності) тощо. Принципал має право не подавати відповідної тендерної документації в разі оприлюднення такої документації на веб-порталі уповноваженого органу з питань закупівель або авторизованих електронних майданчиках під час публічних закупівель. У цьому разі принципал надає інформацію для ідентифікації закупівлі; належним чином засвідчені копії установчих документів; документи, що підтверджують повноваження відповідальних осіб принципала на виконання дій, необхідних для отримання гарантій (за умови, якщо принципалу не були відкриті рахунки у гаранта); фінансові звіти за останні звітні періоди (за потребою); інші документи на запит гаранта.

У пункті 4.1 Договору сторони погодили, що протягом 1 (одного) робочого дня від дати отримання вимоги від бенефіціара про оплату Гарантії, гарант письмово повідомляє принципала про отримання такої вимоги та направляє її копію (разом із копіями документів, якими вона супроводжувалась, якщо подання таких документів передбачалось умовами Гарантії).

Пунктом 4.2 Договору передбачено, що протягом 3 (трьох) робочих днів з дня направлення письмового повідомлення гаранта про отримання вимоги на оплату по Гарантії, якщо інший строк не зазначено у повідомленні, принципал зобов`язаний: перерахувати гаранту грошові кошти в сумі, зазначеній гарантом та необхідній для виконання вимоги на оплату по Гарантії, на рахунок, вказаний гарантом. При цьому, якщо Гарантія не набрала чинності, відповідно до п. 2.1 цього Договору, гарант має право вимагати, а принципал зобов`язаний, у визначений гарантом строк сформувати грошове покриття у сумі, передбаченій умовами цього Договору та на рахунок, вказаний гарантом (підп. 4.2.1); письмово повідомити гаранта про виявлені невідповідності у вимозі та у доданих до вимоги на оплату документах умовам Гарантії. При цьому, за наявності такого повідомлення, гарант приймає його до уваги, проте самостійно визначає відповідність вимоги умовам Гарантії, виходячи із власних суджень (підп. 4.2.2).

Відповідно до п. 4.3 Договору у випадку отримання гарантом вимоги на оплату по Гарантії (разом з копіями документів, якими вона супроводжувалась, якщо подання таких документів передбачено умовами Гарантії), за умови набрання Гарантією чинності згідно з п. 2.1 Договору та її відповідності за формальними ознаками умовам Гарантії, гарант протягом 5 (п`яти) робочих днів після надходження такої вимоги, якщо інше не визначено умовами Гарантії, здійснює виконання своїх зобов`язань за Гарантією шляхом сплати згідно з умовами Гарантії суми, визначеної у вимозі, але в будь-якому разі не більше ніж сума взятих гарантом зобов`язань за Гарантією (з врахуванням раніше здійсненних платежів за Гарантією, якщо вони мали місце). Передбачені цим пунктом Договору дії виконуються гарантом незалежно від своєчасності виконання принципалом зобов`язань, визначених п. 4.2 цього Договору. Принципал усвідомлює та звільняє гаранта від відповідальності за будь-які наслідки виконання гарантом цього пункту Договору до отримання від принципала коштів та інформації, передбачених п. 4.2 цього Договору.

У пункті 4.4 Договору сторони погодили, що сплата коштів за Гарантією здійснюється гарантом шляхом списання коштів з рахунку покриття, а у випадку відсутності/недостатності грошового покриття, гарант має право здійснити таку сплату шляхом договірного списання коштів з поточних рахунків принципала згідно з п. 4.8 цього Договору або за рахунок власних коштів гаранта. День здійснення гарантом сплати коштів за гарантією за рахунок власних коштів вважається днем надання гарантом кредиту принципалу (грошових коштів у тимчасове користування на умовах строковості, платності та повернення). Відповідно, принципал, вважається таким, що отримав кредитні кошти (далі - кредит) у валюті та сумі відповідно до валюти та розміру сплачених гарантом коштів за Гарантією, і зобов`язується здійснити його повернення гаранту не пізніше 3 (третього) робочого дня з моменту виконання гарантом зобов`язань по Гарантії (підп. 4.4.1); у разі надання принципалу кредиту відповідно до п. 4.4.1 цього договору, принципал зобов`язаний сплачувати проценти за користування кредитом за фіксованою процентною ставкою в розмірі 28 % річних. Нарахування та сплата процентів за користування кредитом здійснюється за фактичну кількість днів користування кредитом в періоді (28-29-30-31/365-366). Проценти нараховуються протягом всього строку користування кредитом. При розрахунку процентів враховується день надання та не враховується день погашення кредиту. Сплата процентів за користування кредитом здійснюється щомісячно, не пізніше 5 (п`ятого) числа місяця, наступного за місяцем, за який нараховані проценти, а також в день повернення заборгованості за кредитом в повній сумі.

