ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.02.2022р. Справа № 904/9420/21

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Матрікс Пак», м. Полтава

До: Товариства з обмеженою відповідальністю «Крафт-Фудс», м. Дніпро

Про: стягнення 55 645, 29 грн.

Суддя Васильєв О.Ю.

ПРЕДСТАВНИКИ : не викликалися

СУТЬ СПОРУ:

ТОВ «Матрікс Пак» (позивач) звернувся з позовом до ТОВ «Крафт-Фудс» (відповідач) про стягнення 55 645, 29 грн. ( в т.ч.: 53 627, 00 грн. - основний борг; 11, 46 грн. - пеня; 1 022, 44 грн. - інфляційні втрати та 984, 39 грн. - 10% річних) заборгованості, що виникла внаслідок невиконання відповідачем своїх зобов`язань зі своєчасної оплати наданих позивачем послуг та поставленого ним товару за договором поставки товару №07/04-2021 від 07.04.21р. (укладеним між сторонами).

Ухвалою від 13.12.21р. було відкрите провадження у справі №904/9420/21 за правилами спрощеного позовного провадження, встановленими ГПК України, без призначення судового засідання та виклику сторін - за наявними у ній матеріалами.

06.01.21р. ТОВ «Крафт-Фудс» звернувся із зустрічним позовом до ТОВ «Матрікс Пак» про стягнення 55 000, 00 грн. заборгованості, що виникла внаслідок невиконання відповідачем своїх зобов`язань зі своєчасної поставки товару позивачу та безпідставним утримання суми попередньої оплати за товар за договором поставки товару №07/04-2021 від 07.04.21р. (укладеним між сторонами).

11.01.22р. до канцелярії суду від ТОВ «Крафт-Фудс» (відповідач) надійшов відзив на позов, в якому проти задоволення позовних вимог заперечував. Вищезазначений відзив на позов було подано відповідачем з порушенням 15-денного строку на його подачу, оскільки ухвалу суду про відкриття провадження у справі, відповідачем було отримано - 21.12.21р. Оскільки відповідачем до закінчення встановленого судом процесуального строку не було подано заяву про продовження строку для подання відзиву на позов; суд залишає без розгляду відзив на позов та вважає за необхідне вирішувати справу за наявними в ній матеріалами.

Ухвалою суду від 14.01.21р. повернуто зустрічну позовну заяву ТОВ «Крафт-Фудс» і додані до неї документи без розгляду з підстав порушення відповідачем строків на подачу зустрічного позову, зазначених в ч.1. ст. 180 ГПК України.

24.01.22р. ТОВ «Крафт-Фудс» (відповідачем) було подано заяву про поновлення пропущеного процесуального строку на подачу відзиву на позов. Ухвалою суду від 14.02.22р. відмовлено в задоволенні заяви ТОВ «Крафт-Фудс» про поновлення пропущеного процесуального строку для подання відзиву на позов.

Відповідно до вимог ст.248 ГПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку , але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Законом не надано право судді продовжити цей строк (встановлений законом). Однак, господарським судом під час розгляду даної справи враховано, що на підставі рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10.03.2020 та відповідно до положень статті 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19», із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України від 16.03.2020 № 215, від 25.03.2020 № 239, від 04.05.2020 № 343, з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19, з 12.03.2020 по 22.05.2020 на всій території України встановлено карантин. Постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 № 392 було внесено зміни до постанови від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», а саме: продовжено період карантину до 22.06.2020. В подальшому постановою Кабінету Міністрів України від 17.06.2020 № 500 продовжено період карантину до 31.07.2020; постановою Кабінету Міністрів України від 22.07.2020 № 641 продовжено період карантину до 31.08.2020.; постановою Кабінету Міністрів України від 26.08.2020р. № 760 продовжено період карантину до 31.10.2020р.; постановою Кабінету Міністрів України від 13.10.2020р. № 956 продовжено період карантину до 31.12.2020р.; постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020р. № 1236 продовжено період карантину до 28.02.2021р.; постановою Кабінету Міністрів України від 17.02.2021р. №104 продовжено період карантину до 30.04.2021р.; постановою Кабінету Міністрів України від 21.04.2021р. №405 продовжено період карантину до 30.06.2021р.; постановою Кабінету Міністрів України від 16.06.2021р. №611 продовжено період карантину до 31.08.2021р.; постановою Кабінету Міністрів України від 11.08.21р. №855 продовжено період карантину до 01.10.2021р.; постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.21р. №981 продовжено період карантину до 31.12.2021р.; постановою Кабінету Міністрів України від 15.12.21р. №1336 продовжено період карантину до 31.03.2022р.

