Судді Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду Погребняка В.Я.,
за результатами касаційного провадження за касаційною скаргою
Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Форінт"
та Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської
міської державної адміністрації) "Київреклама"
на постанову Північного апеляційного господарського суду
у складі колегії суддів: Верховця А.А., - головуючий, Пантелієнка В.О., Полякова Б.М.,
у справі за позовом
Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Форінт"
до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "АТЛ"
2. Товарної біржі "Київська Універсальна"
3. Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвест-Енерджі"
4. Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвест-Енерджі Полтава"
5. Акціонерного товариства "Полтава-банк"
6. Товариства з обмеженою відповідальністю "БЦ "Борщагівський"
7. Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвест-Енерджі Каскад"
8. Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвест-Енерджі Дніпро"
9. Товариства з обмеженою відповідальністю "БЦ "Симиренко"
12. Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвест-Енерджі Одеса"
про визнання недійсним аукціону з продажу майна банкрута
за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору
Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київреклама"
до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "АТЛ"
2. Товарної біржі "Київська Універсальна"
3. Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвест-Енерджі"
про визнання недійсним правочину, вчиненого з порушенням порядку підготовки та проведення аукціону
за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "АТЛ"
Відповідно до статті 34 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) питання, що виникають під час колегіального розгляду справи судом, вирішуються більшістю голосів суддів, головуючий голосує останнім.
При ухваленні рішення з кожного питання жоден із суддів не має права утримуватися від голосування та підписання рішення чи ухвали. Судді не мають права розголошувати міркування, що були висловлені у нарадчій кімнаті.
Суддя, не згодний з рішенням, може письмово викласти свою окрему думку. Про наявність окремої думки повідомляються учасники справи без оголошення її змісту в судовому засіданні. Окрема думка приєднується до справи і є відкритою для ознайомлення.
При цьому, на розгляд касаційного суду скаржниками поставлене питання щодо правильності застосування судом апеляційної інстанції положень пункту 2 частини першої статті 175, пункту 3 частини першої статті 231 ГПК України.
Отже, з урахуванням доводів, наведених у касаційній скарзі та змісту оскаржуваного судового рішення, Верховному Суду у цій справі необхідно було з`ясувати правомірність та обґрунтованість закриття провадження у справі за апеляційними скаргами за позовами КП "Київреклама та ТОВ "ФК "Форінт", поданими в межах справи про банкрутство, в межах якої було прийнято оскаржувану постанову про закриття провадження у справі.
Системний аналіз пункту 2 частини першої статті 175, пункту 3 частини першої статті 231 ГПК України дає підстави для висновку про те, що однією з цілей цих норм є уникнення здійснення різних висновків та тлумачень щодо наявних між сторонами обставин та правовідносин, уникнення можливості подачі нового позову з тим же предметом, з тих же підстав та між тими ж сторонами як засобу та спроби, направлених на перегляд висновків судів за результатами розгляду попереднього позову, оскільки розгляд таких заяв порушуватиме принципу юридичної визначеності.
Отже, передумовою для застосування зазначених норм ГПК України є наявність двох справ з тотожним суб`єктним складом, предметом та підставами, а для закриття провадження у справі необхідна наявність одночасно зазначених трьох однакових складових - сторін, предмета, підстав звернення до суду з позовною заявою (див. постанову Верховного Суду від 01.03.2021 у справі № 917/655/20).
Постанова апеляційного суду, поміж іншим мотивована тим, що в межах справи про банкрутство ТОВ "АТЛ" порядок проведення аукціону з продажу майна ТОВ "АТЛ" вже було досліджено судами трьох інстанцій за позовними вимогами АТ "Дельта Банк", ГУ ДПС у місті Києві та АТ "ВТБ Банк".

Відповідно до змісту оскаржуваної постанови, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття провадження у цьому провадженні без дослідження змісту позовних заяв (першої - АТ "Дельта Банк", ГУ ДПС у місті Києві та АТ "ВТБ Банк") та доданих до них доказів (які містяться у справі про банкрутство ТОВ "АТЛ", яка до суду апеляційної інстанції направлена не була).

Так, апеляційний суд зазначив про те, що ТОВ "ФК "Форінт" фактично уточнило та доповнило первинні документи АТ "Дельта Банк", ГУ ДПС у місті Києві та АТ "ВТБ "Банк".

Разом з тим, апеляційним судом не зазначено, які саме документи ним було досліджено, які докази були подані скаржником та не обґрунтовано мотиви неприйняття таких доказів та аргументів.

Водночас Верховний Суд в силу статті 300 ГПК України не наділений повноваженнями встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Також апеляційним господарським судом безпідставно, на мою думку, проігноровано доводи скаржника КП "Київреклама" про те, що зазначене підприємство не було стороною спору під час розгляду та прийняття ухвали Господарського суду міста Києва від 05.02.2020 у справі № 910/30921/15, постанови Північного апеляційного господарського суду від 04.06.2020 та постанови Верховного Суду від 05.11.2020, а також під час перегляду зазначених рішень за нововиявленими обставинами.

Згідно положень частини 6 статті 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Таким чином, у розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Слід зазначити, що поняття "сторона у спорі" може не бути тотожним за змістом поняттю "сторона у господарському (судовому) процесі": сторонами в господарському (судовому) процесі є такі її учасники: позивач і відповідач, особи, які вказані у статті 4 ГПК України (частина 1 статті 45 ГПК України); тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача (див. висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц, від 07.07.2020 у справі № 712/8916/17).

Відповідно до частини другої статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Частиною першою цієї статті передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Отже, до господарського суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено, не визнається, оспорюється, тобто має значення лише суб`єктивне уявлення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту.

