ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2022 року Справа № 5004/1694/11 (903/699/21)

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Павлюк І.Ю., суддя Демидюк О.О. , суддя Савченко Г.І.

секретар судового засідання Кушнірук Р.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Книш З.І. - адвокат, представник за довіреністю від 29.11.2021р.

від відповідачів:

- ТОВ "Волинська біоенергетична компанія": Миселюк О.В. - директор

- ТОВ ЦЗ "Володимирцукор": Богуш І.А. - адвокат, представник за довіреністю від 27.01.2022р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Волинська біоенергетична компанія"

на рішення Господарського суду Волинської області, ухваленого 30.11.21р. суддею Гарбар І. О. о 13:45 год. у м.Луцьку, повний текст складено 09.12.21р.

у справі № 5004/1694/11 (903/699/21)

за позовом арбітражного керуючого (ліквідатора) ВАТ "Володимир-Волинський цукровий завод" Темчишина Володимира Петровича

до - Товариства з обмеженою відповідальністю "Волинська біоенергетична компанія",

- Товариства з обмеженою відповідальністю Цукровий завод "Володимирцукор"

про визнання недійсним договору

в межах справи № 5004/1694/11

за заявою Відкритого акціонерного товариства "Володимир-Волинський цукровий завод"

про банкрутство

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Волинської області від 30.11.2021р. у справі №5004/1694/11(903/699/21) в задоволенні позову арбітражного керуючого (ліквідатора) ВАТ "Володимир-Волинський цукровий завод" Темчишина Володимира Петровича до Товариства з обмеженою відповідальністю "Волинська біоенергетична компанія", Товариства з обмеженою відповідальністю Цукровий завод "Володимирцукор" про визнання недійсним договору в межах справи №5004/1694/11 про банкрутство Відкритого акціонерного товариства "Володимир-Волинський цукровий завод" відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Волинська біоенергетична компанія" звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржене рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у позові через його неообгрунтованість в повному обсязі.

Мотивуючи апеляційну скаргу, скаржник зазначає, зокрема, наступне:

- вважає, що рішення місцевого господарського суду ухвалене з порушенням норм чинного законодавства;

- звертає увагу на те, що судом першої інстанції не враховано і не з`ясовано причину розбіжності протяжності колії, що були предметом оспорюваного договору із технічним паспортом від 2008р.. Вона полягає у тому, що в бухгалтерському обліку банкрута, під`їзні колії були відображені раніше, і саме в такій редакції як путь залізнодорожний під`їзний та путь залізнодорожний міжцеховий, оскільки вони були побудовані, введенні в експлуатацію та поставлені в бухгалтерський облік банкрута раніше ніж виданий технічний паспорт на них. Таке твердження та позиція підприємства підтверджується актами здачі в експлуатацію об`єктів Володимир-Волинський цукровий завод датованими 1961р.;

- зазначає, що вказані об`єкти були саме так поставленні на баланс підприємства і знайшли своє відображення в акті №7 інвентаризаційної комісії від 03.04.2013р. як путь залізнодорожний під`їзний, путь залізнодорожний міжцеховий, міст залізнодорожний через р.Риловиця, естакада для розгрузки з/д. вагонів, в подальшому саме під такими позиціями вони були і реалізовані на прилюдних торгах. Ніяких інших колій на балансі підприємства банкрута не було і не могло бути згідно вищенаведеного документу. Отже, вказаний вище акт свідчить про те, що саме по бухгалтерському обліку банкрута ліквідатором та інвентаризаційною комісією було проведено інвентаризацію та подальшу реалізацію вказаних під`їзних колій, і вказані документи є первинними в обліку підприємства;

- покликається на те, що суд першої інстанції вказує на те, що на виконання договорів було виявлено ряд майна, встановлено їх технічні характеристики, тощо, що були викладені окремим документом (за підписом ОСОБА_1 (працював на посаді заступника головного інженера ВАТ "Володимирцукор"), ОСОБА_2 (працював на посаді начальника електроцеху), ОСОБА_3 (працював на посаді головного механіка), ОСОБА_4 (працював на посаді начальника КВПіА), ОСОБА_5 (бухгалтер по обліку матеріальних цінностей) та становить технічну характеристику до акту інвентаризації до акту інвентаризації №7 станом на 03.04.2013р.. Однак, зміст даного документу став відомий відповідачу лише з судового рішення, документ в оригіналі не досліджувався судом першої інстанції, але саме він взятий за основну у виявленні невідповідності у предметі оспорюваного договору купівлі-продажу. Оскільки вказаний документ не має назви, не можливо встановити дату його підписання, а також, якщо це є додаток до Акту інвентаризації №7 станом на 03.04.2013р., то його повинні були підписати 17 чоловік комісії та ліквідатор, тільки вони в такому складі мали право підписувати та вчиняти дії в межах ліквідаційної процедури, натомість з тексту судового рішення вбачається що цей невідомий документ підписали всього на всього 5 (п`ять) осіб, повноваження яких однозначно не підтверджувалися наказом про призначення інвентаризаційної комісії, а їхні дії скоріше носять приватний характер і не мають жодного відношення до ліквідаційної процедури. В зв`язку з цим ми звернулися до осіб, які були підписані у вищенаведеному документі. Вони погодились надати заяви свідка, відповідно до ст.88 Господарського процесуального кодексу України;

- вказує на те, що заяви свідків, підписи на яких посвідчені нотаріально від 24.12.2021р. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ставлять під сумнів вищенаведений документ, оскільки свідок ОСОБА_3 стверджує, що від дійсно підписував акт інвентаризації №7 станом на 03.04.2013р., однак жодного іншого документу, зокрема, окремого документу (за підписом ОСОБА_6 (працював на посаді заступника головного інженера ВАТ "Володимирцукор"), ОСОБА_2 (працював на посаді начальника електроцеху), ОСОБА_3 (працював на посаді головного механіка), ОСОБА_4 (працював на посаді начальника КВПіА), ОСОБА_5 (бухгалтер по обліку матеріальних цінностей) не пам`ятає та не підписував. Також у даних заявах свідки підтверджують, що інвентаризовано було все майно підприємства на підставі акту інвентаризації №7 станом на 03.04.2013р., ніяке інше майно чи колії не були до виявлені, а інвентаризація була на підставі бухгалтерського обліку та документів, а реальні заміри ніхто не проводив;

- стосовно зміни протяжності колій зазначає про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги те, що виявлені арбітражним керуючим колії були реалізовані на прилюдних торгах, внаслідок чого новим власником таких колій став ТОВ ЦЗ "Володимирцукор", був отриманий технічний паспорт від 2015 року, інструкції та відомості до нього. Згодом ці під`їзні колії були продані ТОВ "Волинська біоенергетична компанія", а в технічну документацію на колії були внесенні відповідні зміни у відповідності до п.1.5 Правил обслуговування залізничних під`їзних колій, затверджених Наказом Мінтрансу України №644 від 21.11.2000р.. У відповідності до вказаних Правил обслуговування під`їзних залізничних колій зміни в технічну документацію торкнулися не тільки зміни власника, але і було встановлено фактичну наявність всіх під`їзних колій та їхню протяжність. Тобто, згідно фактичних даних технічного паспорту на під`їдні колії станом на 2015р. відсутні колії №9,14, як такі, що були демонтовані у зв`язку із відсутністю потреби у їх використанні;

- вказує про те, що судом першої інстанції не було взято до уваги те, що арбітражний керуючий Михайловський С.В. не міг виявити 28.02.2018р. під`їзні залізнодорожні колії №9,14, якщо станом на 2015р. ці колії були вже відсутні, про що не було відображено у новому технічному паспорті, який погоджувався працівниками залізниці. Також, у рішенні першої інстанції суд зазначає про те, що комісія визначила під`їзні колії на території банкрута, але згідно схеми розташування під`їзних колій, колія №10, знаходиться на території колишнього цукрового заводу, як і залізнодорожний міст через р. Риловиця, визначений інвентаризаційною комісією за територією банкрута на під`їзній колії №18;

