РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

09.02.2022Справа № 910/15666/21
Господарський суд міста Києва у складі судді І.О. Андреїшиної, розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін господарську справу

За позовом Приватного акціонерного товариства "Ватутінський комбінат вогнетривів" (20254, Черкаська обл., м. Ватутіне, вул. Індустріальна, 11, )

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Терра мінералз" (03148, м. Київ, вул. Сім`ї Сосніних, 3, )

про стягнення 236 600,00 грн,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватного акціонерного товариства "Ватутінський комбінат вогнетривів" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Терра мінералз" про стягнення заборгованості за договором № 461/17 від 24.11.2017 на виконання проектних робіт у розмірі 176 400,00 грн, з яких: 168 000,00 грн основного боргу та 8 400,00 грн штрафу; та за договором № 10/04/18/323/18 від 22.06.2018 про надання послуг у розмірі 60 200,00 грн, з яких: 51 600,00 грн основного боргу та 8 600,00 грн штрафу.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 30.09.2021 залишив позов без руху, надав строк для усунення недоліків позову у встановлений спосіб.

23.10.2021 до суду від позивача засобами поштового зв`язку надійшли матеріали на виконання вимог ухвали суду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.10.2021 відкрито провадження у справі та постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Згідно з повідомленням про вручення поштового відправлення, ухвала суду від 26.10.2021 була надіслана позивачу та відповідачу на адреси, зазначені у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, та вручена позивачу - 05.11.2021.

Поштове відправлення з ухвалою суду про відкриття провадження у даній справі не було вручене відповідачу та було повернуте до суду 08.12.2021 року з відміткою у довідці відділення поштового зв`язку на відповідному конверті "за закінченням терміну зберігання".

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 3 Закону України "Про доступ до судових рішень" для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Враховуючи наведені положення, господарський суд зазначає, що сторони не були позбавлені права та можливості самостійно ознайомитись з ухвалою суду, в якій зазначено відомості щодо його провадження, яке є у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Проте Товариство з обмеженою відповідальністю "Терра мінералз" у визначений судом строк відзив на позовну заяву не подало, будь-яких заяв чи клопотань на адресу суду не направило.

Відповідно до частини другої статті 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у главі 10 розділу ІІІ Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч. 8 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву (ч. 2 ст. 161 Господарського процесуального кодексу України).

Судом, також враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України №1-5/45 від 25 січня 2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

24 листопада 2017 року між Приватним акціонерним товариством "Ватутінський комбінат вогнетривів" (далі -позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Терра мінералз" (далі - відповідач) було укладено договір на виконання проектних робіт № 461/17, відповідно до умов якого виконавець зобов`язався виконати супровід в оформленні проекту землеустрою по відведенню земельної ділянки, площею 1,6868 га, землі лісогосподарського призначення для розробки Мурзинського родовища каоліну з виконанням наступних робіт:

- подати матеріали проекту землеустрою для проведення експертизи;

- отримати позитивний висновок обов`язкової державної експертизи документації по землеустрою (п. 1.1. договору).

Відповідно до п.2.1 договору загальна вартість робіт за договором складає 168 000,00 грн, в тому числі ПДВ.

Згідно з п. 3.1. договору дані роботи повинні бути виконані в наступні строки:

- подати матеріали проекту землеустрою для проведення експертизи - до 10.12.2017;

- отримати позитивний висновок обов`язкової державної експертизи документації по землеустрою - до 31.12.2017.

Пунктом 5.2. договору на виконання проектних робіт № 461/17 від 24 листопада 2017 року передбачено, що виконавець за порушення строків виконання робіт сплачує на рахунок замовника штраф, у розмірі 0,1 % від вартості договору за кожен день прострочення, але не більше, ніж 5% від вартості договору.

У зв`язку з тим, що строки виконання робіт за даним договором затяглись, 01.08.2018 між позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду №2 до договору на виконання проектних робіт № 461/17 від 24 листопада 2017 року.

Відповідно до п.2.2. додаткової угоди №2 від 01.08.2018 до договору на виконання проектних робіт № 461/17 замовник сплачує виконавцю аванс в розмірі 30% від суми робіт, що становить 50 400,00 грн, протягом 5 банківських днів після підписання договору та до початку робіт.