Згідно з п. 9.1 Договір набуває чинності з дати підписання його уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін та діє до повного виконання сторонами прийнятих на себе зобов`язань.

Як зазначає позивач, на виконання умов Договору та Заяви відповідача, ним було видано Гарантію виконання № 3281-20/В1 від 29.10.2020 (далі - Гарантія), за якою бенефіціаром є Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Південно-Західна залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця".

За умовами Гарантії позивач, як гарант, взяв на себе безумовні та безвідкличні зобов`язання виплатити бенефіціару повну суму (гарантована сума) в розмірі 198 876,60 грн протягом п`яти банківських днів з моменту отримання від бенефіціара оригіналу належно оформленої першої письмової вимоги, яка буде містити твердження, що відповідач (принципал) частково або повністю не виконав своїх зобов`язань за договором, із зазначенням суті невиконаних принципалом зобов`язань та суми, яку бенефіціар вимагає сплатити.

За твердженнями позивача, 01.02.2021 ним було отримано вимогу бенефіціара №Еч-1-1/46 від 28.01.2021 про сплату грошових коштів у сумі 198 876,60 грн, в якій бенефіціар повідомив гаранта, що у визначений договором строк принципал виконав роботи лише частково вартістю 3 682 537,05 грн.

Листом № 288 від 02.02.2021 позивач повідомив відповідача про отримання ним вимоги бенефіціара про необхідність сплати гарантійної суми та для забезпечення компенсації вказаної суми просив перерахувати на зазначений у листі рахунок грошові кошти в сумі 198 876,60 грн протягом 3 (трьох) банківських днів з дня направлення цього листа.

Як зазначає позивач, у порушення умов Договору, відповідач не здійснив оплату гарантійної суми, проте у листі № 09-1/02/20 від 09.02.2021 відповідач не заперечував проти виконання своїх зобов`язань за Договором та просив позивача розглянути можливість реструктуризації заборгованості, що виникла внаслідок пред`явлення АТ "Українська залізниця" вимоги № Еч-1-1/46 від 28.01.2021 до 31.08.2021.

За твердженнями позивача, 09.02.2021 на вимогу бенефіціара ним було виплачену гарантійну суму - 198 876,60 грн.

Листом вих. № 389 від 10.02.2021 позивач повторно звернувся до відповідача з вимогою про сплату суми кредиту - 198 876,60 грн, а також відсотків у розмірі 152,56 грн.

12.02.2021 між позивачем та відповідачем було укладено Договір про внесення змін №1 до Договору про надання банківської гарантії № 3281-20/В1 від 27.10.2020 (далі - Договір про внесення змін), відповідно до пункту 1 якого сторони погодили внести зміни до Договору та викласти підпункт 4.4.1 пункту 4.4 Розділу 4 "Порядок виконання платежу за гарантією" Договору в наступній редакції: " 4.4.1 День здійснення гарантом сплати коштів за гарантією за рахунок власних коштів вважається днем надання гарантом кредиту принципалу (грошових коштів у тимчасове користування на умовах строковості, платності та повернення). Відповідно, принципал, вважається таким, що отримав кредитні кошти (далі - кредит) у валюті та сумі відповідно до валюти та розміру сплачених гарантом коштів за гарантією, що складає 198 876,60 грн, і зобов`язується здійснити його повернення гаранту не пізніше 6 (шести) календарних місяців з моменту виконання гарантом зобов`язань по Гарантії, але не пізніше ніж до 31.08.2021 включно. Принципал зобов`язується погашати кредит щомісячно не пізніше останнього робочого дня поточного місяця, починаючи з березня 2021 року в сумі не менше 33 146,10 грн та в повному обсязі погасити кредит не пізніше дати, вказаної в п. 4.4.1 цього Договору".

Як зазначає позивач, оскільки станом на 16.04.2021 відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання в частині повернення грошових коштів у сумі 33 146,10 грн у строк до 31.03.2021, ним було направлено на адресу відповідача Вимогу про сплату коштів № 1229 від 20.04.2021, в якій він вимагав терміново погасити прострочену заборгованість за Договором (з урахуванням Договору про внесення змін) у загальному розмірі 209 181,14 грн, в тому числі заборгованість за кредитом, прострочену заборгованість за кредитом, а також нараховані відсотки та пеню, проте вказана вимога була залишена відповідачем без задоволення.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за Договором (з урахуванням Договору про внесення змін), позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою про стягнення з відповідача заборгованості в загальному розмірі 213 509,99 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 132 584,40 грн, прострочена заборгованість за кредитом - 66 292,20 грн, проценти - 1 118,82 грн, прострочена заборгованість за процентами - 12 764,48 грн, пеня за кредитом - 599,37 грн та пеня за процентами - 150,72 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.08.2021 у справі № 910/8739/21 позов задоволено та стягнуто з відповідача на користь позивача вищезазначену заборгованість, а також здійснено розподіл судових витрат.