- вважає, що рішення комітету кредиторів ВАТ "Володимир-Волинський цукровий завод" від 28.02.2018р. та інвентаризаційний опис додатково виявленого майна неналежним складом комісії не можуть бути правовою підставою для виявлення наявності не інвентаризованого майна боржника, оскільки відповідно до Наказу Міністерства Фінансів України №879 від 02.09.2014р., а саме, п.15- інвентаризаційні описи застосовуються для фіксування наявності, стану та оцінки активів підприємства та тих активів, які належать іншим підприємствам і обліковуються поза балансом, п.18 інвентаризаційні описи (акти інвентаризації) підписуються всіма членами інвентаризаційної комісії;

- зазначає, що позивачем не надано достатніх та обґрунтованих доказів, що його право було порушене, тобто позивачем не доведено підстав для задоволення його позовних вимог у повному обсязі. Суд першої інстанції у мотивувальній частині свого рішення прийшов до незаконного та необґрунтованого рішення, надавши оцінку сумнівним доказам позивача, при цьому відхиливши заперечення відповідача щодо їх правомірності та законності. Оскільки відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права не потребує зазначення у рішенні суду висновку щодо вирішення питання спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову, суд першої інстанції, дійшовши необґрунтованого висновку щодо існування підстав для задоволення позову, відмовив позивачу у позові саме на підставі спливу позовної давності, тим самим підтвердивши у мотивувальній частині існування необґрунтованих підстав для визнання недійсним оспорюваного договору купівлі-продажу. Ми вважаємо, що позивачем по справі не доведено існування підстав для визнання договору купівлі-продажу недійсним, оскільки в момент підписання договору ТОВ ЦЗ "Володимирцукор" мав права продажу майна (товару), а суд першої інстанції не дослідив у повному обсязі усі докази та не надав належну і обґрунтовану їм оцінку.

Також, до апеляційної скарги скаржником додано клопотання про залучення до матеріалів справи документів, зокрема, заяву свідка ОСОБА_3 , підпис на якій посвідчений нотаріально від 23.12.2021р., а також заяву свідка ОСОБА_2 , підпис на якій посвідчений нотаріально від 23.12.2021р.. Також, просить поновити строк для подання вказаних письмових доказів.

Листом Північно-західного апеляційного господарського суду №5004/1694/11(903/699/21)/8498/21 від 29.12.2021р. матеріали справи №5004/1694/11(903/699/21) витребувано з Господарського суду Волинської області.

10.01.2022р. до Північно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №5004/1694/11(903/699/21).

Ухвалою Північно - західного апеляційного господарського суд від 12.01.20221р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Волинська біоенергетична компанія" на рішення Господарського суду Волинської області від 30.11.2021р. у справі №5004/1694/11 (903/699/21) та призначено справу №5004/1694/11 (903/699/21) до розгляду на 08.02.2022р. об 15:00год., тощо.

01.02.2022р. на електронну адресу Північно - західного апеляційного господарського суду від ВАТ "Володимир-Волинський цукровий завод" надійшло клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції у справі №5004/1694/11 (903/699/21). В даному клопотанні просить забезпечити представнику ВАТ "Володимир-Волинський цукровий завод" - адвокатці Книш Зоряні Ігорівні можливість проведення судового засідання по справі №5004/1694/11 (903/699/21), призначеного на 08.02.2022р. об 15:00год. в режимі відеоконференції поза приміщенням суду з використанням власних технічних засобів з використанням системи "EаsyCon".

Ухвалою Північно - західного апеляційного господарського суд від 02.02.2022р. задоволено клопотання представника ВАТ "Володимир-Волинський цукровий завод" про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції у справі №5004/1694/11 (903/699/21) поза приміщенням суду та забезпечено представнику ВАТ "Володимир-Волинський цукровий завод" - адвокатці Книш Зоряні Ігорівні участь в судовому засіданні у справі №5004/1694/11 (903/699/21), призначеному на 08.02.2022р. об 15:00год. в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою системи відеоконференцзв`язку "EаsyCon".

02.02.2022р. на поштову адресу Північно - західного апеляційного господарського суд від арбітражного керуючого (ліквідатора) ВАТ "Володимир-Волинський цукровий завод" Темчишина Володимира Петровича надійшов письмовий відзив від 31.01.2022р. №29 на апеляційну скаргу.

02.02.2022р. на поштову адресу Північно - західного апеляційного господарського суд від ТОВ "Волинська біоенергетична компанія" надійшло клопотання від 31.01.2022р. №1 про призначення у справі експертизи, зокрема, просить призначити у справі почеркознавчу експертизу та на вирішення експертизи поставити наступні питання: Чи виконано рукописний текст (підпис) у документі (за підписом ОСОБА_6 (працював на посаді заступника головного інженера ВАТ "Володимирцукор"), ОСОБА_2 (працював на посаді начальника електроцеху), ОСОБА_3 (працював на посаді головного механіка), ОСОБА_4 (працював на посаді начальника КВПіА), ОСОБА_5 (бухгалтер по обліку матеріальних цінностей) ОСОБА_3 ? Чи виконано рукописний текст (підпис) у документі за підписом ОСОБА_6 (працював на посаді заступника головного інженера ВАТ "Володимирцукор"), ОСОБА_2 (працював на посаді начальника електроцеху), ОСОБА_3 (працював на посаді головного механіка), ОСОБА_4 (працював на посаді начальника КВПіА), ОСОБА_5 (бухгалтер по обліку матеріальних цінностей) ОСОБА_2 ? Проведення даної експертизи доручити Київській незалежній судово-експертній установі (04053, м.Київ, вул.Січових Стрільців, 21). Оплату проведення експертизи за рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю "Волинська біоенергетична компанія" гарантує.

В судовому засіданні 08.02.2022р. представники відповідачів підтримали клопотання про призначення у справі судової експертизи та надали відповідні пояснення на його обґрунтування.

Представник позивача в судовому засіданні 08.02.2022р. заперечила проти клопотання ТОВ "Волинська біоенергетична компанія" про призначення у справі судової експертизи та надала відповідні пояснення на обґрунтування своєї позиції.

Розглянувши зазначене вище клопотання ТОВ "Волинська біоенергетична компанія" про призначення у справі судової експертизи, колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає, зокрема, наступне.