Згідно з п. 2.3. додаткової угоди №2 від 01.08.2018 до договору на виконання проектних робіт № 461/17 замовник сплачує виконавцю остаточний платіж у розмірі 70% від вартості робіт, що становить 117 600,00 грн, протягом 5 банківських днів після підтвердження передачі пакету документів на державну обов`язкову експертизу землеустрою.

07.12.2017 позивачем сплачено відповідачу аванс у розмірі 30% від суми робіт, що становить 50400, 00 грн, що підтверджується платіжним дорученням №3811 від 07.12.2017.

07.12.2017 позивачем сплачено відповідачу остаточний платіж у розмірі 70% від вартості робіт, що становить 117 600,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням №1833 від 17.08.2018.

Позивач у позовній заяві зазначає, що неодноразово звертався до відповідача з вимогою про повернення грошових коштів за договором на виконання проектних робіт № 461/17, зокрема, з листами №266 від 19.02.2019, № 244 від 06.03.2020, №250 від 18.03.2021.

За твердженнями позивача розмір заборгованості відповідача перед позивачем згідно договору на виконання проектних робіт № 461/17 від 24 листопада 2017 року становить 168000,00 грн, у тому числі ПДВ.

Також судом встановлено, що 22 червня 2018 року між Приватним акціонерним товариством "Ватутінський комбінат вогнетривів" (далі - позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Терра мінералз" (далі - відповідач) було укладено договір на надання послуг №10/04/18/323/18, відповідно до умов якого виконавець зобов`язався надати власними силами, засобами та матеріалами послуги по виконанню положень ЗУ «Про оцінку впливу на довкілля», а саме підготувати :

- перелік інформації для реєстрації в Єдиному реєстрі оцінки впливу на довкілля;

- повідомлення про планову діяльність, яка підлягає оцінці впливу на довкілля;

- оплатити та організувати публічні слухання;

- оплатити та отримати всі необхідні висновки НДІ, держорганів і тд., які необхідні для отримання позитивного висновку у відповідних органах;

-виконати звіт про оцінку впливу на довкілля: вирубка лісосмуги в межах Мурзинського місценародження вторинних каолінів та передати його на розгляд у відповідні органи;

- видати замовнику позитивний висновок оцінки впливу на довкілля (п. 1.1. договору).

Відповідно до п.2.1. договору про надання послуг №10/04/18/323/18 строк виконання робіт становить 45 календарних днів з моменту підписання договору та внесення передоплати.

Згідно з п. 3.1. договору загальна сума договору становить 172 000,00 грн.

Відповідно до п. 3.2. договору розрахунки за даним договором здійснюються наступним чином:

- 30% від суми, вказаної в п.3.1 договору замовник сплачує на протязі 5 банківських днів з моменту підписання даного договору та виставлення рахунку виконавцем;

70% від суми, вказаної в п.3.1 договору замовник сплачує після отримання затвердженого «Заключення по оцінці впливу на навколишнє середовище» протягом 5 банківських днів з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі наданих послуг та виставлення рахунку виконавцем.

01.08.2018 позивачем сплачено відповідачу аванс у розмірі 30% від суми робіт, що становить 51600, 00 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 1426 від 01.08.2018.

Пунктом 5.4. договору на надання послуг №10/04/18/323/18 від 22 червня 2018 року передбачено, що досудовий (претензійний) порядок розгляду спорів є обов`язковим для сторін.

З метою досудового врегулювання, позивачем неодноразово були відправлені на адресу відповідача, листи-претензії щодо повернення грошових коштів, що стосувались обох вищезгаданих договорів. Відповідей на відправлені позивачем листи-претензії відповідачем не надавались, деякі з них відповідач навіть не забирав з пошти.

Позивач у позовній заяві зазначає, що розмір заборгованості відповідача перед позивачем згідно договору на надання послуг №10/04/18/323/18 від 22 червня 2018 року становить 51600,00 грн, у тому числі ПДВ.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач зазначає, що відповідачем взяті на себе зобов`язання за даними договорами не виконано, загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем за договором на виконання проектних робіт № 461/17 та за договором на надання послуг №10/04/18/323/18 становить 219 600,00 грн.

