ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" лютого 2022 р. Справа №910/4701/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Сітайло Л.Г.

суддів: Буравльова С.І.

Шапрана В.В.

секретар судового засідання - Нікітенко А.В.

представники сторін згідно з протоколом судового засідання

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Смоляр Тетяни Федорівни

на рішення Господарського суду міста Києва від 01.11.2021 (повне рішення складено 11.11.2021)

у справі №910/4701/21 (суддя Усатенко І.В.)

за позовом Фізичної особи-підприємця Смоляр Тетяни Федорівни

до 1) Комунального підприємства "Київтранспарксервіс"

2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Укрспецінвест"

про визнання недійсними та скасування результатів електронного аукціону, визнання недійсним договору,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Смоляр Тетяна Федорівна (далі - ФОП Смоляр Т.Ф.) звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Комунального підприємства "Київтранспарксервіс" (далі - КП "Київтранспарксервіс") та Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Укрспецінвест" (далі - ТОВ "Компанія Укрспецінвест") про визнання недійсними та скасування результатів електронного аукціону, оформлених протоколом №UA-PS-2020-06-12-000142-2, а також визнання недійсним договору про надання майданчика для експлуатації, утримання та облаштування від 21.07.2020 №ДНП-2020-07/04.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилалася на те, що електронний аукціон проведено з грубим порушенням чинного законодавства і, як наслідок, укладено незаконний договір, яким порушено право останньої на користування та розпорядження нерухомим майном, що розташоване по вулиці Братиславській, 9, у місті Києві.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.11.2021 у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд виходив з того, що позивачем не доведено належними та вірогідними доказами факту, що діяльністю відповідачів порушені його законні права та інтереси. Крім того, обраний позивачем спосіб захисту є неефективним та не призведе до відновлення його права, як власника нерухомого майна, яке він вважає порушеним.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням місцевого господарського суду, ФОП Смоляр Т.Ф. звернулась до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 01.11.2021 у справі №910/4701/21 скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що висновки викладені у рішенні місцевого господарського суду, на думку позивача, не відповідають фактичним обставинам справи та наданим документам, а судом застосовано надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства, що є порушенням вимог пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки взагалі не досліджувались питання правомірності проведення КП "Київтранспарксервіс" зазначеного аукціону. Застосування вимог Закону України "Про публічні закупівлі" до спірних правовідносин, порядок формування земельної ділянки, відповідно до вимог Земельного кодексу України (далі - ЗК України), використання підроблених документів та рейдерське захоплення цілісного майнового комплексу ТОВ "Компанія Укрспецінвест".

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.12.2021 апеляційну скаргу ФОП Смоляр Т.Ф. на рішення Господарського суду міста Києва від 01.11.2021 у справі №910/4701/21 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сітайло Л.Г., судді: Шапран В.В., Буравльов С.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.12.2021 відкладено розгляд питання про відкриття чи відмову у відкритті апеляційного провадження, повернення без розгляду або залишення без руху апеляційної скарги ФОП Смоляр Т.Ф. на рішення Господарського суду міста Києва від 01.11.2021 до надходження матеріалів справи №910/4701/21 до Північного апеляційного господарського суду.

29 грудня 2021 року на адресу Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №910/4701/21.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.01.2022 поновлено ФОП Смоляр Т.Ф. строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 01.11.2021. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ФОП Смоляр Т.Ф. на рішення Господарського суду міста Києва від 01.11.2021 у справі №910/4701/21. Справу №910/4701/21 призначено до розгляду 10.02.2022. Зупинити дію рішення на час апеляційного провадження.

27 січня 2022 року на електронну адресу Північного апеляційного господарського суду від ТОВ "Компанія Укрспецінвест" надійшов відзив на апеляційну скаргу від 27.01.2022, відповідно до якого останнє просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення залишити без змін. Крім того, 28.01.2022 та 01.02.2022 до суду надійшли аналогічні за змістом відзиви відповідача-2.

9 лютого 2022 року, через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду, від КП "Київтранспарксервіс" надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого останнє просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення залишити без змін.

В судовому засіданні 10.02.2022 представники відповідачів заперечили проти доводів, викладених в апеляційній скарзі та просили залишити оскаржуване рішення без змін.

Позивач про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином та у встановленому законом порядку. Проте, явку свого уповноваженого представника у призначене судове засідання не забезпечив, про поважність причин неявки суд не повідомив, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу на адресу суду не надходило.

