ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
______________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" лютого 2022 р. Справа №914/2385/21

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого судді Кордюк Г.Т.

суддів Марка Р.І.

Плотніцького Б.Д.

при секретарі судового засідання Матіїшин Х.В.,

розглянувши апеляційну скаргу Концерну «Містшляхбуд» вих. б/н від 28.12.2021 (вх. №01-05/19/22 від 04.01.2022)

на рішення Господарського суду Львівської області від 18.11.2021 (повне рішення складено 29.11.2021)

у справі №914/2385/21 (суддя Фартушок Т.Б.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Придніпров`я», м. Кривий Ріг

до відповідача Концерн «Містшляхбуд», м. Львів

про стягнення заборгованості 389 885, 87 грн.

за участю представників від :

позивача: не зявився;

відповідача: Маїк І.С.

ВСТАНОВИВ:

05.08.2021 у Господарський суд Львівської області звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «Придністров`я» з позовом до Концерну «Містшляхбуд» про стягнення заборгованості у розмірі 252 909,00 грн., яка виникла внаслідок неналежного виконання відповідачем взятого на себе обов`язку щодо поставки (своєчасно та в повному обсязі) обумовленого сторонами товару (збірного залізобетону), який оплачений позивачем, а також нарахованої з цієї суми: пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ на загальну суму 95 634,24 грн. за період прострочення поставки з 20.07.2019 по 20.07.2021, 3% річних у розмірі 15 195,00 грн. за період прострочення поставки з 20.07.2019 по 20.07.2021 та інфляційних втрат у розмірі 26 147,63грн. за період прострочення поставки з серпня 2019 року по липень 2021 року.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 18.11.2021 у справі №914/2385/21 вищезазначений позов задоволено частково. Присуджено до стягнення з Концерну «Містшляхбуд» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Придніпров`я» 252 909,00 грн. - основного боргу, 436,53 грн. - 3% річних, 252,91 грн. - інфляційних втрат та 3803,98 грн. судового збору. Відмовлено в задоволенні решти позовних вимог про стягнення пені у розмірі 95 634,24 грн., 3% річних у розмірі 14 758,47 грн. та інфляційних втрат на суму 25 894,72 грн.

Встановивши, що відповідач, як постачальник, не довів належними та допустимими доказами факт належного виконання взятих на себе зобов`язань щодо поставки оплаченого позивачем товару, який визначений у договорі поставки, що укладений між сторонами у спрощеній формі, суд дійшов до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідача суми основного боргу в розмірі 252 909,00 грн.

Разом з тим, оскільки договір поставки, який укладений між сторонами у спрощений спосіб, не містить умов (положень) про право замовника нараховувати пеню за прострочення продавцем взятих на себе зобов`язань щодо поставки товару, то місцевий господарський суд, виходячи з передбачених у ст.ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» та ст. 231 Господарського кодексу України, дійшов до висновку, що такі умови сторонами не погоджені, а відтак відсутні правові підстави для нарахування пені, які заявлена позивачем у даному позову на суму 95 634,24 грн.

Окрім того, суд першої інстанції врахував, що договором поставки, який укладений між сторонами у спрощений спосіб, не визначено строк виконання відповідачем, як постачальником, взятого на себе зобов`язання щодо поставки обумовленого сторонами товару, а тому, виходячи з положень ч. 2 ст. 222 Господарського кодексу України та ч. 5 ст. 254 Цивільного кодексу України, дійшов до висновку, що відповідач прострочив грошове зобов`язання щодо повернення суми авансу починаючи з 30.06.2021, а не з 20.07.2019, як стверджував позивач. З огляду на це місцевий господарський суд не знайшов правових підстав для стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 14 758,47 грн. та інфляційних втрат на суму 25 894,72 грн., які нараховані у період з 20.07.2019 до 30.06.2021, однак задоволив решту вимог про стягнення 436,53 грн. - 3% річних, 252,91 грн. - інфляційних втрат, що нараховані з 30.06.2021 по 20.07.2021.