Враховуючи ту обставину, що судовим рішенням у вказаній справі було стягнуто з відповідача заборгованість за Договором (з урахуванням Договору про внесення змін) станом на 11.05.2021, позивач звернувся до суду з цим позовом та просить стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 31 371,79 грн.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наступне.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною першою статті 546 Цивільного кодексу України передбачено, що гарантія є одним із способів забезпечення виконання зобов`язання.

Статтями 560, 561 Цивільного кодексу України унормовано, що за гарантією банк, інша фінансова установа, страхова організація (гарант) гарантує перед кредитором (бенефіціаром) виконання боржником (принципалом) свого обов`язку. Гарант відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Гарантія діє протягом строку, на який вона видана. Гарантія є чинною від дня її видачі, якщо в ній не встановлено інше. Гарантія не може бути відкликана гарантом, якщо в ній не встановлено інше.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 Господарського кодексу України гарантія є специфічним засобом забезпечення виконання господарських зобов`язань шляхом письмового підтвердження (гарантійного листа) банком, іншою кредитною установою, страховою організацією (банківська гарантія) про задоволення вимог управненої сторони у розмірі повної грошової суми, зазначеної у письмовому підтвердженні, якщо третя особа (зобов`язана сторона) не виконає вказане у ньому певне зобов`язання, або настануть інші умови, передбачені у відповідному підтвердженні.

Статтею 562 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання гаранта перед кредитором не залежить від основного зобов`язання (його припинення або недійсності), зокрема і тоді, коли в гарантії міститься посилання на основне зобов`язання.

За змістом частин 1 - 4 статті 563 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією, гарант зобов`язаний сплатити кредиторові грошову суму відповідно до умов гарантії. Вимога кредитора до гаранта про сплату грошової суми відповідно до виданої ним гарантії пред`являється у письмовій формі. До вимоги додаються документи, вказані в гарантії. У вимозі до гаранта або у доданих до неї документах кредитор повинен вказати, у чому полягає порушення боржником основного зобов`язання, забезпеченого гарантією. Кредитор може пред`явити вимогу до гаранта у межах строку, встановленого у гарантії, на який її видано.

Згідно з частинами 1, 2 статті 565 Цивільного кодексу України гарант має право відмовитися від задоволення вимоги кредитора, якщо вимога або додані до неї документи не відповідають умовам гарантії або якщо вони подані гарантові після закінчення строку дії гарантії. Гарант повинен негайно повідомити кредитора про відмову від задоволення його вимоги.

Відповідно до ч. 1 ст. 569 Цивільного кодексу України гарант має право на зворотну вимогу (регрес) до боржника в межах суми, сплаченої ним за гарантією кредиторові, якщо інше не встановлено договором між гарантом і боржником.

Обставини щодо видачі позивачем Гарантії відповідачу, отримання позивачем, як гарантом, вимоги бенефіціара, виплати позивачем гарантійної суми бенефіціару встановлені в судовому рішенні у справі № 910/8739/21.

За приписами ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч. 2 ст. 13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії.

Вказана правова позиція є сталою в судовій практиці і викладена, зокрема, в постановах Верховного Суду від 11.12.2018 у справі № 910/3055/18 та від 13.08.2019 у справі №910/11164/16.

Рішення Господарського суду міста Києва від 18.08.2021 у справі № 910/8739/21 набрало законної сили, відтак вищевказані обставини не потребують доказування при розгляді цієї справи.

Предметом позову в цій справі є вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості за Договором (з урахуванням Договору про внесення змін) в розмірі 31 371,79 грн, яка згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості складається з 21 616,60 грн прострочених відсотків, 8 366,16 грн пені за кредитом та 1 389,03 грн пені за відсотками.

Укладений сторонами Договір (з урахуванням Договору про внесення змін) містить елементи кредитного договору, який підпадає під правове регулювання Глави 71 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частин 1, 2 статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За приписами частин 1, 3 статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно з ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Відповідно до статті 1050 Цивільного кодексу України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Факт прострочення виконання відповідачем зобов`язання з повернення кредитних коштів за Договором (з урахуванням Договору про внесення змін) також встановлено в судовому рішенні у справі № 910/8739/21.