Статтею 269 Господарського процесуального кодексу (далі - ГПК України) встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, заслухавши пояснення представників відповідачів, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду, в межах доводів апеляційної скарги, зазначає наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 05.02.2020 №199113171 Смоляр Т.Ф. є власником комплексу будівель (літери А, Б, В, Г), загальною площею 204 кв.м, що знаходиться за адресою: місто Київ, вулиця Братиславська, 9 (адміністративна будівля А загальною площею 33,6 кв.м; склад Б загальною площею 50,4 кв.м; ремонтний цех В загальною площею 60 кв.м; ремонтний цех Г загальною площею. 60 кв.м. Право власності зареєстровано 13.09.2018.

Відповідно до протоколу електронного аукціону від 26.06.2020 №UA-PS-2020-06-12-000142-3 КП "Київтранспарксервіс" організовано аукціон, який відбувся 26.06.2020 щодо лоту: право на експлуатацію майданчика для паркування транспортних засобів за адресою: м. Київ, Деснянський район, вул. Братиславська, 9, в межах ІІІ територіальної зони паркування м. Києва, що включає 120 місць для платного паркування транспортних засобів, а також 13 спеціальних місць для безкоштовного паркування транспортних засобів, які перевозять людей з інвалідністю. Переможцем аукціону визнано ТОВ "Компанія Укрспецінвест" з ціновою пропозицією - 6,80 грн з ПДВ. Протоколом визначено, що переможець аукціону зобов`язується: підписати в трьох оригінальних примірниках протокол електронного аукціону протягом 4 робочих днів з дня, наступного за днем формування протоколу електронного аукціону в ЕТС та направити його на підписання оператору, через який таким переможцем електронного аукціону подано найвищу цінову пропозицію; провести повний розрахунок та підписати договір протягом 18 робочих днів з дня, наступного за днем формування протоколу електронного аукціону.

21 липня 2020 року між ТОВ "Компанія Укрспецінвест" та КП "Київтранспарксервіс" укладено договір про надання майданчика для експлуатації, утримання та облаштування №ДНП-2020-07/04, за умовами якого останнє передає за плату відповідачу-2 для експлуатації, утримання та облаштування майданчика для паркування транспортних засобів за адресою: місто Київ, Деснянський район, вулиця Братиславська, 9, в межах ІІІ територіальної зони паркування міста Києва, що включає 120 місць для платного паркування транспортних засобів, а також 13 спеціальних місць для безкоштовного паркування транспортних засобів, які перевозять людей з інвалідністю, для ведення діяльності з паркування транспортних засобів та здійснення розрахунків з юридичними та фізичними особами за паркування їх транспортних засобів.

За умовами пунктів 2.1.4, 2.1.6 договору КП "Київтранспарксервіс" розробляє схему організації дорожнього руху на майданчику для паркування, яка є невід`ємною частиною договору. На час дії договору не має права передавати право на експлуатацію майданчика для паркування іншим особам.

Пунктами 2.2.2, 2.2.3, 2.2.5, 2.2.8, 2.2.9 договору передбачено, що ТОВ "Компанія Укрспецінвест" за власні кошти здійснює облаштування та обладнання майданчика для паркування, згідно з Правилами паркування відповідно до схеми організації дорожнього руху. Здійснює облаштування, утримання та експлуатацію майданчика для паркування згідно, з вимогами чинного законодавства України, в тому числі Правилами паркування, відповідно до умов цього договору, схеми організації дорожнього руху, виключно за цільовим призначенням. Зобов`язується облаштувати та експлуатувати не більшу кількість місць для паркування транспортних засобів на майданчику для паркування ніж передбачено умовами договору. Не має права передавати майданчик для паркування в експлуатацію третім особам. Зобов`язана звільнити майданчик для паркування після припинення дії договору, в порядку та строки передбачені договором.

Відповідно до пункту 3.1 договору майданчик для паркування вважається переданим в експлуатацію відповідачу-2 з моменту підписання сторонами акта приймання-передачі майданчика для паркування в експлуатацію.

За результатами проведення моніторингу території майданчика для паркування, у випадку виявлення порушень умов договору, відповідач-1 складає про це акт, який надсилається відповідачу-2. Виявлені порушення мають бути усунені відповідачем-2 у десятиденний термін від дати складання, про що останній повинен повідомити відповідача-1 до закінчення даного строку (пункт 3.5 договору).