З підстав викладених в апеляційній скарзі, Концерн «Містшляхбуд» оскаржив рішення Господарського суду Львівської області від 18.11.2021 у справі №914/2385/21, просить його скасувати в частині стягнення з відповідача на користь позивача 257 402,42 грн. суми заборгованості та прийняти в цій частині нове рішення, яким відмовити у стягненні цієї суми.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції порушив ст. 86 ГПК України, оскільки не забезпечив всебічного, повного та об`єктивного розгляду справи. Зокрема до апеляційної скарги додає нові докази, які з об`єктивних причин не могли бути подані до суду першої інстанції, однак мають значення для даної справи, а саме: (1)лист №100 від 16.07.2020, який надійшов від ТОВ «Придністров`я», у якому вказано перелік збірних залізобетонних конструкцій, що були поставлені на об`єкт і отримані позивачем; (2)креслення на об`єкт «Капітальний ремонт автомобільної дороги державного значення Т-14-25 Миколаїв-Городок-Жовква-К.Бузька-Бібрка км 0+000 - км 12+000, км 24+500 - км 34+000, Львівська область»; (3)картка рахунку 6811 за 9 місяців 2019 року, де вказано, що відповідачем було реалізовано на користь позивача товар на суму 153 913,43 грн.; (4)докази надсилання копії видаткової накладної №РН-0000103 від 30.08.2019 на електронний поштовий адрес позивача у 2019 та 2020 роках.

При цьому в апеляційній скарзі відповідач пояснює неможливість подання цих доказів у суді першої інстанції тим, що: (1)ці докази виявлені при поданні апеляційної скарги, а до цього вважались втраченими через ремонтні роботи в офісі відповідача та у зв`язку з вимушеним перевезенням документів у інше місце; (2)головний бухгалтер, що працює у Концерні «Містшляхбуд» у період з 30.08.2021 по 08.12.2021 була тимчасово непрацездатна.

Окрім того, 07.02.2022 на адресу Західного апеляційного господарського суду від відповідача надійшли доповнення до апеляційної скарги (вх.№01-04/749/22 від 07.02.2022), які залишаються судом апеляційної інстанції без розгляду та не враховуються при розгляді даної справи, оскільки подані поза межами строку, який визначений ч. 2 ст. 266 ГПК України без обгрунтування причин поважності пропуску цього строку та заявлення відповідного клопотання про його поновлення.

Позивач не скористався своїм правом, наданим ст. 263 ГПК України, відзиву на апеляційну скаргу не подав.

В судове засідання 07.02.2022 з`явився представник відповідача. Представник позивача в судове засідання не з`явився, причин неявки суд не повідомив, хоча належним чином повідомлений про час, дату та місце слухання справи, а тому в силу п. 1 ч. 3 ст. 202 ГПК України суд розглядає справу за його відсутності по наявних у матеріалах справи доказах.

Представник апелянта (відповідач) підтримав доводи та вимоги, які викладені в апеляційній скарзі, просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову повністю. Окрім того, представник відповідача підтримав заявлені ним у апеляційній скарзі клопотання про долучення нових доказів, які не були подані у суді першої інстанції.

Обговоривши заявлене апелянтом клопотання про долучення до матеріалів справи нових доказів, які не були подані до суду першої інстанції, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 3 статті 269 ГПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до висновку щодо застосування статей 80, 269 ГПК України, викладеного Верховним Судом у постанові від 18.06.2020 у справі №909/965/16 єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого процесуальним законом порядку, це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких покладений на учасника справи (у даному випадку - позивача).

З огляду на дані конкретні обставини справи, за яких додаткові докази не були подані позивачем до прийняття оскаржуваного рішення в даній справі, суд апеляційної інстанції доходить до висновку про відсутність визначених частиною 3 статті 269 ГПК України критеріїв для прийняття додаткових доказів ("винятковість випадку" та "причини, що об`єктивно не залежать від особи"), тому доводи скаржника суд вважає необґрунтованими та відхиляє їх, оскільки доказів втрати документів у зв`язку з ремонтом в офісі та переїздом у інше приміщення до клопотання не долучено.

З матеріалів справи вбачається, що відзив на позовну заяву, який датований 25.08.2021, відповідачем подано до суду 26.08.2021 разом з доданими документами. У відзиві на позовну заяву відповідач не зазначає про неможливість подання доказів, які просить долучити до апеляційної скарги. Акти непрацездатності ОСОБА_1 (бухгалтера по сумічництву) свідчать, що вона хворіла починаючи з 30.08.2021, тобто на день подання відзиву на позовну заяву відповідач мав можливість подати додаткові докази, які він вважає знаходились у бухгалтера.