Зокрема, обґрунтовуючи подане клопотання про призначення у справі судової експертизи, ТОВ "Волинська біоенергетична компанія" покликається на те, що арбітражний керуючий (ліквідатор) ВАТ "Володимир-Волинський цукровий завод" Темчишин Володимир Петрович позов мотивував тим, що ТОВ "Волинська біоенергетична компанія" відчужено ТОВ Цукровий завод "Володимирцукор" майно, яке належить позивачу, тобто, відбулося розпорядження майном, що продавцю не належало. В свою чергу суд першої інстанції не досліджуючи жодного оригіналу письмових доказів, покликається на документ, який в супереч ст.80 ГПК України не був наданий підприємству, і його аналіз заявник може зробити тільки з тексту судового рішення. Також, заявником було подано до суду апеляційної інстанції клопотання про залучення документів до матеріалів справи, а саме залучення заяв свідків, підписи на яких посвідчені нотаріально. Оскільки, обставини, викладені у вищенаведених заявах, стали відомі відповідачу після отримання рішення суду першої інстанції, а саме, 23.12.2021р., що унеможливило подання даних письмових доказів під час розгляду справи Господарським судом Волинської області. Заяви свідків, підписи на яких посвідчені нотаріально від 24.12.2021р. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ставлять під сумнів документ за підписом ОСОБА_6 (працював на посаді заступника головного інженера ВАТ "Володимирцукор"), ОСОБА_2 (працював на посаді начальника електроцеху), ОСОБА_3 (працював на посаді головного механіка), ОСОБА_4 (працював на посаді начальника КВПіА), ОСОБА_5 (бухгалтер по обліку матеріальних цінностей, на який спирається у своєму рішенні суд першої інстанції, оскільки свідок ОСОБА_3 та ОСОБА_2 стверджують, що вони дійсно підписували акт інвентаризації №7 станом на 03.04.2013р., однак жодного іншого документу, зокрема, окремого документу за підписом ОСОБА_6 (працював на посаді заступника головного інженера ВАТ "Володимирцукор"), ОСОБА_2 (працював на посаді начальника електроцеху), ОСОБА_3 (працював на посаді головного механіка), ОСОБА_4 (працював на посаді начальника КВПіА), ОСОБА_5 (бухгалтер по обліку матеріальних цінностей) - не підписували. Оскільки даний документ був врахований при винесенні рішення судом першої інстанції, а відповідач був позбавлені можливості з ним ознайомитися та поставити його під сумнів щодо достовірності, а тому для з`ясування обставин, що мають значення для справи, а саме, чи дійсно на документі за підписом ОСОБА_6 (працював на посаді заступника головного інженера ВАТ "Володимирцукор"), ОСОБА_2 (працював на посаді начальника електроцеху), ОСОБА_3 (працював на посаді головного механіка), ОСОБА_4 (працював на посаді начальника КВПіА), ОСОБА_5 (бухгалтер по обліку матеріальних цінностей) містяться підписи ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , необхідні спеціальні знання, без яких встановити відповідні обставини неможливо.

Відповідно до ст.ст.98, 99 ГПК України, висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.

Суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.

Судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об`єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні, зокрема, суду. Водночас, експертиза призначається для з`ясування питань, що потребують спеціальних знань. Як видно з зазначених норм права перед судовими експертами не ставляться правові питання, вирішення яких чинним законодавством віднесено до компетенції суду, зокрема, про відповідність окремих нормативних актів вимогам закону, про правову оцінку дій сторін тощо.

Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено господарським судом з призначенням відповідної судової експертизи.

Застосовуючи практику Європейського суду з прав людини під час розгляду справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, слід зазначити, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Папазова та інші проти України" (заяви №№ 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07) від 15.03.2012р. (п.29) суд повторює, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). Роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (§51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006р. у справі "Красношапка проти України").

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих п.1 ст.6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Колегія суддів дійшла до висновку, що клопотання арбітражного керуючого (ліквідатора) Сокотуна В.А. про призначення у справі судової експертизи задоволенню не підлягає, оскільки у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для призначення такої судової експертизи, та, окрім іншого, призначення експертизи є правом, а не обов`язком суду.

Поряд із зазначеним та зважаючи на наявність у матеріалах справи відповідних документів, які надані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень, судом буде надана оцінка в силу приписів ст.ст.76-79 ГПК України.

Крім того, слід звернути увагу на те, що судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено господарським судом з призначенням відповідної судової експертизи.

Колегія суддів, враховуючи дійсні обставини справи, характер спірних правовідносин, дійшла висновку, що для вирішення спору у даній справі у суду відсутня потреба у проведенні судової експертизи.

Товариство з обмеженою відповідальністю Цукровий завод "Володимирцукор" не скористалося своїм правом згідно ч.1 ст.263 ГПК України та не надало суду відзивів на апеляційну скаргу, що згідно ч.3 ст.263 ГПК не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні 08.02.2022р. представник ТОВ "Волинська біоенергетична компанія" підтримав доводи апеляційної скарги та надав пояснення в обґрунтування своєї позиції. Вважає рішення місцевого суду незаконним та необґрунтованим. Просить суд рішення Господарського суду Волинської області від 30.11.2021р. у справі №5004/1694/11(903/699/21) скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у позові через його неообгрунтованість в повному обсязі.

В судовому засіданні 08.02.2022р. представник ТОВ ЦЗ "Володимирцукор" підтримав доводи апеляційної скарги та надав пояснення в обґрунтування своєї позиції. Просить суд рішення Господарського суду Волинської області від 30.11.2021р. у справі №5004/1694/11(903/699/21) скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у позові через його неообгрунтованість в повному обсязі.

Представник арбітражного керуючого (ліквідатора) ВАТ "Володимир-Волинський цукровий завод" Темчишина В.П. у письмовому відзиві на апеляційну скаргу та в судовому засіданні 08.02.2022р. заперечила проти доводів та вимог апеляційної скарги, вважаючи їх безпідставними та необґрунтованими. Просить суд рішення Господарського суду Волинської області від 30.11.2021р. у справі №5004/1694/11(903/699/21) залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення присутніх представників сторін у справі, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення суду, дійшла до висновку про те, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та свідчать матеріали справи, в провадженні Господарського суд Волинської області перебуває справа №5004/1694/11 про банкрутство Відкритого акціонерного товариства "Володимир-Волинський цукровий завод".

Також, з моменту порушення справи про банкрутство ВАТ "Володимир-Волинський цукровий завод", арбітражним керуючим Михайловським С.В. видано наказ №01 від 29.06.2012р. про проведення інвентаризації майна банкрута, яким була створена інвентаризаційна комісія на чолі з арбітражним керуючим Михайловським С.В. та з 18 членів комісії, які по результатах інвентаризації майна банкрута склали акт №7 від 03.04.2013р. (а.с.7-9, т.1).

Водночас. позивач вказує, що складання вказаного акту інвентаризації базувалося на даних бухгалтерського обліку майна банкрута, оскільки в комісію входили бухгалтера ВАТ "Володимир-Волинський цукровий завод" - ОСОБА_9, ОСОБА_5, ОСОБА_10, та фактичної наявності майна. Таким чином, комісія в акті інвентаризації визначила майно: п.32 путь залізнодорожний під`їзний, п.33 путь залізнодорожний міжцеховий. Дані пункти збігалися з бухгалтерським обліком майна банкрута і фактичною наявністю майна, і відображали залізнодорожні під`їздні колії, що йдуть від ст. Володимир - Волинський Львівської з/д (п.32), та залізнодорожні під`їздні колії які знаходяться в межах території банкрута (п.33).

Замірів протяжності залізнодорожних колій комісією не проводилося, про що і було відображено в акті інвентаризації, а також під`їзні колії були виявлені комісією і за територією банкрута, про що свідчить виявлений комісією міст залізнодорожний через р.Риловиця (п.31 акту інвентаризації), який знаходиться на під`їзній колії №18 за 2 км від території ВАТ "Володимир - Волинський цукровий завод" в напрямку ст.Володимир-Волинський Львівської з/д.

Таким чином, інвентаризаційною комісією банкрута в акті №7 від 03.04.2013р. (а.с.8-9, т.1) виявлено всі наявні колії ВАТ "Володимир - Волинський цукровий завод", а їх розбіжність із технічним паспортом від 2008 року полягає у тому, що в бухгалтерському обліку банкрута під`їзні колії були відображені раніше, і саме в такій редакції як путь залізнодорожний під`їзний та путь залізнодорожний міжцеховий, оскільки вони були побудовані раніше і введенні в експлуатацію та поставлені в бухгалтерський облік банкрута ніж виданий технічний паспорт на них.

Зазначене підтверджується актами здачі в експлуатацію об`єктів Володимир-Волинський цукровий завод датованими 1961 р., в яких відмічено: "подъездной ж.д. пути нормальной колеи, ж/д мост через реку Рыловка, эстакада ж/б сборная, под ж/д путь, внутризаводские ж/д пути с искусственными сооружениями и стрелочным мостом" (а.с.125-132, т.1).