Стаття 27 Конституції України передбачає, що обов`язок держави - захищати життя людини.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід уважати строк, який необхідний для вирішення справи у відповідності до вимог матеріального та процесуального законів.

Відповідно до п.4 ст. 11 ГПК України , суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Положеннями пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 04.11.1950, ратифікованої Верховною Радою України (Закон України від 17.07.1997 №475/97-ВР) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема, "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З огляду на практику Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника.

Одночасно, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

У пункті 3 постанови № 11 від 17.10.2014 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення" визначено, що розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010, "Смірнова проти України" від 08.11.2005, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс Проти Греції" від 05.02.2004)

При цьому, згідно з практикою Європейського суду з прав людини щодо тлумачення положення "розумний строк" вбачається, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ. Критеріями оцінки розумності строку є, зокрема, складність справи та поведінка заявників.

Так, у справі "Хосце проти Нідерландів" 1998 суд вирішив, що тривалість у 8,5 років є розумною у контексті ст. 6 Конвенції, в зв`язку зі складністю справи, а у справі "Чірікоста і Віола проти Італії", 15-річний строк розгляду визнано Європейським судом з прав людини виправданим, в зв`язку з поведінкою заявників.

Згідно з приписами ст.114 ГПК України, суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій; строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства.

Дослідивши матеріали справи, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

07.04.21р. між ТОВ «Матрікс Пак» (постачальник) та ТОВ «Крафт-Фудс» (покупець) укладено договір поставки №07/04-2021, відповідно до умов якого постачальник зобов`язався передати у вищезазначений термін товар у власність покупцеві, а останній зобов`язався прийняти і оплатити його на умовах, визначених у цьому договорі (п.1.1.).

Згідно п.2.1. кількість товару , ціна за одиницю товару, асортимент, вказуються в накладній, складеної на підставі письмової заявки покупця, яка є невід`ємною частиною цього договору, при цьому сторони домовилися при направлені заявки на поставку товару дотримуватися наступної процедури, зазначеної в пунктах 2.1.1. 2.1.3. договору.

Відповідно до п.2.2. договору постачальник зобов`язаний здійснити поставку товару на склад покупця, розташований за адресою: 49064, м. Дніпро, пр. Сергія Нігояна, буд. 100; поставка товару здійснюється транспортом і за рахунок постачальника.

Право власності на товар переходить від постачальника до покупця при передачі товару, що засвідчується накладною на товар (видатковою накладною), підписаною уповноваженими представниками сторін. (п.2.7.). Зобов`язання по поставці товару вважається виконаним постачальником з моменту передачі товару покупцеві, що засвідчується накладною на товар (видатковою накладною), підписаною уповноваженими представниками сторін. (п.2.8.).

Умови оплати , ціна за одиницю і вартість партії встановлюються при поставці кожної партії товару; ціна на товар, що поставляється за цим договором , може змінюватися, про що постачальник сповіщає покупця до моменту здійснення поставки товару; ціна кожної партії товару розраховується за цінами , які є звичайними і справедливими, які склалися на ринку ідентичних/однорідних товарів в порівняльних умовах. (п.3.1. договору). Загальну вартість договору становить сума всіх підписаних сторонами видаткових накладних до цього договору (п.3.2.).

Відповідно до п.3.3. покупець зобов`язаний провести 30% передплати за товар в безготівковій формі в національній валюті України гривні, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника; надалі покупець зобов`язаний провести решту оплати за товар в безготівковій формі в національній валюті України гривні , шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника протягом 30 (тридцяти) календарних днів з моменту відвантаження товару покупцеві.