Окрім того, додана до апеляційної скарги картка рахунку 6811 за 9 місяців 2019 року, де вказано, що відповідачем було реалізовано на користь позивача товар на суму 153 913,43 грн., додавалась до відзиву на позовну заяву, а тому відсутні підстави для повторного долучення цього доказу.

Заслухавши представника апелянта, дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи і заперечення, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судом першої інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин вбачається, що предметом позову в даній справі є вимога про стягнення з постачальника (продавця) на користь замовника вартості оплаченого ним товару, який всупереч домовленостей сторін, не був поставлений, а також нараховані з суми вартості товару пеня, 3% річних та інфляційні втрати за період з 20.07.2019 по 20.07.2021.

Позивач стверджує, що досягнувши згоди щодо товару та його ціни, шляхом обміну листами (зокрема рахунком-фактурою №СФ-000025 від 18.07.2019 (а.с.8)), між ним та відповідачем, виникли правовідносини поставки на які поширюються положення законодавства про купівлю-продаж. Вказане також визнається відповідачем, про що зазначено у його першій заяві по суті, а саме відзиві на позовну заяву (а.с.33-34).

Оскільки суд не має обґрунтованих підстав вважати зазначені вище обставини з приводу змісту домовленостей сторін недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом, то в силу ч. 1 ст. 75 ГПК України такі не підлягають доказуванню.

Частиною першою статті 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно приписів ч. 1 ст. 627 ЦК України, ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Волевиявлення учасника правочину згідно частини 3 статті 203 ЦК України має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Умовами пункту 1 статті 638 ЦК визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Статтею 641 ЦК України передбачено, що пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Пунктом 1 статті 640 ЦК України встановлено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

У п. 46 постанови від 01.10.2019 у справі № 909/1294/15 Велика Палата Верховного Суду зазначила, якщо сторони або особа певним чином називають правочин який нею/ними вчиняється, але по суті він відповідає ознакам іншого правочину, мають застосовуватися норми, що регулюють цей останній правочин.

Отже, правова природа договору не залежить від його назви, а визначається з огляду на зміст договору, а тому, оцінюючи відповідність волі сторін та укладеного договору фактичним правовідносинам, суд повинен надати правову оцінку його умовам, правам та обов`язкам сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і певних правових наслідків (аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 07.09.2021 у справі № 911/106/20).

Зміст договору купівлі-продажу повинен відповідати вимогам глави 54 ЦК України. Так, договір купівлі-продажу є оплатним, двосторонньо зобов`язуючим та консенсуальним, основною і визначальною його ознакою є перехід майна у власність покупця. Причому консенсуальність договору купівлі-продажу означає, що він визнається укладеним у момент одержання особою, що направила оферту, акцепту. Сторонами в договорі купівлі-продажу, продавцем і покупцем, виступають всі учасники цивільного обігу - громадяни, юридичні особи та держава. Право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Договір вважається укладеним з моменту досягнення згоди сторін за всіма суттєвими умовами, якими є предмет та ціна. Предметом договору купівлі-продажу, згідно із ст. 656 ЦК України, може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. В останньому випадку про це повинно бути зазначено у договорі. Продавцеві сплачується вартість відчужуваного майна лише у грошовому виразі. Змістом договору купівлі-продажу є взаємні права та обов`язки сторін. Основним обов`язком продавця є передача речі покупцеві, а його правом - вимога до покупця щодо сплати вартості речі (майна). Основним обов`язком покупця є сплата обумовленої ціни, а його правом - вимога до продавця щодо передачі обумовленої договором речі (майна).

Відповідно до ч. 1 ст. 208 ЦК України, правочин між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі.

Частиною 2 ст. 207 ЦК України встановлена спеціальна вимога для письмових правочинів юридичної особи. Вони мають бути підписані особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Письмовою формою вважається таке оформлення правочину, яке забезпечує фіксацію змісту правочину в одному або в кількох документах.

Сторонами не подано суду єдиного документа у вигляді договору купівлі-продажу, який між ними укладався.

Частиною другою статті 184 Господарського кодексу України передбачено, що укладення договору на основі вільного волевиявлення сторін може відбуватися у спрощений спосіб або у формі єдиного документа, з додержанням загального порядку укладення договорів, встановленого статтею 181 цього Кодексу.