Таким чином, вказані вище об`єкти знайшли своє відображення в акті №7 інвентаризаційної комісії від 03.04.2013р. як путь залізнодорожний під`їзний, путь залізнодорожний міжцеховий, міст залізнодорожний через р.Риловиця, естакада для розгрузки з/д. вагонів, в подальшому саме під такими позиціями вони були і реалізовані на прилюдних торгах.

Вказані вище акти свідчать про те, що саме по бухгалтерському обліку банкрута ліквідатором та інвентаризаційною комісією було проведено інвентаризацію та подальшу реалізацію вказаних під`їзних колій, і вказані документи є первинними в обліку підприємства.

Також, до зазначених вище актів додавалася доповідь про готовність Володимир-Волинського цукрового заводу, яка є невід`ємною частиною актів здачі об`єктів в експлуатацію, і в якій дається опис всього підприємства в тому числі і під`їзних колій, де дослівно зазначено: "Подъездной железнодорожный путь примыкает к южной горловине станции Вл.-Волынский, общая протяженность 1665 метров. Внутризаводские пути расположены по тупиковому проэкту, общей протяженностью 3739метров.".

На сайті Вищого господарського суду України розміщене оголошення від 04.03.2014р., номер публікації: 1275 про призначення на 25.04.2014р. аукціону з продажу майна ВАТ "Володимир-Волинський цукровий завод", до складу якого входять, серед іншого майна, спірні путі залізнодорожні із описом технічних характеристик (довжин), де в таблиці лоту 2 під пунктом 329 зазначено: путь залізнодорожний під`їзний (інв.№20012) з технічними характеристиками L-1270 мп з/б шпали; L - 538 мп шпали дерев.; під пунктом 330 зазначено: путь залізнодорожний міжцеховий (інв.№20013) з технічними характеристиками L- 30 мп шпали з/б; L-580 мп дерев. шпали; під пунктом 345 путь под`їздний для слива мазуту (інв.№20033) з технічними характеристиками L-161 мп з/д колії нормальної P-65 (а.с.10-14, т.1).

Такі ж характеристики спірного майна були зазначені в квитку учасника аукціону (а.с.15-19, т.1).

Згідно оголошення та квитка учасника - загальна довжина путей залізнодорожних виставлених на продаж на аукціоні становить 2579 метрів погонних.

Відповідно до протоколу №01-04/14/ВВЦЗ від 25.04.2014р. переможцем аукціону визначено ТОВ "Продінвестзбут" з яким було укладено договір купівлі-продажу майна банкрута на відкритих торгах (аукціоні) №28/04/14 від 28.04.2014р. (а.с.20-30, т.1).

У відповідності до п.2.1 договору купівлі-продажу майна банкрута на відкритих торгах (аукціоні) №28/04/14 від 28.04.2014р. продавець зобов`язується передати у власність покупцю наступне майно (об`єкт аукціону): визначене як Лот 2: Технологічне та допоміжне устаткування, обладнання, передавальні пристрої, обчислювальна, офісна і побутова техніка, інструменти та інвентар, у кількості 379 інв. од., яке знаходиться за адресою Волинська обл., м.Володимир-Волинський, вул.Луцька, 230, (додаток 1 до даного договору).

Згідно акту приймання-передачі майна від 16.05.2014р. відповідно до договору купівлі-продажу майна банкрута на відкритих торгах (аукціоні) №28/04/14 від 28.04.2014р. ТОВ "Продінвестзбут" було відчужено наступні колії за порядковими номерами: №11 - путь залізнодорожний під?їзний, інв.№20012, №12 - путь залізнодорожний міжцеховий, інв.№20013, №27 - путь подїздний для слива мазуту інв.№20033 (а.с.31-35, т.1).

Як встановлено судом та свідчать матеріали справи, що у ТОВ "Продінвестзбут" виникло право власності на залізнодорожні путі загальною протяжністю 2579 метрів погонних.

06.11.2014р. за договором купівлі-продажу №06/11 ТОВ "Продінвестзбут" відчужив ТОВ ЦЗ "Володимирцукор" майно (основні засоби) майнового комплексу Володимир-Волинського цукрового заводу, які знаходяться за адресою: Волинська обл., м.Володимир-Волинський, вул.Луцька, 230 (а.с.36, т.1).

Відповідно до п.1.2 цього договору, найменування, асортимент (вид) майна вказується в актах прийому-передачі, що є невід`ємними частинами цього договору.

У відповідності до акту прийому-передачі № 1 від 24.11.2014р. до договору купівлі-продажу №06/11 від 06.11.2014р., підписаного ТОВ "Продінвестзбут" та ТОВ ЦЗ "Володимирцукор", останнє набуло у власність ті ж самі залізнодорожні путі із найменуванням: путь залізнодорожний під`їзний (№11 у Акті), путь залізнодорожний міжцеховий (№12 у Акті); путь под`їздний для слива мазуту (№27 у Акті) (а.с.37-39, т.1).

27.10.2016р. між ТОВ ЦЗ "Володимирцукор" (продавець) та ТОВ "Волинська біоенергетична компанія" (покупець) був укладений договір купівлі-продажу залізнодорожної колії №27/10-2016 (а.с.48-49, т.1), згідно п.1.1 якого продавець зобов`язується передати у власність покупцю, а покупець зобов`язується прийняти у власність та оплатити путь залізнодорожний під`їзний (технічний паспорт під`їзної залізничної колії ТОВ ЦЗ "Володимирцукор" на станції Володимир-Волинський ДТГО "Львівська залізниця" від 2015р.), згідно актів прийому-передачі, що є невід`ємною частиною даного договору, і сплатити за нього продавцю грошову суму, встановлену розділом 3 даного договору.

З огляду на зміст договору від 27.10.2016р. предметом відчуження стали колії, які зазначені в технічному паспорті під`їзної залізничної колії ТОВ ЦЗ "Володимирцукор" на станції Володимир-Волинський ДТГО "Львівська залізниця" від 2015р..

Відповідно до вказаного технічного паспорту ТОВ ЦЗ "Володимирцукор" належать наступні колії №№18,1,2,3,4,5,6,7,8,10,11,13, з`їзд №2-3, стрілочні переводи №6, 32. Загальна протяжність колій, що перебуває на балансі ТОВ "Волинська біоенергетична компанія" становить 5699,8 метрів (а.с.40-47, т.1).

Судом першої інстанції, при вирішенні спору, враховано, що відповідачі не заперечили, що предметом договору купівлі-продажу залізнодорожної колії №27/10-2016 від 27.10.2016р., укладеного між ТОВ ЦЗ "Володимирцукор" та ТОВ "Волинська біоенергетична компанія" є ті ж самі путі, що стали предметом відчуження за договором купівлі-продажу майна банкрута на відкритих торгах (аукціоні) №28/04/14 від 28.04.2014р., укладеного між позивачем у справі та ТОВ "Продінвестзбут".

За вказаних обставин, арбітражний керуючий (ліквідатор) ВАТ "Володимир-Волинський цукровий завод" Темчишин Володимир Петрович звернувся до Господарського суду Волинської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Волинська біоенергетична компанія", Товариства з обмеженою відповідальністю Цукровий завод "Володимирцукор" про визнання недійсним договору купівлі-продажу залізнодорожної колії №27/10-2016 від 27.10.2016р. по справі №903/411/20 в межах справи №5004/1694/11 про банкрутство Відкритого акціонерного товариства "Володимир-Волинський цукровий завод".

Обґрунтовуючи позовну заяву, арбітражний керуючий (ліквідатор) ВАТ "Володимир-Волинський цукровий завод" Темчишин В.П. посилається на те, що ТОВ "Волинська біоенергетична компанія" відчужено ТОВ Цукровий завод "Володимирцукор" майно, яке належить позивачу, тобто, відбулося розпорядження майном, що продавцю не належало.