Разом з тим, при розгляді вказаної справи судом було встановлено, що банк, у зв`язку з простроченням відповідачем зобов`язання в частині повернення кредитних коштів у сумі 33 146,00 грн, звернувся до відповідача з вимогою про дострокове повернення всієї суми кредиту, а також сплату відсотків та пені.

Враховуючи ту обставину, що поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 Цивільного кодексу України і охоронна норма частини другої статті 625 Цивільного кодексу України не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 Цивільного кодексу України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Аналогічні висновки щодо застосування ч. 1 ст. 1050 та статі 625 Цивільного кодексу України у їх взаємозв`язку викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц, від 31.10.2018 у справі № 202/4494/16-ц та від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16.

У постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/1238/17 від 23.05.2018 розмежовано поняття "проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами" та "проценти за неправомірне користування чужими грошовими коштами", а отже "проценти за користування кредитом" - це проценти, які нараховуються в межах строку кредиту (позики) визначених в договорі, і такі проценти розуміються як проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами, розмір яких визначається договором або законом, і які сплачуються позичальником та порядок виплати яких урегульований ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1051 Цивільного кодексу України, а "проценти за неправомірне користування чужими грошовими коштами" - це проценти, які нараховуються внаслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання порядок виплати яких урегульований ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, у зв`язку з чим такі проценти можуть бути стягнуті і після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування. При цьому, Велика Палата Верховного Суду наголосила на тому, що у разі сплати процентів за неправомірне користування кредитом, проценти за користування кредитом за той же період часу не сплачуються.

Стосовно доводів позивача про те, що умовами укладеного сторонами Договору передбачено іншу домовленість, яка передбачає нарахування та сплату процентів протягом всього строку користування кредитом, суд зазначає наступне.

У постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 Велика Палата Верховного Суду роз`яснила відмінності у термінах строк договору, строк виконання зобов`язання та виконання зобов`язання. Поняття "строк договору", "строк виконання зобов`язання" та "термін виконання зобов`язання" згідно з приписами Цивільного кодексу України мають різний зміст.

Відповідно до частини першої статті 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ст. 252 Цивільного кодексу України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (ч. 1 ст. 631 Цивільного кодексу України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (ч. 4 ст. 631 Цивільного кодексу України).

Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.

Поняття "строк виконання зобов`язання" і "термін виконання зобов`язання" охарактеризовані у статті 530 Цивільного кодексу України, згідно з ч. 1 якої якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене, строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

Право позичальника правомірно користуватись грошовими коштами кореспондується з його обов`язком здійснювати плату за таке користування. Якщо ж право позичальника на користування чужими грошовими коштами припиняється у зв`язку з настанням строку повернення кредиту, то припиняється і обов`язок сплачувати передбачені договором проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами.

Підставами припинення нарахування відсотків по кредиту з настанням яких припиняється право кредитодавця нараховувати та стягувати проценти за правомірне користування кредитом є сплив визначеного договором строку кредитування або пред`явлення банком до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 Цивільного кодексу України, внаслідок чого право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Враховуючи ту обставину, що банком було пред`явлено до позичальника вимогу про дострокове повернення кредиту, на підставі ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України, позивач втратив право нараховувати відсотки, відповідно до умов Договору і статей 1048 та 1054 Цивільного кодексу України. У цьому випадку позивач має право здійснювати нарахування відсотків на підставі ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

Оскільки судовим рішенням у справі № 910/8739/21 встановлено факт направлення позивачем на адресу відповідача вимоги про дострокове повернення кредиту, що також не заперечується позивачем при розгляді цієї справи, а наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні, доводи позивача щодо правомірності нарахування ним відсотків у відповідності до п. 4.4.2 Договору суд відхиляє як безпідставні, оскільки строк кредитування за Договором змінився.

Під час розгляду справи № 910/8739/21 судом було встановлено правомірність нарахування позивачем, у зв`язку з порушенням відповідачем взятих на себе зобов`язань за Договором (з урахуванням Договору про внесення змін), процентів у розмірі 1 118,82 грн за період з 10.02.2021 по 11.05.2021 і прострочених процентів у розмірі 12 764,48 грн за період з 09.03.2021 по 11.05.2021 та стягнуто їх з відповідача на користь позивача (розрахунок заборгованості відповідача у вказаній справі міститься в матеріалах цієї справи).

У свою чергу, при зверненні до суду з цим позовом, згідно з наданим розрахунком заборгованості відповідача за Договором (з урахуванням Договору про внесення змін) позивачем було повторно нараховано прострочені проценти за користування кредитом у загальному розмірі 26 616,60 грн, починаючи з 09.03.2021 по 28.09.2021, з посиланням на їх оплату не в повному обсязі відповідачем.