Відповідний порядок звернення до господарського суду встановлюють положення ГПК України, частиною першою статті 162 якого передбачено, що у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

01.03.2021 Господарського суду міста Києва надійшла позовна зава третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору КП "Київреклама" до ТОВ "АТЛ", Товарної біржі "Київська Універсальна", ТОВ "Інвест Енерджі" про визнання недійсним правочину, вчиненого з порушенням порядку підготовки та проведення аукціону, яку ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.03.2021 прийнято місцевим судом до провадження, призначено розгляд позовної заяви третьої особи спільно з первісним позовом.

Отже, КП "Київреклама" є третьою особою, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, та не була стороною спору під час прийняття зазначених рішень. При цьому, апеляційним судом не було встановлено обставин подання зазначеним скаржником позову з таким же предметом та з тих самих підстав. Також судами не встановлено наявність факту правонаступництва, як у випадку із ТОВ "ФК "Форінт".

З огляду на зазначене, посилання апеляційного суду в цьому випадку на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 17.08.2021 у справі №924/1708/14(924/1024/20) необґрунтовані, оскільки у зазначеній справі судами було встановлено факт повторного подання позову тим же позивачем.

Відтак в цьому випадку відсутній тотожний суб`єктний склад у поданих КП "Київреклама" та АТ "Дельта Банк", ГУ ДПС у місті Києві та АТ "ВТБ "Банк" позовних заявах. Тому застосування у цій справі положень пункту 2 частини першої статті 175, пункту 3 частини першої статті 231 ГПК України є передчасним, оскільки у цій справі закриття провадження в частині розгляду позовних вимог КП "Київреклама" фактично обмежує право зазначеної особи на доступ до суду та, як наслідок, може порушувати її право на захист своїх прав і свобод, передбачене положеннями статті 55 Конституції України та статтями 15, 16 Цивільного кодексу України.

Апеляційним господарським судом при розгляді справи № 924/1708/14 (924/1024/20) не було повною мірою враховано зміну процесуального законодавства в частині порядку розгляду спорів, стороною яких є боржник, в межах справи про банкрутство (ст. 7 КУзПБ) порівняно з Законом про банкрутство, за нормами якого було розглянуто заяву АТ "Дельта Банк", ГУ ДПС у місті Києві та АТ "ВТБ Банк", та наслідки такої зміни в частині правомірності висновків про наявність двох справ з тотожним суб`єктним складом, предметом та підставами.

Звертаючись до суду з відповідним позовом, позивач самостійно визначає предмет, підстави позову, обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, зазначає суб`єктний склад у судовому процесі. Позовом є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову як вимоги про захист порушеного або оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу є спосіб захисту цього права чи інтересу. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Адже, рішенням суду має вирішуватись питання про захист визначених, конкретних прав та охоронюваних законом інтересів учасників господарських правовідносин, а не ілюзорних та абстрактних, тобто ним мають усуватись перешкоди, які виникли на шляху здійснення особою, яка звернулася з позовом, свого права.

Отже, здійснення судом всебічного аналізу предмету і підстав заявленого позову сприяє з`ясуванню наявності і характеру спірних правовідносин між сторонами, застосуванню необхідного способу захисту права, визначенню кола доказів, необхідних для підтвердження наявності конкретного цивільного права і обов`язку.

Європейський суд з прав людини неодноразово звертав увагу на те, що завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами (рішення Європейського суду з прав людини у справі (далі - ЄСПЛ) "Ван де Гурк проти Нідерландів").

Також ЄСПЛ неодноразово зазначав, що навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення (рішення ЄСПЛ "Олюджіч проти Хорватії"). Принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (рішення ЄСПЛ у справах "Мала проти України", "Богатова проти України").

Більш того, у визначення справедливого судового розгляду справи сторін не можна не враховувати загальні фактичні та юридичні обставини справи (рішення ЄСПЛ у справі "Станкевич проти Польщі").

В рішеннях Європейського суду з прав людини наголошується, що правосуддя має не тільки чинитися, також має бути видно, що воно чиниться. На кону стоїть довіра, яку в демократичному суспільстві суди повинні вселяти у громадськість. (Рішення у справі "Де Куббер проти Бельгії" від 26.10.1984 та Рішення у справі "Кастілло Альгар проти Іспанії" від 28.10.1998). Якщо помилка національного суду щодо питань права або факту є настільки очевидною, що її можна кваліфікувати як "явну помилку" (тобто помилку, якої б не міг припуститися розумний суд) вона може порушити справедливість провадження (Справа "Хамідов проти Росії").

Допущені процесуальні апеляційним судом порушення на предмет повноти дослідження обставин справи є такими помилками, які порушили принцип пропорційності господарського судочинства з метою дотримання балансу інтересів кредиторів та боржника у справі, яка розглядається в межах справи про банкрутство, та, як наслідок, не забезпечують справедливого розгляду справи на цьому етапі.

Оскаржувана постанова суду не відповідає вимогам, передбаченим частиною першою статті 86, частинами першою та п`ятою статті 236, частиною четвертою 238 ГПК України щодо повної та всебічної оцінки доказів та вимогам щодо відображення у рішенні підстав відхилення доказів і оцінки аргументів скаржників щодо наявності підстав для прийняття чи відхилення поданих позовних вимог, тому не може вважатися такою, що відповідає приписам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод про право на справедливий суд.

За таких обставин вважаю, що постанова Північного апеляційного господарського суду від 25.10.2021 у справі № 910/30921/15 (910/353/21) підлягала скасуванню, а справа № 910/30921/15 (910/353/21) направленню до апеляційного господарського суду для подальшого апеляційного розгляду.

Суддя Верховного Суду В.Я.Погребняк