Також, позивач в заяві зазначає, що в спільних діях ТОВ ЦЗ "Володимирцукор" та ТОВ "Волинська біоенергетична компанія" є умисна винна поведінка у позбавленні ВАТ "Володимир-Волинський цукровий завод" частини майна у вигляді колій №№18,1,2,3,9,10,14, а саме незаконного заволодіння ними на підставі незаконного технічного паспорту та оспорюваного договору купівлі-продажу від 27.10.2016р..

Продаж майна по незаконно виготовленому технічному паспорту, що належить іншій юридичній особі, порушує встановлений у державі публічний порядок та посягає на економічні основи держави в частині набуття права власності на майно у встановлений законом порядку, і як наслідок - незаконне заволодіння чужим майном.

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 31.08.2021р. позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження (а.с.84-85, т.1).

06.09.2021р. до Господарського суду Волинської області ТОВ "Волинська біоенергетична компанія" подано відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити в задоволенні позовної заяви та у стягненні судових витрат (а.с.87-135, т.1).

14.09.2021р. до Господарського суду Волинської області ТОВ Цукровий завод "Володимирцукор" надіслано у відзив на позовну заяву, в якому вважає твердження позивача необгрунтованим та протиправним, а тому просить відмовити в задоволенні позову (а.с.140-156, т.1).

20.09.2021р. КП "Геодезичне бюро" до Господарського суду Волинської області на електронну адресу надіслано лист №09/1 від 18.09.2021 (а.с.157, т.1), в якому зазначило, що у 2015р. ТОВ ЦЗ "Володимирцукор" і КП "Геодезичне бюро" укладали договір №3/4-15 від 16.03.2015р. на виготовлення технічного паспорту під`їзної залізничної колії ТОВ ЦЗ "Володимирцукор" на станції Володимир-Волинський ДТГО "Львівська залізниця" (тепер регіональна філія "Львівська залізниця") на суму 40000,00грн. і отримали 17.03.2015р. авансовий платіж в розмірі 15000,00грн. без ПДВ. Свій екземпляр договору не отримали, позаяк його в архіві бюро немає; працівниками КП "Геодезичне бюро" у період з квітня по вересень 2015р. були виконані інженерно-геодезичні вишукування та складено технічний паспорт під`їзної залізничної колії ТОВ ЦЗ "Володимирцукор".

Замовнику на розгляд і погодження були надані: план колійного розвитку на 2-х аркушах, поздовжні профілі колії на 3-х аркушах та технічна записка технічного паспорту під`їзної залізничної колії ТОВ ЦЗ "Володимирцукор", які були завірені печатками КП "Геодезичне бюро", а також надано рахунок-фактуру №2 від 16.09.2015р. на залишок суми договору у розмірі 25000,00грн. для остаточного розрахунку.

Остаточно технічний паспорт на під`їзну залізничну колію ТОВ ЦЗ "Володимирцукор" не був виданий замовнику, оскільки він не оплатив другу частину коштів згідно рахунку. З цієї причини Акт виконання робіт також не підписувався. Претензій щодо якості виконання робіт до КП "Геодезичне бюро" не надходило. Електронний варіант технічного паспорту під`їзної залізничної колії ТОВ ЦЗ "Володимирцукор" на станції Володимир-Волинський ДТГО "Львівська залізниця" збережено і за потреби він може бути наданий суду.

20.09.2021р. РФ "Львівська залізниця" надіслано до Господарського суду Волинської області лист (а.с.159-178, т.1), в якому повідомила, що між ТОВ "Волинська біоенергетична компанія" та Публічним акціонерним товариством "Українська залізниця" в особі в.о. начальника підрозділу "Рівненська дирекція залізничних перевезень" регіональної- філії "Львівська залізниця" укладено договір від 22.11.2017р. №Л/ДН-3/17/1068/м/п про експлуатацію залізничної під`їзної колії при станції Володимир-Волинський регіональної філії "Львівська залізниця".

Документи, які надають можливість ідентифікувати залізничну під`їзну колію це - технічний паспорт, масштабний план під`їзної колії, поздовжній та поперечний профілі залізничних колій і креслення штучних споруд.

Також, повідомила, що відповідно до ухвали слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області Ющук О.С., від 12.02.2019р. у справі №161/2057/19 про тимчасовий доступ до речей і документів у Виробничого структурного підрозділу "Рівненська дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Львівська залізниця" вилучено договір ТОВ "Волинська біоенергетична компанія" №ДН-3/17/1068/м/п від 22.11.2017р. з усіма додатками, Технічний паспорт під`їзної залізничної колії та Інструкцію про порядок обслуговування і організації руху на залізничній під`їзній колії.

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 22.19.2021р. розгляд підготовчого засідання відкладено (а.с.189, т.1).

21.09.2021р. до Господарського суду Волинської області арбітражним керуючим (ліквідатором) ВАТ "Володимир-Волинський цукровий завод" Темчишиним В.П. подано відповідь на відзив ТОВ ЦЗ "Володимирцукор", в якій зазначає, що доводи відповідача-2 є необґрунтованими та безпідставними, подані докази неналежними та недопустимими, та позов підлягає до повного задоволення (а.с.191-209, т.1).

Протокольною ухвалою Господарського суду Волинської області від 05.10.2021р. відкладено розгляд справи в підготовчому судовому засіданні на 26.10.2021р.. Явку арбітражного керуючого (ліквідатора) ВАТ "Володимир-Волинський цукровий завод" Темчишина Володимира Петровича визнано обов`язковою (а.с.229, т.1).

Протокольною ухвалою Господарського суду Волинської області від 26.10.2021р. строк розгляду справи у підготовчому судовому засіданні продовжено на 30 днів, розгляд справи у підготовчому судовому засіданні відкладено до 09.11.2021р.. Витребувано у ліквідатора виписку з банку про рух коштів на рахунку ВАТ "Володимир-Волинський цукровий завод" (а.с.235-236, т.1).

Протокольною ухвалою Господарського суду Волинської області від 09.11.2021р. закрито підготовче провадження у справі та призначив розгляд справи по суті на 30.11.2021р. (а.с.244, т.1).

Як вже зазначалося, рішенням Господарського суду Волинської області від 30.11.2021р. у справі №5004/1694/11(903/699/21) в задоволенні позову відмовлено.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

В силу ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Здійснюючи правосуддя, суд забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України, водночас, визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань і це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч.5 ст.55 Конституції України).

Конституція України визначає Україну як правову державу, в якій визнається і діє принцип верховенства права. Одним з основних фундаментальних елементів цього принципу є юридична визначеність (legal certainty). Юридичні норми мають бути чіткими, ясними і недвозначними, оскільки інше не може забезпечити їх однакове застосування.

За змістом п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997р. №475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№2, 4, 7 та 11 до Конвенції" кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Отже, висловлювання "судом, встановленим законом" зводиться не лише до правової основи самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини" від 12.07.2001р. зазначено, що право на доступ до суду, гарантоване п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст.2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

У відповідності до ст.7 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним відповідно до закону. Іноземці, особи без громадянства та іноземні юридичні особи мають право на судовий захист в Україні нарівні з громадянами і юридичними особами України. Судова система забезпечує доступність правосуддя для кожної особи відповідно до Конституції та в порядку, встановленому законами України. кожному гарантується захист його прав, свобод та законних інтересів незалежним і безстороннім судом, утвореним відповідно до закону. Кожен має право на участь у розгляді своєї справи у визначеному процесуальним законом порядку в суді будь-якої інстанції.

Таким чином, конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об`ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі ст.13 Конвенції про захист прав людини і основних свобод.

Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Частиною 1 ст.2 ГПК України, визначено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Згідно ч.1, ч.3 ст.3 ГПК України, судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

У відповідності до ч.6 ст.12 ГПК України, господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку, передбаченому цим Кодексом для позовного провадження, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

21.04.2019р. набрав чинності Кодексу України з процедур банкрутства, який введено в дію з 21.10.2019р..

