ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.02.2022 року м.Дніпро Справа № 904/6923/21

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Іванова О.Г. (доповідач),

суддів: Дарміна М.О., Березкіної О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без виклику (повідомлення) сторін апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Телесистеми України" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 22.10.2021, ухвалене суддею Золотарьової Я.С., м. Дніпро, повний текст якого підписаний 22.10.2021, у справі №904/6923/21

за позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях, м. Дніпро

до Приватного акціонерного товариства "Телесистеми України", м. Київ

про стягнення неустойки у розмірі 31 052,72 грн

ВСТАНОВИВ:

Додатковим рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 22.10.2021 в задоволенні заяви Приватного акціонерного товариства "Телесистеми України" про розподіл судових витрат відмовлено повністю.

Не погодившись із додатковим рішенням суду, до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернулось Приватне акціонерне товариство "Телесистеми України", просить скасувати додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 22.10.2021 у справі № 904/6923/21 та здійснити новий розподіл судових витрат, понесених сторонами під час розгляду справи в суді першої інстанції.

При цьому, скаржник в апеляційній скарзі зазначає, що посилання суду першої інстанції на ч.9 ст.129 ГПК України здійснено без дослідження фактичних обставин справи, оскільки відповідач не допускав порушення умов договору оренди, майно за договором оренди було повернуто позивачу у день припинення дії договору 15.01.2021, про що домовились сторони і зазначено у акті повернення з оренди нерухомого/іншого окремого індивідуально визначеного майна, що належить до державної власності. Вважає, що неможливо допустити порушення обов"язку/вимоги без існування самого обов"язку вчинити дію в той момент.

Саме вказані обставини і стали підставою подачі апеляційної скарги відповідачем на основне рішення суду у цій справі. Зауважує, що питання розподілу судових витрат у справі нерозривно пов"язане із ухваленим по суті позовних вимог рішенням суду, таким чином, вважає, що розгляд цієї апеляційної скарги, як і вирішення питання про новий розподіл судових витрат, понесених сторонами, має відбуватись одночасно з розглядом апеляційної скарги на основне рішення суду у цій справі.

Позивач, Регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях, відзив на апеляційну скаргу, подану відповідачем на додаткове рішення суду, не надав, правом, передбаченим ст.263 ГПК України, не скористався.

Про надання часу для подачі відзиву повідомлений належним чином, що підтверджується поштовим повідомлення №308.

Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 08.11.2021, апеляційну скаргу відповідача на додаткове рішення суду у справі №904/6923/21 передано колегії суддів у складі: Іванов О.Г. (головуючий, доповідач), Дармін М.О., Березкіна О.В.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 15.11.2021 відкрито апеляційне провадження у справі; з урахуванням суми спору справу вирішено розглядати в порядку письмового провадження, без повідомлення (виклику) сторін, за наявними матеріалами; сторонам наданий строк для подачі відзиву, заяв, клопотань.

Оскільки розгляд апеляційної скарги на додаткове рішення не можливий раніше вирішення питання щодо законності основного рішення у справі, при цьому апеляційне провадження за апеляційною скаргою на основне рішення відкрито пізніше, ніж апеляційне провадження з перегляду додаткового рішення суду, вказана апеляційна скарга розглядається в розумний строк.

Розглянувши доводи апеляційної скарги та заперечень проти неї, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог частин 1, 2, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції встановлені наступні неоспорені обставини справи.

У серпні 2022 року Регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях (далі - позивач) звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства "Телесистеми України" (далі - відповідач), в якій просить суд стягнути 31 052,72 грн. неустойки, нарахованої відповідно до частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням Відповідачем своїх зобов`язань за договором оренди нерухомого майна №12/02-6417-ОД від 16.08.2017 щодо вчасного повернення майна після припинення дії договору.

Ухвалою суду від 04.08.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) учасників за наявними в матеріалах справи документами.

25.08.2021 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якій останній просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі обґрунтовуючи тим, що строк дії договору оренди припинився 15.01.2021, що відображено у акті повернення майна з оренди, відтак, користування майном було правомірним. У відзиві зазначений розмір витрат на правничу допомогу 10000 грн, який є фіксованим, та зазначено, що акт виконаних робіт буде наданий пізніше, після закінчення розгляду справи, в порядку ч.8 ст.129 ГПК України.