Згідно з пунктом 7.1 договору, останній вважається укладеним і набирає чинності з моменту підписання його сторонами. Строк договору становить 1096 календарних днів від дати підписання акта приймання-передачі відповідачем-1 в експлуатацію відповідачу-2 майданчика для паркування.

До договору долучено затверджену схему організації дорожнього руху.

24 липня 2020 року КП "Київтранспарксервіс" та ТОВ "Компанія Укрспецінвест" підписано акт приймання-передачі паркувального майданчика на 133 машиномісця за адресою: місто Київ, Деснянський район, вулиця Братиславська, 9.

Підставою для звернення до суду з позовом, на думку позивача, є те, що протокол електронних торгів та договір від 21.07.2020 №ДНП-2020-07/04 порушують його право користування нерухомим майном, а тому підлягають визнанню недійсними.

Рішенням Київської міської ради від 26.06.2007 №930/1591 "Про вдосконалення паркування автотранспорту в м. Києві" КП "Київтранспарксервіс" визначено єдиним оператором з паркування транспортних засобів в місті Києві.

З метою упорядкування паркування транспортних засобів на вулицях, майданах та міжквартальних територіях міста, підвищення культури паркування, підвищення дисципліни сплати збору за послуги паркування, збільшення фінансових, надходжень до бюджету міста Києва, Київською міською радою прийняте рішення від 25.12.2008 №1051/1051 "Про Правила благоустрою у м. Києві" (далі - Правила благоустрою міста Києва), яким визначено єдиний порядок організації та функціонування платних місць для паркування транспортних засобів на території міста Києва.

Відповідно до Правил паркування транспортних засобів, паркування транспортних засобів - це тимчасова стоянка транспортних засобів у відведених або спеціально обладнаних місцях для паркування автотранспорту без відповідальності за збереження транспортного засобу або з такою відповідальністю, якщо можливе оснащення місць для паркування необхідним обладнанням.

Також наведеними Правилами визначено, що відведені місця - це місця платного паркування, які знаходяться на земельних ділянках, розташованих поза межами червоних ліній або на земельних ділянках, відносно яких не визначено балансоутримувача, повинні бути огороджені, обладнані дорожніми знаками, мати освітлення та приміщення для охорони, можуть мати дорожню розмітку (в залежності від погодних умов, пори року) та можуть бути оснащенні пристроями для контролю часу паркування.

Спеціально обладнані місця - це місця для паркування транспортних засобів, розміщені на проїжджій частині доріг чи за її межами, визначені відповідними дорожніми знаками, можуть мати дорожню розмітку, можуть бути оснащені спеціальними пристроями для контролю часу і способу паркування, сплати збору і послуг паркування, необхідним технічним обладнанням для запобігання викраденню транспортних засобів (огорожею, в`їзними та виїзними бар`єрами, шлагбаумами, приміщеннями для охоронців тощо).

Згідно з пунктом 17.1.1 Правил благоустрою міста Києва, останніми визначається єдиний порядок організації та функціонування платних місць для паркування транспортних засобів на території міста Києва з метою:

- забезпечення належного благоустрою територій, в тому числі благоустрою автомобільних доріг, міжквартальних проїздів та тротуарів;

- збільшення пропускної спроможності проїзних частин вулиць міста;

- підвищення безпеки дорожнього руху та дисципліни водіїв;

- впорядкування паркування транспортних засобів на вулицях, майданах та міжквартальних територіях міста;

- посилення контролю та притягнення до адміністративної відповідальності власників транспортних засобів, які порушують Правила дорожнього руху та ці Правила;

- підвищення культури паркування;

- підвищення дисципліни сплати збору за послуги паркування, збільшення фінансових, надходжень до бюджету міста Києва.

- забезпечення місцями для паркування таксі та таксомоторів, що використовуються на міських автобусних маршрутах загального користування у місті Києві.

Відповідно до пункту 17.3.1 Правил благоустрою міста Києва організація та експлуатація місць платного паркування транспортних засобів здійснюється лише оператором або підприємствами, з якими оператор уклав відповідний договір.

Пунктом 17.3.2 Правил благоустрою у місті Києві встановлені особливі умови користування земельними ділянками, на яких розташовані спеціально обладнані та відведені місця, які полягають в розробці та погодженні в установленому цими Правилами порядку схем організації дорожнього руху, згідно з якими у оператора виникає право надання платних послуг паркування транспортних засобів та не потребує розроблення проектів відведення цих земельних ділянок.