Частина 1 ст.2 Кодексу України з процедур банкрутства передбачає, що провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законами України.

Відповідно до п.п.2, 4 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу України з процедур банкрутства, з дня введення в дію цього Кодексу визнано таким, що втратив чинність Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (Відомості Верховної Ради України, 1992р., №31, ст.440 із наступними змінами); установлено, що з дня введення в дію цього Кодексу подальший розгляд справ про банкрутство здійснюється відповідно до положень цього Кодексу незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, крім справ про банкрутство, які на день введення в дію цього Кодексу перебувають на стадії санації, провадження в яких продовжується відповідно до Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом". Перехід до наступної судової процедури та подальше провадження у таких справах здійснюється відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.7 Кодексу України з процедур банкрутства, господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника.

Склад учасників розгляду спору визначається відповідно до Господарського процесуального кодексу України.

Господарський суд розглядає спори, стороною в яких є боржник, за правилами, визначеними Господарським процесуальним кодексом України. За результатами розгляду спору суд ухвалює рішення.

За приписами ч.1 ст.207 Господарського кодексу України, господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

За загальними положеннями про недійсність правочину, визначеними ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частини 1-3, 5 та 6 ст.203 ЦК України.

Відповідно до ч.ч.1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З огляду на викладене, недійсність правочину зумовлюється наявністю недоліків його складових елементів: незаконність змісту правочину, недотримання форми, невідповідність дефекту суб`єктного складу, невідповідність волевиявлення внутрішній волі.

Статтею 204 ЦК України закріплено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За приписами ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

У відповідності до п.1 ст.12 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Як встановлено ст.67 ГК України, відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов`язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

У статтях 3 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Згідно ст.174 ГК України, господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Загальні умови укладання договорів, що породжують господарські зобов`язання, наведені в ст.179 ГК України, згідно з якою майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. Кабінет Міністрів України, уповноважені ним або законом органи виконавчої влади можуть рекомендувати суб`єктам господарювання орієнтовні умови господарських договорів (примірні договори), а у визначених законом випадках - затверджувати типові договори. Укладення господарського договору є обов`язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов`язком для суб`єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов`язковості укладення договору для певних категорій суб`єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; примірного договору, рекомендованого органом управління суб`єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст; типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови; договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб`єктів, коли ці суб`єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту. Зміст договору, що укладається на підставі державного замовлення, повинен відповідати цьому замовленню. Суб`єкти господарювання, які забезпечують споживачів, зазначених у частині першій цієї статті, електроенергією, зв`язком, послугами залізничного та інших видів транспорту, а у випадках, передбачених законом, також інші суб`єкти зобов`язані укладати договори з усіма споживачами їхньої продукції (послуг). Законодавством можуть бути передбачені обов`язкові умови таких договорів. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до ч.2 ст.180 ГК України, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Згідно ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Пунктом 3 ст. 3, ст.627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, який передбачає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частина 1 ст.628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

В силу ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим до виконання сторонами.

За змістом ст.655 ЦК України, передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.1 ст.656 ЦК України, предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Згідно ст.658 ЦК України, право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Як свідчать матеріали справи, за договором купівлі-продажу майна банкрута на відкритих торгах (аукціоні) №28/04/14 від 28.04.2014р. та договором купівлі-продажу №06/11 від 06.11.2014р. банкрутом відчужено ТОВ "Продінвестзбут", та в подальшому останнім відчужено ТОВ ЦЗ "Володимирцукор" залізнодорожні путі (колії) загальною довжиною 2579 метрів погонних.

Відповідно до Інструкції про порядок обслуговування і організації руху на під`їзних залізничних коліях ВАТ "Володимир-Волинський цукровий завод" на станції Володимир-Волинський Львівської залізниці (затв. начальником ВП "Рівненська дирекція залізничних перевезень" ДТГО "Львівська залізниця" 06.03.2008р., погодженої начальником відділу перевезень ВП "Рівненська дирекція залізничних перевезень") продані банкрутом на аукціоні путі складаються із №№4,5,6,7,8,11,12,13 протяжність яких становить 2669,5 м. (а.с.52-56, т.1).

Відповідачем - ТОВ ЦЗ "Володимирцукор" відчужено колії, що згідно техпаспорту є №№18,1,2,3,4,5,6,7,8,10,11,13 загальною протяжністю 5699,8 метрів погонних, з яких №№18,1,2,3,10 належать позивачу.

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що ТОВ ЦЗ "Володимирцукор" не мав права продажу майна (товару), що зазначене у технічному паспорті під`їзної залізничної колії ТОВ ЦЗ "Володимирцукор" на станції Володимир-Волинський ДТГО "Львівська залізниця" від 2015р. загальною протяжністю 5699,8 метрів, так як за договором купівлі-продажу від 06.11.2014р. придбало залізнодорожні колії (путі) загальною протяжністю 2579 метрів.

Водночас, як свідчать матеріали справи, що технічний паспорт під`їзної залізничної колії ТОВ ЦЗ "Володимирцукор" на станції Володимир-Волинський ДТГО "Львівська залізниця" від 2015 року, згідно якого були продані спірні колії (путі) не видавався (а.с.157, т.1).

Водночас, як встановлено судом, що в діях ТОВ ЦЗ "Володимирцукор" є умисна винна поведінка у позбавленні ВАТ "Володимир-Волинський цукровий завод" частини майна у вигляді колій, а саме незаконного заволодіння ними на підставі технічного паспорту, який не був виданий його розробником КП "Геодезичне бюро".

Поряд із зазначеним судом не взято до уваги покликання відповідачів в частині продажу усіх колій позивачем у справі та не здійснення ним фактичних замірів з огляду на те, що у ліквідаційній процедурі ВАТ "Володимир-Волинський цукровий завод" згідно Акту інвентаризації №7 станом на 03.04.2013р. інвентаризаційною комісією у складі ліквідатора та 17-ти колишніх працівників ВАТ "Володимир-Волинський цукровий завод" було виявлено, серед іншого, наступне майно: путь залізнодорожний під`їзний; путь залізнодорожний міжцеховий; путь подїздний для слива мазуту.

Водночас, як встановлено судом, що у зв`язку із відсутністю документації та з метою ідентифікації виявленого майна боржника, ліквідатором укладено договори про надання послуг по ідентифікації та інвентаризації майна із колишніми працівниками, які мають відповідні технічні знання.

Також, на виконання вказаних договорів було виявлено ряд майна, встановлено їх технічні характеристики, тощо, що були викладені окремим документом (за підписом ОСОБА_7 (працював на посаді заступника головного інженера ВАТ "Володимирцукор"), ОСОБА_2 (працював на посаді начальника електроцеху), ОСОБА_3 (працював на посаді головного механіка), ОСОБА_4 (працював на посаді начальника КВПіА), ОСОБА_5 (бухгалтер по обліку матеріальних цінностей) та становить технічну характеристику до акту інвентаризації до акту інвентаризації №7 станом на 03.04.2013р. (а.с.8, т.1).

Технічна характеристика виявленого майна містила наступний опис даних активів: путь залізнодорожний підїзний (інв.№20012) з технічними характеристиками L-1270 мп з/б шпали; L - 538 мп шпали дерев.;путь залізнодорожний міжцеховий (інв.№20013) з технічними характеристиками L- 30 мп шпали з/б; L-580 мп дерев. шпали; путь подїздний для слива мазуту (інв.№20033) з технічними характеристиками L-161 мп з/д колії нормальної P-65.

Як свідчать матеріали справи, що саме з такими характеристиками були виставлені вказані путі на продаж на аукціон та були придбані першим покупцем ТОВ "Продінвестзбут".

Також, судом не взято до уваги покликання відповідачів щодо продажу колій на аукціоні 28.04.2014р. за межами підприємства банкрута, з огляду на наступне.

