ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2022 року Справа № 915/1724/21

м. Миколаїв

За позовом: Обласного комунального підприємства «Миколаївоблтеплоенерго»

(54034, м. Миколаїв, вул. Миколаївська, буд. 5-а; ідентифікаційний код 31319242)

до відповідача: Миколаївської міської ради

(54027, м. Миколаїв, вул. Адміральська, буд. 20; ідентифікаційний код 26565573)

Суддя Ткаченко О.В.

Секретар судового засідання Сулейманова С.М.

Представники:

від позивача: Шапран О.Г., за довіреністю,

від відповідача: представник не з`явився

СУТЬ СПОРУ: про: стягнення 23843,48 грн,

26.11.2021р. Обласне комунальне підприємство «Миколаївоблтеплоенерго» звернулося до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою №3844/33 від 24.11.2021р. (з додатками), в якій просить суд стягнути з відповідача борг за теплову енергію в сумі 21618,17 грн. а також 1480,91 грн. втрат від інфляції та 744,4 грн. 3% річних.

Предметом даного позову виступає майнова вимога позивача, як постачальника теплової енергії, до відповідача, як власника майна (споживача), про стягнення з останнього заборгованості за поставлену теплову енергію, а також відсотків річних та інфляційних втрат, внаслідок порушення відповідачем грошового зобов`язання.

Підставою наряди на підключення/відключення опалення за 2018-2021р.р., договір оренди №7087 від 12.10.2012р., акт приймання-передачі від 12.10.2012р., договір про припинення договору оренди від 26.07.2018р., акт приймання-передавання від 01.08.2018р., технічний паспорт, витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №78287908, рахунки-фактури за теплову енергію, відомості споживання теплової енергії, накази позивача №694 від 30.10.2018р., №744 від 09.11.2018р., №839 від 14.12.2018р., №19 від 17.01.2020р., №144 від 18.03.2020р., №757 від 01.12.2020р.,; застосування норм статей 1, 24 Закону України «Про теплопостачання», статей 1, 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», статей 11, 322, 509, 526, 530, 625 Цивільного кодексу України.

Ухвалою суду від 01.12.2021р. вказану позовну заяву було залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків.

На виконання вимог вказаної ухвали позивачем 20.12.2021р. подано до суду заяву про усунення недоліків.

Ухвалою суду від 18.01.2022р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, судове засідання призначено на 15.02.2022р., визначено відповідачу 5-денний строк від дня отримання даної ухвали для подання до суду заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, встановлено сторонам процесуальні строки для подання до суду заяв по суті

05.01.2022р. від відповідача до суду надійшов відзив на позов, в якому він проти позовних вимог заперечує, просить суд відмовити у задоволенні позову повністю, зазначаючи по-перше, про відсутність будь-яких договірних відносин між позивачем та відповідачем, по-друге, про ненадання позивачем доказів фактичного надання/отримання житлово-комунальних послуг споживачу (відповідачу), по-третє, відповідачем заявлено застосування строку позовної давності щодо стягнення заборгованості за три попередні роки.

17.01.2022р. від позивача до суду надійшла відповідь на відзив, в якій він наполягає на задоволенні позовних вимог, зазначаючи, що спірне нежитлове приміщення в опалювальні періоди 2018-2019р.р., 2019-2020р.р., 2020-2021р.р. було вільне та не передавалось у орендне користування. Власником спірного приміщення по пр.Корабелів, 1/3 є саме Миколаївська міська рада, тому як власник нерухомого майна має оплачувати вартість поставленої позивачем теплової енергії, при цьому обов`язок сплатити вартість теплової енергії випливає з самого факту користування тепловою енергією. Позивач зауважує про те. що строк позовної давності на заявлені грошові вимоги не закінчився, оскільки оплата послуги здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), отже, строк обчислення позовної давності починається з наступного за розрахунковим періодом місяця грудня 2018 року.

01.02.2022р. від відповідача до суду надійшла заява про розгляд справи без участі представника відповідача.