Судами встановлено, що відповідачем направлено на адресу позивача рахунок-фактуру №СФ-000025 від 18.07.2019 (а.с.8), який, судом розцінюється як пропозиція укласти договір купівлі-продажу блоків лежнів Л1, Л2 у кількості 7,900 м.куб., загальною вартістю 46 741,67 грн. без ПДВ, перехідних плит ПК-1-4 457*98*31,5 у кількості 25,400 м.куб., загальною вартістю 150 245,84 грн. без ПДВ, та блоків У-1 400*500*1500 у кількості 5,400 м.куб., загальною вартістю 13 770,00 грн. без ПДВ, а загалом - 252 909,00 грн. у т.ч. ПДВ.

Наступного дня після отримання рахунку-фактури №СФ-000025 від 18.07.2019 (а.с.8) позивач здійснив на користь відповідача (постачальник) грошовий переказ на суму, яка зазначена у цьому рахунку в розмірі 252 909,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №43 від 19.07.2019 (а.с.9) у якому в призначенні платежу зазначено: «проплата за матеріал згідно рахунку №СФ-000025 від 18.07.2019 у т.ч. ПДВ».

Статтею 642 ЦК України передбачено, що відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Особа, яка прийняла пропозицію, може відкликати свою відповідь про її прийняття, повідомивши про це особу, яка зробила пропозицію укласти договір, до моменту або в момент одержання нею відповіді про прийняття пропозиції.

Разом з тим, у матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували, що відповідач повернув цю суму грошових коштів позивачу, а також відсутні будь-які докази, які б підтверджували відкликання своєї пропозиції.

З цього приводу суд апеляційної інстанції зазначає, що схвалення правочину може відбутися також і в формі мовчазної згоди, і у вигляді певних поведінкових актів (так званих конклюдентних дій) особи - сторони правочину (наприклад, передача транспортних засобів, зняття їх з обліку із наданням усіх необхідних документів та часткової або повної оплати за спірними договорами).

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №910/1163/17, яка в силу вимог ч. 4 ст. 236 ГПК України врахована апеляційним господарським судом.

Отже, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що внаслідок здійснення позивачем на користь відповідача попередньої оплати за товар зазначений у рахунку-фактурі, сторони у спрощений спосіб дійшли згоди щодо укладення договору поставки на який поширюються положення законодавства про купівлю-продаж, тобто відбулось схвалення запропонованої відповідачем оферти у порядку ст. 642 ЦК України.

Відповідно до ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Авансом є грошова сума, як згідно з умовами договору замовник сплачує наперед в рахунок майбутніх платежів за роботи, що мають пізніше виконані, й не має забезпечувального характеру (аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 16.03.2018 у справі №916/1430/17).

Оскільки зазначена вище проплата здійснена до поставки обумовленого сторонами товару, а судами не встановлено, що така проплата здійснювалась відповідачу у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання, то суд апеляційної інстанції вважає, що за своєю правовою природою цей платіж являється авансом відповідно до ст. 570 ЦК України.

Отже, умовою перерахування авансових коштів є їх перерахування до виконання передачі товару, тобто їх правової природою є попередня оплата (аванс). У випадку, якщо відповідач передає обумовлений сторонами товар, про що сторони складають та підписують двосторонній документи (як-от акт приймання-передачі, видаткова накладна тощо), попередньо перерахована замовником грошова сума (аванс) змінила б свою правову природу та набула статусу оплати за придбання обумовленого сторонами товару.

Таким чином, наявність правових підстав для повернення попередньої оплати (авансу) за договором купівлі-продажу ставиться в залежність до факту непередання постачальником товару в кількості та за ціною, яка обумовлена сторонами в договорі, що укладений у спрощений спосіб.

З`ясування цих обставин входить в предмет доказування у даному спорі.

Відповідно до ст. 526 ЦК України та ст. 193 ГК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином згідно умов договору та актів цивільного законодавства, а при відсутності таких вказівок відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Як унормовано ч. 1 ст. 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що договором, який укладений між сторонами у спрощений спосіб, не визначено строк виконання відповідачем, як постачальником, взятого на себе зобов`язання щодо передачі обумовленого сторонами товару.

З огляду на це у спірних правовідносинах застосуванню підлягаються положення ч. 1 ст. 530 ЦК України за змістом якої у разі якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Метою встановлення договірних строків є визначення сторонами за договором певного періоду в часі, у який мають бути виконані конкретні зобов`язання, визначені договором. Встановлюючи строки виконання зобов`язань в умовах договорів сторони забезпечують стабільність, послідовність та правову певність поведінки учасників договірних відносин, що гарантує справедливість, розумність й добропорядність сторін під час виконання договору.