Згідно п.1.4. Технічного паспорту ВАТ "Володимир-Волинського цукрового заводу" вказано: розгорнута експлуатаційна довжина всіх колій складає 6,5км. (заокруглено до десятих) (а.с.59, т.1).

Як вбачається із вказаного вище Технічного паспорту ВАТ "Володимир-Волинського цукрового заводу", що в межах довжини 2579 м.п. путів залізнодорожних, що знаходяться на території ВАТ "Володимир-Волинський цукровий завод" реалізовано наступні колії ВАТ "Володимир-Волинський цукровий завод": №№4,5,6,7,8,11,12,13 протяжність яких відповідно до документації (інструкції, плану колій) становить 2669,5м.

З огляду на те, що опис (заміри) даного активу проводився без Технічного паспорту під`їзних залізничних колій ВАТ "Володимир-Волинський цукровий завод" та додатків до нього, існує незначна розбіжність щодо виміряних комісією довжин путів залізнодорожних та загальною довжиною колій №№4,5,6,7,8,11,12,13 відповідно до технічної документації.

На підставі рішення комітету кредиторів ВАТ "Володимир-Волинський цукровий завод" від 28.02.2018р., відповідно до Технічного паспорту під`їзних залізничних колій ВАТ "Володимир-Волинський цукровий завод" та додатків до нього, Інструкції про порядок обслуговування і організації руху на під`їзних залізничних коліях ВАТ "Володимир-Волинський цукровий завод" на станції Володимир-Волинський Львівської залізниці проведено інвентаризацію та оцінку майна ВАТ "Володимир-Волинський цукровий завод", а саме залізничних колій №1,2,3,9,10,14,18. (а.с.63-64, т.1).

Крім того, судом не взято до уваги обґрунтування відповідача про фактичну відсутність колій №9,14 станом на 2018р., оскільки наданий в підтвердження технічний паспорт під`їзної залізничної колії ТОВ ЦЗ "Володимирцукор" на станції Володимир-Волинський ДТГО "Львівська залізниця" від 2015р. не видавався та не може вважатися доказом у справі.

Поряд із значеним, судом встановлено про відсутність преюдиційного значення судової справи №0340/1313/18, на яку покликаються відповідачі, оскільки правомірність укладення договору купівлі-продажу залізнодорожної колії №27/10-2016 від 27.10.2016р., укладеного між ТОВ "Волинська біоенергетична компанія" та ТОВ ЦЗ "Володимирцукор", не була предметом розгляду Волинським окружним адміністративним судом.

З огляду на викладене та враховуючи встановлені обставини у справі, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для визнання договору купівлі-продажу залізнодорожної колії №27/10-2016 від 27.10.2016р. недійсним.

Водночас, колегія суддів вважає безпідставними покликання скаржника в апеляційній скарзі на докази у вигляді актів здачі в експлуатацію об`єктів Володимир-Волинського цукрового заводу та доповідь про готовність об`єктів за 1961р., оскільки вказані документи не стосуються предмету доказування (недійсності правочину), не є підтвердженням, що саме згідно цих документів було поставлено те чи інше майно на бухгалтерський облік позивача.

Також, як свідчать матеріали справи, у позовній заяві ВАТ "Володимир-Волинський цукровий завод" вказував про те, що відповідно до п.1.1. Правил обслуговування залізничних під`їзних колій (ст.ст.12, 64 - 77 Статуту), затв.наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000р. №644 (Правила), до залізничних під`їзних колій належать колії, що з`єднані із загальною мережею залізниць безперервною рейковою колією і належать підприємствам, підприємцям, організаціям, установам, незалежно від форм власності, а також громадянам - суб`єктам підприємницької діяльності (далі - підприємство).

Відповідно до п.1.4. Правил, на кожну під`їзну колію після закінчення її будівництва і здачі в експлуатацію підприємством складається Інструкція про порядок обслуговування і організації руху на під`їзній колії, яка затверджується залізницею відповідно до статті 67 Статуту залізниць.

Пунктом 1.5 Правил передбачено, що власник під`їзної колії має технічний паспорт, масштабний план під`їзної колії, поздовжній та поперечний профілі залізничних колій і креслення штучних споруд. Один примірник цієї документації передається залізниці при прийнятті під`їзної колії в експлуатацію.

Отже, спеціальним законодавством чітко визначено перелік документів, що підтверджують право власності на під`їзні залізничні колії первісного власника, яке виникає в останнього з моменту завершення будівництва (ч.2 ст.331 ЦК України), такими документами, що наявні у банкрута, є: технічний паспорт, масштабний план під`їзної колії, поздовжній та поперечний профілі залізничних колій і креслення штучних споруд.

Також, у апеляційній скарзі скаржник вказує на те, що інвентаризаційною комісією банкрута в Акті №7 від 03.04.2013р. було виявлено всі наявні колії банкрута, які стали предметом оспорюваного договору купівлі-продажу; складання акту інвентаризації базувалося виключно на даних бухгалтерського обліку банкрута; заміри протяжності колій ВАТ "Володимир-Волинський цукровий завод" не проводилися, а тому були реалізовані на торгах в повному обсязі, що також, на думку скаржника, стверджується актами здачі в експлуатацію об`єктів Володимир-Волинського цукрового заводу від 1961р..

Зокрема, як свідчать матеріали справи, у позовній заяві ВАТ "Володимир-Волинський цукровий завод" зазначалося про те, що у ліквідаційній процедурі ВАТ "Володимир-Волинський цукровий завод" згідно Акту інвентаризації №7 станом на 03.04.2013р. інвентаризаційною комісією у складі ліквідатора та 17-ти колишніх працівників ВАТ "Володимир-Волинський цукровий завод" було виявлено, серед іншого, наступне майно: путь залізнодорожний під`їзний; путь залізнодорожний міжцеховий; путь подїздний для слива мазуту.

У зв`язку із відсутністю документації та з метою ідентифікації виявленого майна боржника, ліквідатор уклав договори про надання послуг по ідентифікації та інвентаризації майна із колишніми працівниками, які мають відповідні технічні знання. На виконання вказаних договорів було виявлено ряд майна, встановлено їх технічні характеристики, тощо, що були викладені окремим документом (за підписом ОСОБА_7 (працював на посаді заступника головного інженера ВАТ "Володимирцукор"), ОСОБА_2 (працював на посаді начальника електроцеху), ОСОБА_3 (працював на посаді головного механіка), ОСОБА_4 (працював на посаді начальника КВПіА), ОСОБА_5 (бухгалтер по обліку матеріальних цінностей) та становить технічну характеристику до акту інвентаризації до Акту інвентаризації №7 станом на 03.04.2013р.. Технічна характеристика виявленого майна містила відповідний опис даних активів.

Отже, судом першої інстанції було правомірно встановлено, що саме із такими характеристиками (загальною протяжністю - 2579 метрів погонних) були виставлені вказані путі на продаж на аукціон та були придбані першим покупцем ТОВ "Продінвестзбут".

Крім того, як повідомлено позивачем, що в межах справи про банкрутство, на підставі клопотання ліквідатора Михайловського С.В. Господарський суд Волинської області ухвалою від 04.09.2013р. зобов`язав колишнього керівника ВАТ "Володимир-Волинський цукровий завод" ОСОБА_8 передати оригінали бухгалтерських та інших документів, надати повний перелік матеріальних цінностей ВАТ "Володимир-Волинський цукровий завод", їх місцезнаходження та здійснити їх передачу по факту ліквідатору ВАТ "Володимир-Волинський цукровий завод" Михайловському С.В. згідно актів приймання-передачі.