Представник позивача в судовому засіданні підтримує заявлені позовні вимоги, просить суд задовольнити їх в повному обсязі.

В судовому засіданні 15.02.2022р. судом було підписано вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши усі подані у справу докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд встановив наступне.

Метою та предметом діяльності ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» (далі - позивач) як суб`єкта господарської діяльності є постачання теплової енергії споживачам міста Миколаєва.

В опалювальних сезонах 2018 - 2019, 2019 2020, 2020 2021 років позивач здійснював постачання теплової енергії до нежитлового приміщення площею 47,8 кв.м, яке розташоване за адресою: м. Миколаїв, проспект Корабелів 1/3, що підтверджується відповідними наказами та нарядами на підключення до централізованої системи опалення та нарядами на відключення від централізованої системи опалення (а.с. 4-9).

Територіальна громада міста Миколаєва в особі Миколаївської міської ради є власником зазначених нежитлових приміщень, якими раніше користувались установи та організації згідно договорів оренди комунального майна.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з 12.12.2016р. нежитлові приміщення за адресою проспект Корабелів, буд.1/3 за літ.А площею 47,8 кв.м належать Миколаївській міській раді на праві комунальної власності (а.с. 17).

12.10.2012р. за №7087 між Управлінням з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради, як орендодавцем, та ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі керуючого ТВБВ №10014/060 філії Миколаївського обласного управління, як орендарем, був укладений договір оренди нерухомого або індивідуально визначеного майна, що належить до комунальної власності, відповідно до умов якого орендодавець передав, а орендар прийняв у строкове платне користування окреме індивідуально визначене майно: 1) нежитлове приміщення (будівля, споруда) площею 30,0 кв.м, розміщене за адресою м.Миколаїв, пр.Корабелів, 1, на поверху 1 та 2) нежитлове приміщення площею 17,7 кв.м, розміщене за адресою м.Миколаїв, пр.Корабелів, 1 на поверху 1 з метою використання відділення ощадбанку ТВБВ №10014/063 (п.1.1 договору).

В подальшому, 26.07.2018р. між Управлінням комунального майна Миколаївської міської ради (правонаступник орендодавця) та ПАТ «Державний ощадний банк України» був укладений договір про припинення договору оренди №7087 від 12.10.2012р.

Факт передачі вказаного нерухомого майна орендарем орендодавцю підтверджується актом приймання-передавання нежитлового приміщення від 01.08.2018р. (а.с.14).

За таких обставин, з 01.08.2018р. вказані нежитлові приміщення були вільними.

Позивач звертався до відповідача з пропозиціями укласти договір купівлі-продажу теплової енергії (листи від 23.05.2019р. №1688/25, від 23.01.2020р. №209/25, лист від 18.02.2020р. №423/30-25, від 13.03.3030р. №731/25, від 26.04.2021р. №1375/25) (а.с.20-24, 31), однак наразі відповідач договори не підписав, тому фактично договірні відносини між позивачем та відповідачем щодо постачання теплової енергії до спірного нежитлового приміщення відсутні.

Матеріали справи свідчать, та відповідачем не спростовано, що в період з 2018 року по 2021 року спірне нежитлове приміщення не перебувало у користуванні за договором оренди та було вільним, отже, у вказаний період перебувало на утриманні Миколаївської міської ради.

У зв`язку з цим, позивач направляв відповідачу рахунки на оплату вартості в т.ч. поставленої по спірному об`єкту відповідача, теплової енергії за опалювальні періоди 2018-2019р.р., 2019-2020р.р., 2020-2021р.р. (а.с.18-31) на загальну суму 21618,17 грн.

Вказані листи з рахунками та договорами відповідач отримував, що підтверджується копіями відповідних повідомлень про вручення поштового відправлення (а.с.18-31).

Доказів оплати відповідачем зазначених рахунків суду не надано.