Крім того, обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, що відповідач допустив прострочення оплати, у зв`язку з чим має сплатити 5% штрафу у розмірі 8 400,00 грн за договором № 461/17 від 24.11.2017 та 5 % штрафу у розмірі 8 600,00 грн за договором № 10/04/18/323/18 від 22.06.2018.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, з наступних підстав.

Пунктом 1 ст. 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Частиною першою статті 509 Цивільного Кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Положеннями ст. 174 Господарського кодексу України визначено, що господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

За приписами ст. 526 Цивільного кодексу України, які кореспондуються з відповідними приписами ст. 193 Господарського кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Відповідно ч. 2 ст. 317 Господарського кодексу України, загальні умови договорів підряду визначаються відповідно до положень Цивільного кодексу України про договір підряду.

Відповідно до ч. 1 ст. 846 Цивільного кодексу України строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюється у договорі підряду.

Згідно частини першої статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Пунктом 1 статті 837 Цивільного кодексу України визначено, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Статтею 854 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов`язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково. Підрядник має право вимагати виплати йому авансу лише у випадку та в розмірі, встановлених договором.

Частиною 1 статті 846 Цивільного кодексу України передбачено, що строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду.

Судом встановлено, що на виконання своїх зобов`язань за договором на виконання проектних робіт № 461/17 від 24 листопада 2017 року позивачем було перераховано відповідачеві загалом 168 000,00 грн, що підтверджується платіжними дорученнями №3811 від 07.12.2017 та № 1833 від 17.08.2018.

Крім того, судом встановлено, що на виконання своїх зобов`язань за договором договору на надання послуг №10/04/18/323/18 позивачем було перераховано відповідачеві 51600, 00 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 1426 від 01.08.2018.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Проте, доказів виконання робіт за договором на виконання проектних робіт № 461/17 від 24 листопада 2017 та за договором на надання послуг №10/04/18/323/18, чи їх початок, суду не надано.

В той же час, суд зазначає, що частина 2 статті 849 ЦК України встановлює, що якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим, замовник має право відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків.

Відповідно до ч. 3 ст. 849 ЦК України, якщо під час виконання роботи стане очевидним, що вона не буде виконана належним чином, замовник має право призначити підрядникові строк для усунення недоліків, а в разі невиконання підрядником цієї вимоги - відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків або доручити виправлення роботи іншій особі за рахунок підрядника.

Згідно зі ст. 5 Господарського процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Юридичний аналіз статей 837, частин 2, 4 статті 849 ЦК України дозволяє зробити висновок про те, що договір підряду є одним з цивільно-правових договорів, який має власне правове регулювання умов його укладення та визначає особливості захисту сторонами такого договору своїх прав та інтересів у процесі його виконання. Зокрема, замовник має право відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків, якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим або замовник має право у будь-який час до закінчення роботи відмовитися від договору підряду, виплативши підрядникові плату за виконану частину роботи та відшкодувавши йому збитки, завдані розірванням договору.

Отже, за наявності такого чіткого законодавчого регулювання, до договору підряду не можуть застосовуватися положення інших договорів, зокрема, договору купівлі продажу на предмет можливостей повернення передоплати за договором купівлі-продажу згідно із статтею 693 ЦК України, якщо умовами укладеного договору сторони не передбачили іншого.

Таким чином, якщо спеціальними нормами законодавства передбачено певні способи захисту прав та інтересів сторін договору підряду, однак одна із сторін обрала предметом спору таку вимогу, яка не відповідає способам захисту прав та інтересів сторін за договором підряду, визначеним законодавством та не передбаченим умовами укладеного договору підряду, суд не вправі за власною ініціативою вжити інших способів захисту, оскільки це матиме наслідком втручання суду в предмет та підстави позову, їх зміну за рішенням суду, а не сторони договору.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 20.06.2019 у справі № 922/2982/18.

В даному випадку предметом спору є визначена позивачем вимога про стягнення 219 600,00 грн, як заборгованості за договором на виконання проектних робіт № 461/17 та за договором на надання послуг №10/04/18/323/18, яка за своєю правовою природою є попередньою оплатою за виконання робіт.