Згідно з пунктом 24 Правил паркування транспортних засобів, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 №1342, оператор зобов`язаний використовувати майданчик для паркування за призначенням.

Отже, землі, визначені як місця для паркування, наділені особливою специфікою їх правового режиму, що, зокрема, виражається у відсутності необхідності у розробленні проектів їх відведення. Така спрощена процедура їх використання пов`язана з тими обставинами, що надання водієві місця для паркування автомобіля не є користуванням земельною ділянкою, в розумінні норм ЗК України, а фактично є наданням послуг (стаття 901 Цивільного кодексу України) з паркування автомобіля.

Таким чином, на земельних ділянках, на яких розташовані спеціально обладнані та відведені місця для надання оператором платних послуг паркування транспортних засобів, оператор не має права здійснювати будь-яку діяльність, окрім надання платних послуг з паркування транспортних засобів та обладнання таких місць.

Додатком 5 до рішення Київської міської ради від 23.06.2011 №242/5629, яким визначено перелік паркувальних майданчиків, які закріплені за КП "Київтранспарксервіс", передбачено, що за відповідачем-1 закріплено паркувальний майданчик за адресою: місто Київ, Деснянський район, вулиця Братиславська, 9, в межах III територіальної зони паркування міста Києва (кількість місць для паркування - 133).

Отже, судом першої інстанції правильно встановлено, що позивачем не доведено наявність у відповідачів нормативного обов`язку відводити у встановленому законодавством порядку земельну ділянку під організацію паркувального майданчика та оформляти користування відповідною земельною ділянкою на правовому титулі оренди чи власності.

Згідно зі статтею 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб`єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду, згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ, за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Статтею 2 ГПК України передбачено, що господарський суд порушує провадження у справі за позовами, зокрема, підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів. Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу статті 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" є, зокрема, захист гарантованих Конституцією України та законами, прав і законних інтересів юридичних осіб.

За змістом положень вказаних норм, правом на пред`явлення позову до господарського суду наділені, зокрема, юридичні особи, а суд, шляхом вчинення провадження у справах, здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Так, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Реалізуючи передбачене статтею 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Водночас, вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відповідно до статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частинами 1 та 3 статті 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом статті 215 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було на час пред`явлення позову, порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

Отже, за змістом статей 15, 16, 215 ЦК України визнанню правочину недійсним має передувати встановлення судом наявності порушення прав позивача, який не є стороною цього правочину, а в разі відсутності такого порушення в позові має бути відмовлено.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 04.06.2020 №916/1411/19.

Виходячи з наведеного, позивач, звертаючись до суду з даним позовом та вимагаючи визнання недійсним укладеного між відповідачами договору від 21.07.2020 №ДНП-2020-07/04 про надання майданчика для експлуатації, утримання та облаштування, не будучи стороною за цим договором, зобов`язаний довести, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права (законні інтереси), а суд, у свою чергу, повинен перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, заперечення відповідачів, якими вони, в свою чергу, обґрунтовують свою правову позицію, і в залежності від встановленого, вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача.

За приписами статті 76 ГПК України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно зі статтею 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина 1 статті 79 ГПК України).

У позовній заяві ФОП Смоляр Т.Ф. зазначає, що є власником нерухомого майна, яке розташоване на земельній ділянці за адресою: місто Київ, Деснянський район, вулиця Братиславська, 9, що підтверджується відповідним витягом з реєстру.

Відповідно до статті 78, частини 9-11 статті 79-1 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі. Державна реєстрація прав суборенди, сервітуту, які поширюються на частину земельної ділянки, здійснюється після внесення відомостей про таку частину до Державного земельного кадастру.

Згідно зі статтею 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

За приписами частини 9 ст. 120, 125 чинної редакції ЗК України, якщо об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), інша будівля або споруда), об`єкт незавершеного будівництва розміщений на земельній ділянці державної або комунальної власності, що не перебуває у користуванні, набувач такого об`єкта нерухомого майна зобов`язаний протягом 30 днів, з дня державної реєстрації права власності на такий об`єкт, звернутися до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу йому у власність або користування земельної ділянки, на якій розміщений такий об`єкт, що належить йому на праві власності, у порядку, передбаченому статтями 118, 123 або 128 цього Кодексу. Орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, зобов`язаний передати земельну ділянку у власність або оренду набувачу в порядку, встановленому цим Кодексом. Пропущення строку подання клопотання, зазначеного в абзаці першому цієї частини, не може бути підставою для відмови набувачу (власнику) такого об`єкта у передачі йому у власність або користування земельної ділянки, на якій розміщений такий об`єкт.