12.03.2014р. ліквідатором Михайловським С.В. отримано лист ВДВС Яремчанського міського управління юстиції Івано-Франківської області, яким надіслано постанову від 17.12.2013р. про відкриття виконавчого провадження на підставі ухвали Господарського суду Волинської області від 04.09.2013р.. Згідно постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві від 23.05.2014р. встановлено, що у ОСОБА_8 відсутнє визначене виконавчим документом майно, а здійснені державним виконавцем заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Отже, вищевикладеним спростовується та обставина, що членами інвентаризаційної комісії ВАТ "Володимир-Волинський цукровий завод" фактично не проводилися заміри залізнодорожніх путей, а їх було виявлено із даних бухгалтерського обліку, оскільки в той час коли ліквідатор Михайловський С.В. приступив до виконання своїх обов`язків, на підприємстві були відсутні документи, в т.ч. і бухгалтерські.

Також, суд апеляційної інстанції вважає суперечливими доводи скаржника в апеляційній скарзі про те, що про технічні характеристики, які є додатком до Акту інвентаризації №7 від 03.04.2013р. (технічні характеристики) йому стало відомо лише з оскаржуваного рішення, та що цей документ не був предметом дослідження у суді першої інстанції. У зв`язку з цим, на стадії апеляційного провадження, подано нові докази у справі, зокрема, заяви свідків, в порядку ст.88 ГПК України.

За приписами ст.80 ГПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк: докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії. спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали віз неї.

Згідно ч.3 ст.269 ГПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежати від нього.

Водночас, як повідомлено ліквідатором, про зазначені технічні характеристики апелянту відомо ще з травня 2018 року, оскільки вони були надані попереднім арбітражним керуючим Михайловським С.В. до матеріалів справи разом із поясненнями на скаргу від 17.05.2018р. та додатковими поясненнями на скаргу ТОВ "Волинська біоенергетична компанія" на дії учасників ліквідаційної процедури від 23.05.2018р.. Вказані технічні характеристики досліджувались судом у справі про банкрутство ВАТ "Володимир-Волинський цукровий завод", про що свідчить рішення Господарського суду Волинської області від 03.10.2019р. по справі №5004/1694/11, на яке посилається скаржник у своїй скарзі.

Також, скаржник у апеляційній скарзі посилається на технічний паспорт 2015 року. Проте, під час розгляду справи у суді першої інстанції судом встановлено та стверджується матеріалами справи, зокрема, відповіддю на запит суду КП "Геодезичне бюро", що технічний паспорт під`їзної залізничної колії ТОВ ЦЗ "Володимирцукор" на станції Володимир-Волинський ДТГО "Львівська залізниця" від 2015р., згідно якого були продані спірні путі не видавався.

Крім того, у своїй апеляційній скарзі скаржник звертає увагу на те, що судом першої інстанції не було спростовано позицію відповідача щодо протоколу засідання комітету кредиторів ВАТ "Володимир-Волинський цукровий завод" від 28.02.2018р.. Однак, як вбачається з матеріалів справи вказаний протокол складений після укладення оспорюваного договору, та не має відношення до предмету спору у даній справі, зокрема, визнання недійсним договору купівлі-продажу залізнодорожної колії №27/10-2016 від 27.10.2016р., укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Волинська біоенергетична компанія" та Товариством з обмеженою відповідальністю Цукровий завод "Володимирцукор".

Водночас, як встановлено судом, відповідач під час розгляду даної справи судом першої інстанції в судових засіданнях та у відзивах на позовну заяву просив суд застосувати строк позовної давності в порядку ст.267 ЦК України та відмовити у задоволенні позову (а.с.143, т.1).

Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1 ст.258 ЦК України, встановлено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

У відповідності до ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови в позові.

Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У постанові ВП ВС від 04.12.2018р. по справі №910/18560/16 (12-143гс18) суд касаційної інстанції наголосив на висновку, що позовна давність може застосовуватися виключно, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими та доведеними:

"Однак застосування положень про позовну давність та відмова в позові з цієї підстави здійснюється в разі, коли суд попередньо встановив наявність порушеного права, на захист якого подано позов, та обґрунтованість і доведеність позовних вимог".

Також, загальні положення застосування позовної давності викладено у наступних постановах, а саме: №522/1029/18 (14-270цс19); №522/2110/15-ц (14-247цс18)/п.61; №522/2201/15-ц (14-179цс18) /п.61/; №522/2202/15-ц (14-132цс18) /п.61/; №372/1036/15-ц(14-252цс18); №904/10956/16 (12-90гс19); №183/1617/16 (14-208цс18) /п.п.73/; №911/1437/17 (12-226гс18) /п.76/.

З огляду на викладене та враховуючи те, що за вимогами ст.261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Тлумачення цієї норми, положення якої сформульоване зі словом "лише" (аналог "тільки", "виключно"), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі позовна давність судом не застосовується.

Таким чином, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише із наявністю про це заяви сторони.

В силу п.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності є підставою у відмові в позові.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст.32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п.51 рішення від 22.10.1996р. за заявами №22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; п.570 рішення від 20.09.2011р. за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Як свідчать матеріали справи, що позовна заява ґрунтується на тому, що ТОВ "Волинська біоенергетична компанія" відчужено ТОВ Цукровий завод "Володимирцукор" майно, яке належить позивачу, тобто, відбулося розпорядження майном, що продавцю не належало.

Водночас, як встановлено судом з матеріалів справи №5004/1694/11, що позивач довідався чи міг довідатися про укладення оспорюваного ним договору в березні-травні 2018, що підтверджується скаргою ТОВ "Волинська біоенергетична компанія" (зареєстрована в судді першої інстанції 29.03.2018р.), заявою ТОВ "Волинська біоенергетична компанія" (зареєстрована в судді першої інстанції 24.04.2018р.) та запереченням арбітражного керуючого ВАТ "Володимир - Волинський цукровий завод" від 22.05.2018р., що підтверджується відповідними штемпелями господарського суду та квитанціями про направлення копій вказаних заяв арбітражному керуючому ВАТ "Володимир - Волинський цукровий завод".

З огляду на викладене слід діти висновку, що термін позовної давності на визнання вказаного договору недійсним закінчився ще в травні 2021р..

На підставі викладеного в сукупності та дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з вірним висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем правомірно заявлено про пропуск позивачем строку позовної давності, що є підставою для відмови у задоволені позову.

За вказаних обставин, виходячи із системного аналізу обставин встановлених при розгляді даної справи у їх сукупності та наданих доказів, виходячи із загальних засад, встановлених у ст.3 ЦК України, а саме справедливості, добросовісності та розумності, колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Судові витрати судом розподілено з урахуванням положень ст.ст.123, 129 ГПК України.

Водночас, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що заперечення скаржника та відповідні обґрунтування в апеляційній скарзі щодо обставин справи є безпідставними та такими, що не можуть впливати на розгляд даної скарги по суті.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію ("Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод") та практику Суду (Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини) як джерело права.

Слід також зазначити, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010р. у справі "Серявін та інші проти України" Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994р., серія A, №303-A, п.29).

Відповідно до ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказі.

В силу приписів ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Натомість, скаржником не надано достатніх належних та допустимих доказів у розумінні ст.ст.75, 76 ГПК України на підтвердження своєї правової позиції, викладеної в апеляційній скарзі.

Зважаючи на вказане, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують встановлених обставин справи, не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, а тому не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги.

Відповідно до ст.276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За наведених обставин, рішення Господарського суду Волинської області від 30.11.2021р. у справі №5004/1694/11(903/699/21) слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Волинська біоенергетична компанія" - без задоволення.

Керуючись ст.ст.129, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Волинська біоенергетична компанія" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Волинської області від 30.11.2021р. у справі №5004/1694/11(903/699/21) - без змін.

2. Матеріали справи №№5004/1694/11(903/699/21) повернути до Господарського суду Волинської області.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в строк та в порядку встановленому ст.ст.287-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "11" лютого 2022 р.

Головуючий суддя Павлюк І.Ю.

Суддя Демидюк О.О.

Суддя Савченко Г.І.