Оплата поставленого товару проводиться в наступному порядку: в першу чергу погашається заборгованість по раніше виробленої поставці й далі по кожній наступній (п.3.6. )

Згідно п.6.1. приймання товару за кількістю і за якістю проводиться при передачі товару від постачальника покупцю. Підписання видаткової накладної покупцем (або його представником) свідчить про приймання ним товару (партії товару) за якістю (крім прихованих недоліків) і кількістю без зауважень при візуальному огляді. (п.6.2. договору).

В п.7.1. договору сторони погодили, що у разі несвоєчасної оплати товару покупець зобов`язаний сплатити постачальнику пеню в розмірі 0,1% від вартості неоплаченого товару за кожен день прострочення; нарахування пені здійснюється протягом усього терміну прострочення виконання зобов`язання незалежно від його тривалості.

Відповідно до п.7.2. у разі прострочення оплати поставленого товару на термін , більше 10 банківських днів, покупець у відповідності до ст. 625 ЦК України, зобов`язаний сплатити постачальнику суму основного боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення, а також 10% річних від простроченої суми (а.с.14-17).

За твердження позивача, він на виконання умов договору надав відповідачу послуги та поставив товар на загальну суму 108 627, 00 грн. (на підтвердження чого посилається на рахунки на оплату №215 від 09.07.21р. - на суму 25 299, 00 грн. та №111 від 13.04.2021р. - на суму 83 328, 00 грн., акт надання послуг №227 від 09.07.21р. - на суму 25 299, 00 грн., видаткову накладну №215 від 05.07.21р. - на суму 83 328, 00 грн. , в т.ч. ПДВ , податкові накладні, а.с.18-19, 20, 22-29.). Також зазначає, що відповідачем було частково оплачено за товар (надані послуги) в загальному розмірі 55 000, 00 грн. ( на підтвердження чого посилається на відповідні банківські виписки по своїм рахункам, а.с.30-33).

З урахуванням вищезазначеного, позивач стверджує , що відповідач в порушення прийнятих на себе зобов`язань оплату за поставлений позивачем товар (надані послуги) в повному обсязі не здійснив (сплачено лише 55 000, 00 грн.); у зв`язку з чим ( згідно наданого позивачем розрахунку) у відповідача рахується заборгованість за поставлений товар (надані послуги) в розмірі 53 627, 00 грн..

Окрім того, позивач посилаючись на п.7.1. та 7.2. договору, приписи ст. 625 ЦК України нарахував відповідачу : 11, 46 грн. - пені; 1 022, 44 грн. - інфляційних втрат та 984, 39 грн. - 10% річних (а.с.8-9).

Проте, з вищезазначеними твердженнями позивача суд погодитися не може, з урахуванням наступного. Предметом даного господарського спору є матеріально-правова вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості, яка виникла за товар, поставлений відповідачу за видатковою накладною №215 від 05.07.21р. - на суму 83 328, 00 грн. та надані послуги за актом №227 від 09.07.21р. - на суму 25 299, 00 грн. на виконання умов договору поставки №06/04-2021 від 07.04.21р.

За ст. 626, 627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 526, 629 ЦК України та ст. 193 Господарського кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1, 6 ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

У ст. 712 ЦК України зазначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент, зокрема, вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця поставити товар (п. 1 ч. 1 ст. 664 ЦК України).

Частиною 1 ст. 692 ЦК України визначено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно п.6.1. договору приймання товару за кількістю і за якістю проводиться при передачі товару від постачальника покупцю. Підписання видаткової накладної покупцем (або його представником) свідчить про приймання ним товару (партії товару) за якістю (крім прихованих недоліків) і кількістю без зауважень при візуальному огляді. (п.6.2. договору).

При цьому, підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним документом у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» і яка відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Строк виконання відповідного грошового зобов`язання визначається за правилами, встановленими частиною першою статті 692 ЦК України.

Звертаючись до суду з вимогою про стягнення з відповідача заборгованості за поставлений товар, позивач повинен довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а саме - довести факт поставки товару на суму 83 328, 00 грн. за видатковою накладною №111 від 13.04.21р. та факт надання послуг на суму 25 299, 00 грн. за актом надання послуг №227 від 09.07.21р. тими беззаперечними доказами, на підставі яких суд може встановити наявність цих обставин (фактів) (ст.73, 74 ГПК України).