Предметом спору у даній справі є вимога позивача стягнути з відповідача заборгованість за спожиту теплову енергію за період з листопада 2018 року по квітень 2021 року включно на загальну суму 21618,17 грн.

Відповідно до ст. 322 Цивільного кодексу України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є:

1) договори та інші правочини;

2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності;

3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі;

4) інші юридичні факти.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про теплопостачання», балансоутримувач (будинку, групи будинків, житлового комплексу) - власник відповідного майна або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно і уклала договір купівлі-продажу теплової енергії з теплогенеруючою або теплопостачальною організацією, а також договори на надання житлово-комунальних послуг з кінцевими споживачами.

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про теплопостачання», одним з обов`язків споживача теплової енергії є своєчасне укладання договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії.

Відповідно до ч. 4 ст. 19 Закону України «Про теплопостачання», теплогенеруюча організація має право постачати вироблену теплову енергію безпосередньо споживачу згідно з договором купівлі-продажу теплової енергії.

Статтею 25 Закону України «Про теплопостачання» передбачено обов`язок споживача на своєчасне укладення договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії.

Згідно з ч. 2 ст. 275 Господарського кодексу України, відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається.

Зазначені положення кореспондуються з пунктами 4, 14 Правил користування тепловою енергією, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007р. № 1198 (далі Правила), якими передбачено, що користування тепловою енергією допускається лише на підставі договору купівлі-продажу теплової енергії, споживач зобов`язаний до початку подачі теплоносія до системи теплоспоживання укласти з теплопостачальною організацією такий договір.

Відповідно до п. 3 Правил, споживач теплової енергії фізична особа, яка є власником будівлі або суб`єктом підприємницької діяльності, чи юридична особа, яка використовує теплову енергію відповідно до договору.

Згідно із ст. 1 Закону України «Про теплопостачання», споживач теплової енергії - це фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору.

Судом встановлено, що між сторонами не укладався договір на постачання теплової енергії на потреби опалення нежитлових приміщень за адресою: м. Миколаїв, проспект Корабелів 1/3.

Однак, з аналізу положень Правил, зокрема пункту 44, вбачається, що термін «споживач» застосовується в значно ширшому значенні, оскільки він також розповсюджується і на осіб, які використовують теплову енергію без укладення договору на теплопостачання.

Частиною 6 ст. 19 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Згідно зі статтею 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Тобто відсутність між сторонами договору не може слугувати підставою для звільнення споживача від оплати отриманих послуг.

Відповідна правова позиція сформульована у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, у постановах Верховного Суду від 10.05.2018 у справі № 922/2790/17, від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц (провадження № 61-11107св18) та від 13 листопада 2019 року у справі № 686/14833/15-ц (провадження № 61-26205св18).

Відсутність договору про постачання теплової енергії при підтвердженні факту її постачання обставинами справи не звільняє осіб, які використовують теплову енергію без укладення договору на теплопостачання від обов`язку оплати за фактично спожиту теплову енергію.

Так, позов про стягнення вартості теплової енергії підлягає задоволенню, якщо підтверджено, що між сторонами склалися фактичні договірні відносини. Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 10.05.2018 у справі № 922/2790/17 та постанові від 21.05.2019 року у справі № 922/4239/16.

Як вбачається з матеріалів справи, в опалювальні сезони 2018-2019, 2019-2020 та 2020-2021 роки позивач здійснював постачання теплової енергії до нежитлового приміщення, яке розташоване за адресою: м. Миколаїв, проспект Корабельний, 1/3, що підтверджується наявними в матеріалах справи нарядами на підключення до централізованої системи опалення та відключення від централізованої системи опалення.

Факт постачання теплової енергії підтверджується також наявними в матеріалах справи відомостями щодо споживання теплової енергії по вузлу обліку 601612.01 в опалювальні сезони 2018-2019, 2019-2020 та 2020-2021 роки (а.с.32-49).