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Місцевий господарський суд обґрунтовано зазначив, що позивачем не надано доказів того, що право власності чи право оренди на земельну ділянку, за адресою: місто Київ, Деснянський район, вулиця Братиславська, 9, оформлено ним належним чином. Земельна ділянка, на якій знаходиться нерухоме майно, належне позивачу, не сформована та не виділена йому, згідно з вимогами чинного законодавства. Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов висновку, за яким погоджується судова колегія, що позивачем не доведено порушення його права та обставини перешкоджання відповідачами шляхом укладення спірного договору та спірного протоколу, в користуванні позивачу його нерухомим майном.

Таким чином, позивачем не доведено обставини, що його нерухоме майно знаходиться саме на земельній ділянці, переданій відповідачу-2 для організації паркувального майданчика за спірним договором. Оскільки земельна ділянка, як об`єкт цивільних відносин, необхідна для обслуговування нерухомого майна позивача, ним не сформована, обставини щодо перешкоджання відповідачами позивачу в користуванні нерухомим майном належними та допустимими доказами не підтверджені.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність порушення права позивача спірними договором та протоколом, що є самостійною підставою для відмови у позові.

Щодо позовної вимоги про визнання недійсним та скасування результатів електронного аукціону №UA-PS-2020-06-12-000142-3 колегія суддів зазначає наступне.

Суд першої інстанції зазначив, що позивач не мав наміру брати участь у аукціоні, який наразі оскаржує, а обґрунтовує позовні вимоги порушенням його права на користування нерухомим майном.

Під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.

Належний спосіб захисту, виходячи з застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16 та від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що обраний позивачем спосіб захисту щодо недійсності та скасування результатів аукціону №UA-PS-2020-06-12-000142-3 є не ефективним, оскільки ніяким чином не вплине на поновлення порушених, на думку позивача, прав. Крім того, у позивача відсутні права користування земельною ділянкою (оформлені в установленому законодавством порядку), переданою для організації паркувального майданчика та не доведено перешкоджання йому у користуванні нерухомим майном, в зв`язку з проведенням аукціону та укладенням за його результатами договору.

Суд також враховує положення статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування.

Зміст зобов`язань, за статтею 13, також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією.

Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005 (заява №38722/02)).

Загалом, необхідно зазначити, що власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Тобто, саме ефективність способу захисту є основоположним принципом, який має враховуватись судом при ухваленні рішення.

З поданого позову вбачається, що обраний позивачем спосіб захисту є неефективним та не призведе до відновлення його права як власника нерухомого майна, яке він вважає порушеним. Крім того, як зазначалось вище, позивачем не було належним чином оформлено право користування земельною ділянкою, в тому числі в обсязі необхідному для обслуговування нерухомого майна, в зв`язку з чим не доведеним є порушення прав позивача саме відповідачами.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач не довів належними та вірогідними доказами того факту, що діяльністю відповідачів порушені його законні права та інтереси, а також, що в обраний ним спосіб захисту, вони можуть бути захищені.

Відповідно до статей 73, 74, 77 ГПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд, у визначеному законом порядку, встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Інші доводи, на які посилався апелянт під час розгляду даної справи, залишені Північним апеляційним господарським судом без задоволення, як такі, що не спростовують висновків суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 275 ГПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів Північного апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом повно та всебічно досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку, рішення Господарського суду міста Києва від 01.11.2021 у справі №910/4701/21 відповідає фактичним обставинам справи, ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а відтак передбачених законом підстав для зміни та скасування оскаржуваного рішення немає.

У зв`язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги ФОП Смоляр Т.Ф. витрати за подання апеляційної скарги, відповідно до статті 129 ГПК України, покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 74, 129, 269, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Смоляр Тетяни Федорівни на рішення Господарського суду міста Києва від 01.11.2021 у справі №910/4701/21 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 01.11.2021 у справі №910/4701/21 залишити без змін.

3. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на скаржника.

4. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 01.11.2021 у справі №910/4701/21.

5. Матеріали справи №910/4701/21 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 14.02.2022.

Головуючий суддя Л.Г. Сітайло

Судді С.І. Буравльов

В.В. Шапран