Водночас, недотримання вищезазначених строків виходить за обумовлені сторонами межі здійснення прав та обов`язків за договором, й надає одній зі сторін, яка його порушує, безпідставну перевагу в цих господарських відносинах, внаслідок чого порушується баланс приватноправових інтересів сторін договору.

Разом з тим, ч. 1 ст. 665 ЦК України передбачено, що у разі відмови продавця передати проданий товар покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу.

Судами встановлено, що у зв`язку з тим, що відповідач, як постачальник, тривалий час не передав позивачу обумовлений товар (з 20.07.2019 по 20.07.2021, тобто протягом двох років), останній звернувся з відповідною претензією №82 від 21.05.2021 (а.с.10) у якій просить повернути перерахований ним аванс у розмірі 252 909,00 грн. Таку поведінку позивача апеляційний господарський суд розцінює як відмову від договору купівлі-продажу, що відповідає приписам ч. 1 ст. 665 ЦК України.

Відповідачем вказану претензію отримано 27.05.2021, що підтверджується витягом інформації відстеження пересилання поштового відправлення на інтернет-порталі АТ Укрпошта (https://track.ukrposhta.ua/tracking_UA.html) за ідентифікатором №079, проте залишено без відповіді та реагування.

Докази повного або часткового задоволення відповідачем претензії позивача від 21.05.2021 за №82 в матеріалах справи відсутні, станом на час вирішення спору по суті учасниками справи суду не заявлені та не подані.

Згідно доводів відповідача видатковою накладною від 30.08.2019 за №РН-0000103 (а.с.35) відповідачем поставлено позивачу збірні залізобетонні конструкції на суму 153 913,43 грн. Вказана видаткова накладна підписана представником відповідача та завірена відтиском печатки юридичної особи відповідача. При цьому, судом першої інстанції правильно зазначено, що підпис позивача на видатковій накладній від 30.08.2019 за №РН-0000103 відсутній.

Окрім того відповідач покликається на картку рахунку №681 за 9 місяців 2019 року (а.с.30) згідно з якою відповідач реалізував на користь позивача товари на загальну суму 153 913,43 грн., а не виконав решту взятих на себе зобов`язань щодо поставки товару на суму 98 995,57 грн.

Тобто цими доказами відповідач стверджує, що ним частково виконано поставку товару на суму 153 913,43 грн., а тому його заборгованість перед позивачем становить 98 995,57 грн., а не 252 909,00 грн., як стверджує позивач.

У пункті 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2021 у справі №904/2104/19 викладено правовий висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Згідно ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", первинними документами є документи, які містять відомості про господарську операцію та підтверджують її здійснення.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 даного Закону, такі акти є підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій та повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

З огляду на це суд першої інстанції обгрунтовано не врахував подані відповідачем докази, оскільки такі не є первинними документами у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а відтак не підтверджують часткове виконання відповідачем своїх обов`язків щодо передачі товару.

Оскільки, відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він передав спірний товар позивачу, місцевий господарський суд дійшов до правильного висновку про наявність правових підстав для повернення авансу.

В силу ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У статті 611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ч. 2 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Таким чином, однією з необхідних умов для встановлення прострочення по виконанню обов`язку відповідача щодо оплати поставленого товару є визначення моменту виникнення конкретного договірного обов`язку, а також розміру грошової суми такого обов`язку.

Судами встановлено, що з моменту укладення між сторонами договору у спрощений спосіб (20.07.2019) і до моменту реалізації позивачем, як покупцем, свого права на відмову від договору купівлі-продажу в порядку ч. 1 ст. 665 ЦК України (21.05.2021), між стронами існували договірні відносини за містом яких відповідач повинен був передати позивачу товар в кількості та за ціною, яка ними обумовлена, однак без визначення строку передачі цього товару. Відтак лише з моменту відмови позивача від договору обов`язок відповідача передати товар змінився на обов`язок повернути сплачений позивачем аванс.

Згідно з ч. 6 ст. 222 Господарського кодексу України претензія розглядається в місячний строк з дня її одержання, якщо інший строк не встановлено цим Кодексом або іншими законодавчими актами. Обгрунтовані вимоги заявника одержувач претензії зобов`язаний задовольнити.