У відповідні на відзив, поданій суду 07.09.2021 позивач заперечив і правомірне користування відповідачем майном після припинення дії договору оренди, і, зокрема витрати на правову допомогу відповідача.

В подальшому відповідачем подавалась заява з процесуальних питань щодо дослідження доказів у справі та заперечення на відповідь на відзив.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 04.10.2021 у справі №904/6923/21 позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Телесистеми України" на користь Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях неустойку у розмірі 10 328,23 грн та судовий збір у розмірі 755,01 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

19.10.2021 відповідачем подана суду заява про ухвалення додаткового рішення, о якої додано акт прийняття правничої допомоги від 13.10.2021, одночасно із заявою про визнання поважною причиною пропуску строку для подачі такої заяви та відновлення процесуального строку.

Як вже зазначалось вище, додатковим рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 22.10.2021 в задоволенні заяви Приватного акціонерного товариства "Телесистеми України" про розподіл судових витрат відмовлено повністю.

Зазначений процесуальний документ і є предметом апеляційного оскарження.

Відмовляючи у задоволенні заяви відповідача щодо розподілу судових витрат і покладаючи ці витрати у повному обсязі на відповідача, суд першої інстанції послався на ч.9 ст.129 ГПК України та зазначив, що спір виник внаслідок неправильних дій сторони, зокрема рішенням суду встановлено, що відповідач в порушення умов договору та закону не повернув своєчасно з оренди майно.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, зважаючи на наступне.

За змістом статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Разом із тим, згідно зі статтею 15 Господарського процесуального кодексу України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (стаття 16 Господарського процесуального кодексу України).

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 зазначеного Кодексу).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 Господарського процесуального кодексу України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 Господарського процесуального кодексу України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу;

3) розподіл судових витрат (стаття 129 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно зі статтею 123 зазначеного Кодексу судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частин 1, 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Поняття особи, яка є адвокатом, наводиться в статті 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" № 5076-VI від 05.07.2012, де зазначено, що адвокатом може бути фізична особа, яка має повну вищу юридичну освіту, володіє державною мовою, має стаж роботи в галузі права не менше двох років, склала кваліфікаційний іспит, пройшла стажування (крім випадків, встановлених цим Законом), склала присягу адвоката України та отримала свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю.

Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126 цього Кодексу).

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 цього Кодексу.

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами 5-7, 9 статті 129 зазначеного Кодексу, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу витрат повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічні висновки наведені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.08.2019 у справі N 915/237/18, від 24.10.2019 у справі N 905/1795/18, від 17.09.2020 у справі N 904/3583/19.

Як вбачається з матеріалів справи, 28.08.2018 між Адвокатським об`єднанням Ляхович, Скрицький і Партнери (адвокатське об`єднання) та Приватним акціонерним товариством "Телесистеми України" було укладено договір про надання правничої допомоги (арк.с.83).

Пунктом 1.1 договору встановлено, що клієнт доручає, а адвокатське об`єднання приймає на себе зобов`язання надавати правничу допомогу в обсязі, на умовах та в порядку, визначеному цим договором та відповідним замовленням.

Відповідно до пункту 3.1 договору отримання винагороди адвокатським об`єднанням за надання правничої допомоги відбувається у формі гонорару, що узгоджується сторонами додатково в залежності від складності та обсягу наданої правничої допомоги.

Сторонами було підписано замовлення на надання правничої допомоги від 11.08.2021 (арк.с.84), в якому сторони дійшли згоди, що адвокатське об`єднання зобов`язується надавати клієнту правничу допомогу щодо забезпечення представництва в суді першої інстанції клієнта у справі № 904/6923/21. Гонорар за цим замовленням є фіксованим (визначеним у твердій сумі) та встановлюється в сумі 10 000,00 грн.

На виконання умов договору, адвокатським об`єднанням були надані послуги клієнту на загальну суму 10 000,00 грн, що підтверджується підписаним обома сторонами актом прийняття правничої допомоги від 13.10.2021.