Підставою позову позивачем визначено неналежне (з порушенням строків згідно договору) виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором на виконання проектних робіт № 461/17 та за договором на надання послуг №10/04/18/323/18, а правовою складовою підстав позову є посилання позивача на порушення статей 525, 526, 530, 610 ЦК України, статті 193 ГК України.

Як встановлено судом вище, укладені між сторонами договори за своєю правовою природою є договорами підряду, і сторони погодили усі істотні умови таких договорів, зокрема, предмет, ціну, строк виконання робіт та строк дії договору (моменту його підписання уповноваженими представниками сторін і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань).

Положеннями ЦК України про підряд не передбачено право замовника вимагати повернення авансового платежу, що фактично є попередньою оплатою, у разі невиконання або несвоєчасного виконання підрядником робіт.

Таким чином, суд зазначає, що у даному випадку, обраний позивачем спосіб захисту його майнових прав та інтересів (стягнення невикористаної попередньої оплати) не відповідає способам захисту, передбаченим законодавцем за договором підряду, а умовами договору підряду також не передбачено можливості повернення авансу, якщо підрядником порушено строки виконання робіт.

У спірних правовідносинах законодавцем чітко визначено правові наслідки порушення сторонами зобов`язань за договором підряду відповідно до статті 849 ЦК України, а інших способів захисту прав замовника договором підряду не передбачено.

Суд зазначає, що матеріали справи не містять жодних доказів відмови позивача від спірних договорів підряду.

При цьому необхідно враховувати, що при відсутності в договорі умови про те, що закінчення строку його дії тягне припинення зобов`язань сторін за цим договором, договір вважається чинним до визначеного в ньому моменту закінчення виконання сторонами зобов`язань. При відсутності такої вказівки - момент закінчення зобов`язань визначається суттю самого зобов`язання.

Вказана позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 925/182/17.

Сторонами у договорах чітко встановлено, що в будь-якому разі договори діють до виконання сторонами прийнятих на себе зобов`язань відповідно до умов цих договорів.

Крім того, судом встановлено, що відповідно до п.8.1. договору на виконання проектних робіт № 461/17 замовник може розірвати договір при систематичних порушеннях виконавцем строків виконання робіт. При цьому виконавець зобов`язується повернути суму передоплати за договором та заплатити штраф відповідно до п.5.2. договору.

З урахування встановлених судом обставин, оскільки законодавством про підряд не передбачено право замовника вимагати повернення попередньої оплати, враховуючи обраний позивачем спосіб захисту та нормативно-правове обґрунтування вимог, оскільки позивач не відмовився від договорів підряду, а договори продовжують свою дію в частині виконання сторонами своїх зобов`язань, у суду відсутні правові підстави для стягнення з відповідача 168 000,00 грн за договором на виконання проектних робіт № 461/17 та 51 600,00 грн за договором на надання послуг №10/04/18/323/18.

Вимоги про стягнення штрафу у розмірі 5% в сумі 8 400,00 грн грн за договором № 461/17 від 24.11.2017 та 5 % штрафу у розмірі 8 600,00 грн за договором № 10/04/18/323/18 від 22.06.2018 є похідними від вимог про стягнення 168 000,00 грн за договором на виконання проектних робіт № 461/17 та 51 600,00 грн за договором на надання послуг №10/04/18/323/18, недоведеність яких встановлено судом, з огляду на що так само задоволенню не підлягають.

Згідно із ч.2-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

Надаючи оцінку доводам учасників судового процесу, судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v. UKRAINE) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.

Відповідно до частини четвертої статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст. 73, 86, 129, 219, 233, 236, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Приватного акціонерного товариства "Ватутінський комбінат вогнетривів" відмовити повністю.

Позивач - Приватне акціонерне товариство "Ватутінський комбінат вогнетривів" (20254, Черкаська обл., м. Ватутіне, вул. Індустріальна, 11, )

Відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Терра мінералз" (03148, м. Київ, вул. Сім`ї Сосніних, 3, )

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене у строки та порядку, встановленому розділом ІV ГПК України.

Повний текст рішення складено 08.02.2022

Суддя І.О. Андреїшина