Місцевим господарським судом правильно встановлено, що позивачем у претензії від 21.05.2021 за вих. №82 встановлено відповідачу у відповідності до ч. 6 ст. 222 ГК України місячний строк на добровільне повернення сплачених коштів. Відтак, з врахуванням встановлених обставин, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що прострочення виконання відповідачем зобов`язання з повернення сплаченої суми авансу позивачу, з врахуванням приписів ч. 5 ст. 254 ЦК України, настав 30.06.2021.

У позовній заяві на прострочену суми неповернутого авансу позивачем нараховано 3% річних у розмірі 15 195,00 грн. за період прострочення поставки з 20.07.2019 по 20.07.2021 та інфляційних втрат у розмірі 26 147,63грн. за період прострочення поставки з серпня 2019 року по липень 2021 року.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України, встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 ЦК України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" правовими наслідками порушення грошового зобов`язання, тобто зобов`язання сплатити гроші, є обов`язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Щодо стягнення трьох процентів річних, то сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду 11 листопада 2019 року у справі № 910/15951/18.

Інфляційні нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур`єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з урахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з урахуванням цього місяця.

День фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань.

Оскільки судами встановлено, що відповідач прострочив грошове зобов`язання щодо повернення суми авансу починаючи з 30.06.2021, а не з 20.07.2019, як стверджував позивач, то правильними є висновки суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 14 758,47 грн. та інфляційних втрат на суму 25 894,72 грн., які нараховані у період з 20.07.2019 до 30.06.2021, однак про наявність підстав для стягнення 436,53 грн. - 3% річних, 252,91 грн. - інфляційних втрат, що нараховані з 30.06.2021 по 20.07.2021.

Що стосується позовних вимог про стягнення пені, апеляційний господарський суд зазначає наступне.

Відповідно ч. 1, 2 ст. 20 ГК України, держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб`єктів господарювання та споживачів. Кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом: застосування штрафних санкцій.

Отже, загальна норма ГК України передбачає захист у вигляді застосування штрафних санкцій до суб`єктів які неналежно виконуються зобов`язання.

Згідно з ч.1 ст. 230 ГК України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Частиною 4 статті 231 ГК України визначено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до ч. 6 ст. 231 ГК України, штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

За змістом ч. 1 ст. 199 ГК України, виконання господарських зобов`язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватися передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов`язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу.

Отже, передбачене частиною шостою статті 231 ГК України формування відповідальності за порушення грошових зобов`язань застосовується, якщо інше не узгоджено сторонами в договорі або не передбачено законом.

Судами встановлено, що договір, який укладений між сторонами у спрощений спосіб, не містить умов (положень) про право замовника нараховувати пеню за прострочення продавцем взятих на себе зобов`язань щодо поставки товару, а тому місцевий господарський суд, виходячи з передбачених у ст.ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» та ст. 231 Господарського кодексу України, дійшов до правильного висновку, що такі умови сторонами не погоджені, а відтак відсутні правові підстави для нарахування пені, які заявлена позивачем у даному позову на суму 95 634,24 грн.

Апелянтом не спростовано наведених висновків суду першої інстанції, які тягли б за собою наслідки у вигляді скасування прийнятого судового рішення та не доведено неправильного застосування норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені місцевим господарським судом обставин по справі та його правильні висновки, а тому апеляційна скарга Концерн «Містшляхбуд» підлягає залишенню без задоволення, а рішення місцевого господарського суду - без змін.

Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ч. 1-3 статті 86 ГПК України (в редакції Закону №132-IX від 20.09.2019), суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи залишення апеляційної скарги без задоволення, апеляційний господарський суд дійшов до висновку про покладення на апелянта судового збору в розмірі 5705,98 грн., який сплачений згідно з платіжним дорученням за №1066 від 20.12.2021.

Керуючись ст. ст. 236, 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Концерну «Містшляхбуд» вих. б/н від 28.12.2021 (вх. №01-05/19/22 від 04.01.2022) - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Львівської області від 18.11.2021 у справі №914/2385/21 залишити без змін.

Судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 5705,98 грн. покласти на апелянта.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення згідно зі ст.ст. 286-289 ГПК України.

Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Головуючий-суддя: Г.Т. Кордюк

Судді: Р.І. Марко

Б.Д. Плотніцький

Повний текст постанови складено 15.02.2022.