Первинні документи, які складені на виконання умов договору та підтверджують факт поставки товару покупцеві мають відповідати вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88 (Положення № 88).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (у редакції, чинній на момент складання спірних первинних документів) підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Дослідивши надану позивачем видаткову накладну №215 від 05.07.21р. та акт надання послуг №227 від 09.07.21р., суд встановив, що ці документи не відповідають наведеним вище вимогам законодавства щодо оформлення первинних документів, оскільки не містять даних (П.І.Б.) та посади особи, особистого підпису повноважної особи ТОВ «Крафт-Фудс», а відтак не можуть бути беззаперечними доказами факту поставки товару та надання послуг.

Встановлені недоліки в оформленні вказаних первинних документах є істотними, а також не підтверджують факт отримання товару (послуг) відповідачем.

Згідно із п. 2.4, 2.5 Положення № 88 первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою.

Окрім того, суд критично оцінює посилання позивача на рахунки на оплату №215 від 09.07.21р. - на суму 25 299, 00 грн. та №111 від 13.04.2021р. - на суму 83 328, 00 грн. в якості доказу поставки товару та надання послуг (оскільки відповідно до сталої практики Верховного Суду - за своєю правовою природою рахунок на оплату товару не є первинним документом, а є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перераховувати грошові кошти в якості оплати за надані послуги, тобто, носить інформаційний характер).

Також, критично суд оцінює посилання позивача на податкові накладні , як на доказ поставки товару та надання послуг (оскільки відображення в податковому обліку господарських операцій має односторонній характер і в силу положень чинного законодавства безпосередньо первинні документи, виконані у встановленому чинним законодавством порядку, є підставою для формування фінансової та податкової звітності підприємств. За відсутністю первинних документів як підстави для формування податкової звітності та відображенні в ній вчинених господарських операцій, дані податкових накладних і декларацій, поданих до податкового органу, не можуть бути доказом здійснення поставки. Більш того, наявність податкової звітності передбачає можливість її корегування в майбутніх податкових періодах у разі самостійного виявлення платником податків помилок в поданих деклараціях. Аналогічний висновок викладено Верховним Судом в постанові від 10.02.2020 у справі № 909/146/19.).

Відповідно з частинами першою, третьою статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: «баланс імовірностей» (balance of probabilities) або «перевага доказів» (preponderance of the evidence); «наявність чітких та переконливих доказів» (clear and convincing evidence); «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt).

17.10.2019 набув чинності Закон України № 132-IX від 20.09.2019 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», яким було, зокрема внесено зміни до України змінено назву статті 79 ГПК з «Достатність доказів» на нову «Вірогідність доказів» та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування «вірогідності доказів».

У рішенні Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Brualla Gomez de La Torre v. Spain» від 19.12.1997 наголошено про загальновизнаний принцип негайного впливу процесуальних змін на позови, що розглядаються.

Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини , юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

З урахуванням вищезазначеного, оцінивши усі надані позивачем докази на підтвердження факту поставки товару та надання послуг у їх сукупності, суд дійшов до висновку про недоведеність позивачем належними та допустимими доказами факту поставки товару відповідачу за видатковою накладною №215 від 05.07.21р. - на суму 83 328, 00 грн. та надання послуг №227 від 09.07.21р. - на суму 25 299, 00 грн.; а тому позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими. Враховуючи недоведеність позивачем факту поставки товару та надання послуг не підлягають задоволенню і позовні вимоги щодо стягнення з відповідача пені, інфляційних втрат та 10% річних. Таким чином, в задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі з вищенаведених підстав.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 13,74, 79, 233, 238, 240, 241, 247-252 ГПК України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог - відмовити у повному обсязі, судові витрати по справі покласти на позивача.

Відповідно до ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України рішення складено та підписано без його проголошення 16.02.22р.

Відповідно до вимог ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно до вимог ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до вимог ст. 257 ГПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя Васильєв О.Ю.