Суд погоджується з доводами відповідача стосовно того, що позивачем було повторно зазначено той самий період нарахування процентів за користування кредитом (у частині з 09.03.2021 по 11.05.2021), проте вказані обставини не мають вирішального значення при вирішенні цього спору, оскільки як при розгляді справи № 910/8739/21, так і при розгляді цієї справи судом встановлено, що позивач, на підставі ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України, звернувся до відповідача з вимогою про дострокове повернення кредиту, внаслідок чого право кредитодавця нараховувати передбачені Договором проценти за користування кредитом припинилося, а права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Натомість, вимогу про стягнення з відповідача відсотків за користування грошовими коштами, на підставі ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, позивачем не заявлено.

З огляду на викладене, позовна вимога в частині стягнення з відповідача прострочених процентів у розмірі 26 616,60 грн задоволенню не підлягає, оскільки прострочені проценти за користування кредитом за період з 09.03.2021 по 11.05.2021 були стягнуті з відповідача на користь позивача судовим рішенням у справі № 910/8739/21, яке набрало законної сили, а після звернення з вимогою до відповідача про дострокове повернення кредиту позивач втратив право нараховувати передбачені Договором проценти за користування кредитом.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача пені за кредитом в розмірі 8 366,16 грн та пені за процентами в розмірі 1 389,03 грн суд зазначає наступне.

У разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, не виконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно з частинами 1, 3 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п. 5.2 Договору за порушення принципалом виконання зобов`язань, передбачених пунктами 3.1.2 - 3.1.4 цього Договору, принципал сплачує гаранту пеню в національній валюті України в розмірі 0,2 (нуль цілих дві десятих) процента від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, від несплаченої (несвоєчасно сплаченої) суми за кожен день прострочення платежу, при цьому кількість днів у році приймається рівною фактичній кількості днів у році.

Підпунктом 3.1.3 пункту 3.1 Договору передбачено, що принципал зобов`язаний, враховуючи положення п. 3.5.1 цього Договору, протягом 3 (трьох) робочих днів з моменту виконання гарантом своїх зобов`язань за гарантією та незалежно від отримання повідомлення, задовольнити в повному обсязі зворотну вимогу (регрес) гаранта. У випадку невідшкодування принципалом суми сплаченої гарантом за гарантією у строк, визначений у цьому підпункті Договору, заборгованість вважається простроченою.

Суд встановив, що відповідачем було допущено порушення виконання зобов`язань за Договором, проте, як було вказано вище, позивач скористався своїм правом на пред`явлення вимоги про дострокове повернення кредиту, внаслідок чого право кредитодавця нараховувати обумовлену в договорі неустойку також припинилося.

Аналогічні правові висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №14-10цс18, від 04.07.2018 у справі №14-154цс18 та від 31.10.2018 у справі №202/4494/16-ц, а також постанові Верховного Суду від 16.09.2020 у справі №752/21612/14-ц.

З огляду на викладене, вимоги позивача про стягнення з відповідача пені за кредитом в розмірі 8 366,16 грн та пені за процентами в розмірі 1 389,03 грн також не підлягають задоволенню, оскільки пеню за кредитом за період з 02.04.2021 по 11.05.2021 та пеню за процентами за період з 10.03.2021 по 11.05.2021 було стягнуто з відповідача на користь позивача судовим рішенням у справі № 910/8739/21, а після звернення з вимогою до відповідача про дострокове повернення кредиту позивач втратив право нараховувати обумовлену Договором неустойку.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії").

Зважаючи на викладене, всі інші доводи та міркування сторін судом визнаються такими, що не спростовують вищевказаних висновків суду.

За приписами частин 1 - 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частинами 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Виходячи із заявлених позивачем вимог та наявних у справі доказів, суд не знаходить правових підстав для задоволення позову.

Витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 270,00 грн, відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача, оскільки позов не підлягає задоволенню.

З огляду на ненадання позивачем доказів на підтвердження понесення ним витрат на професійну правничу допомогу адвоката, про які зазначено в попередньому (орієнтовному) розрахунку суми судових витрат, у зв`язку з розглядом цієї справи, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для розподілу вказаних витрат між сторонами.

Керуючись статтями 129, 236, 237, 238, 240, 247, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити.

2. Витрати позивача по сплаті судового збору в розмірі 2 270,00 грн покласти на Акціонерне товариство "Асвіо Банк".

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду в разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи подається у порядку та строк, визначені статтями 254, 256 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 14.02.2022

Суддя О.В. Нечай