Доказом повноважень адвоката на представництво інтересів відповідача у справі є: довіреність від 15.12.2020 №19, в якій міститься посилання на свідоцтво на право заняття адвокатською діяльністю №1540 від 29.05.2006.

Колегія суддів констатує, що заяву про розподіл судових витрат подано відповідачем з порушенням передбаченого ч.8 ст.129 ГПК України строку, втім, з клопотання про визнання поважними підстав пропуску такого строку та його відновлення.

Відповідно до частини 4 ст.129 Господарського процесуального кодексу України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, з урахуванням часткового задоволення позову, який відбувся на користь позивача на 33,26%, заява відповідача про відшкодування витрат на правничу в сумі 10 000 грн. підлягала б задоволенню на суму 6674.00 грн., решта витрат покладалась би на відповідача.

В той же час, згідно з частиною 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

У постанові від 17.11.2021 по справі №906/201/21 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду зазначив, що суд має застосовувати приписи частини дев`ятої статті 129 ГПК України за наявності одночасно у сукупності таких умов: 1) вирішення судом спору по суті; 2) встановлення судом одного із таких випадків: зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або коли спір виник внаслідок неправильних дій сторони.

Судом першої інстанції питання про розподіл судових витрат (розгляд заяви відповідача) відбувався після вирішення спору по суті заявлених вимог. При цьому судом досліджені обставини справи і встановлено, що спір виник саме внаслідок неправильних дій сторони оскільки відповідач в порушення умов договору та закону не повернув своєчасно з оренди майно, наслідком чого і стало звернення позивача з позовом, предметом якого є неустойка за не повернене вчасно майно.

Не погодившись із рішенням суду у частині стягнення неустойки в розмірі 10 328,23 грн., до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернулось Приватне акціонерне товариство "Телесистеми України", в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, нез"ясування обставин справи і доказів у ній наявних, просить рішення суду в цій частині скасувати, ухвалити нове рішення про відмову в позові у повному обсязі.

Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 14.02.2022 апеляційну скаргу Приватне акціонерне товариство "Телесистеми України" залишено без змін, рішення господарського суду від 04.10.2021 у справі №904/6923/21 залишено без задоволення.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що строк дії договору оренди припинився 15.07.2020, в той час як майно повернуто відповідачем тільки 15.01.2021, внаслідок чого прострочення виконання зобов"язання тривало майже півроку.

Спростовані твердження відповідача (апелянта) стосовно правомірного користування майном, сплати в цей період орендної плати, досягнення домовленості між сторонами про припинення дії договору лише в дату підписання акту повернення майна з оренди (15.01.2021).

Таким чином, доводи суду першої інстанції про виникнення спору внаслідок неправильних дій відповідача підтвердився після перегляду справи в апеляційному порядку.

З огляду на викладене та норми ч.9 ст.129 ГПК України, цілком обґрунтованим і правильним є висновок суду першої інстанції про покладення судових витрат, зокрема на правничу допомогу відповідача, при частковому задоволенні позову в повному обсязі на відповідача.

Відтак, доводи апеляційної скарги, не спростували законних і обґрунтованих висновків суду першої інстанції, наведених в оскаржуваному додатковому рішенні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 275 та статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції при вирішенні даної справи правильно застосував норми матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини сторін, прийняв законне та обґрунтоване рішення, тому у відповідності до ст. 276 ГПК України в задоволенні скарги слід відмовити, а оскаржуване судове рішення слід залишити без змін.

Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги, та те, що судові витрати, зокрема судовий збір, при оскарженні судового акту, постановленого/ухваленого за наслідками розгляду розподілу судових витрат не сплачуються, понесені у зв`язку із апеляційним оскарженням, згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на заявника у скарзі і відшкодуванню не підлягають.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 269, 275, 276, 282-284 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Телесистеми України" на додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 22.10.2021 у справі №904/6923/21 - залишити без задоволення.

Додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 22.10.2021 у справі №904/6923/21 залишити без змін.

Судові витрати Приватного акціонерного товариства "Телесистеми України" за подання апеляційної скарги на додаткове рішення суду покласти на заявника апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 14.02.2022.

Головуючий суддя О.Г. Іванов

Суддя М.О. Дармін

Суддя О.В. Березкіна