Таким чином, позивачем доведено, що за період опалювальних сезонів 2018-2019, 2019-2020 та 2020-2021 років включно позивач поставив відповідачу теплову енергію на суму 21618,17 грн.

В матеріалах справи відсутні докази того, що нежитлові приміщення за адресою: м. Миколаїв, проспект Корабелів, 1/3, відключені від внутрібудинкової системи теплопостачання, отже цим спростовуються заперечення відповідача щодо недоведеності факту споживання теплової енергії.

Відповідачем контррозрахунку вартості поставленої позивачем енергії у спірний період не надано, доводів позивача щодо визначення розміру теплового навантаження пропорційно займаної площі приміщень від загальної площі та загального теплоспоживання будинку - не заперечено, а отже позовних вимог не спростовано.

Станом на день розгляду справи суду не подано доказів оплати заборгованості в розмірі 21618,17 грн, строк оплати якої настав, як і не спростовано факту наявності вказаної заборгованості.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги Обласного комунального підприємства «Миколаївоблтеплоенерго» в частині стягнення з Миколаївської міської ради основного боргу за теплову енергію в сумі 21618,17 грн є обґрунтованими, матеріалами справи підтверджені та підлягають задоволенню в повному обсязі.

У відзиві відповідача містить заява про застосування до позовних вимог, відповідно до ч.1 ст. 157 Цивільного кодексу України, загального строку позовної давності.

Відповідно до п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» №10 від 29.05.2013р. законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Відтак її може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання, письмового чи усного. В останньому випадку воно обов`язково має бути зазначене в протоколі судового засідання; господарський суд може також запропонувати відповідачеві викласти таку заяву в письмовій формі та долучити її до матеріалів справи.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (постанова ВП ВС від 29.05.2019р. по справі № 367/2022/15-ц; постанова ВП ВС від 14.11.2018р. по справі № 183/1617/16).

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі ст. 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч. 5 ст. 267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ст. 253 Цивільного кодексу України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до п. 11 Постанови КМУ від 21.07.2005р. № 630, розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк.

Отже, строк обчислення позовної давності для оплати послуг починається з наступного за розрахунковим періодом (місяцем), тобто з грудня 2018 року.

Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення вартості спожитої теплової енергії за період з листопада 2018 по грудень 2019 включно заявлені позивачем в межах загального строку позовної давності.

Враховуючи викладене, суд не вбачає підстав для застосування позовної давності.

Окрім суми основного боргу позивач на підставі норм ст. 625 Цивільного кодексу України нарахував та просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати у загальній сумі 1480,91 грн. за загальний період з листопада 2018 року по березень 2021 року а також 3% річних у загальній сумі 744,4 грн. за загальний період з 05.11.2018р. по 12.04.2021р.

Суд перевірив надані позивачем розрахунки інфляційних втрат та 3% річних та встановив, що вони виконані арифметично вірно.

Відповідач не спростував надані позивачем розрахунки та не надав своїх контррозрахунків.

З огляду на вищезазначене, приймаючи до уваги встановлені судом обставини, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі, з покладенням судових витрат на відповідача в порядку ст.129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 76-79, 86, 129, 219, 220, 233, 238, 240, 241, 248, 252 ГПК України, господарський суд

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Стягнути з Миколаївської міської ради (54027, м. Миколаїв, вул. Адміральська, буд. 20; ідентифікаційний код 26565573) на користь Обласного комунального підприємства «Миколаївоблтеплоенерго» (54034, м. Миколаїв, вул. Миколаївська, буд. 5-а; ідентифікаційний код 31319242) основний борг за теплову енергію в сумі 21618,17 грн., втрати від інфляції в сумі 1480,91 грн., 3% річних в сумі 744,4 грн. а також 2270,0 грн. судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення двадцятиденного строку з дати складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржене в порядку та у строки, визначені статтею 256 і підпунктом 17.5 пункту 17 Розділу ХІ «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складений та підписаний 17.02.2022р.

Суддя О.В. Ткаченко