номер провадження справи 28/176/21
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.02.2022 Справа № 908/3504/21

м.Запоріжжя Запорізької області

Господарський суд Запорізької області у складі судді Федорової Олени Владиславівни розглянув справу за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та без повідомлення (виклику) учасників справи:

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ПІВДЕНЬБУДРЕСУРС» (вул. Набережна Енергетиків, буд. 45, кв. 93, м. Южноукраїнськ, Миколаївська область, 55001)

до відповідача державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (вул. Назарівська, буд. 3, м. Київ, 01032) в особі Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» (вул. Промислова, 133, м. Енергодар, Запорізька область, 71503)

про стягнення грошових коштів.

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду Запорізької області звернулося товариство з обмеженою відповідальністю «ПІВДЕНЬБУДРЕСУРС» з позовом до ДП «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» про стягнення 72.963,84 грн, з яких: 14.964,06 грн 3% річних та 57.999,78 грн інфляційні втрати. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на невиконання відповідачем зобов`язань щодо оплати отриманого товару в рамках договору №104(2)20УК/53-121-01-20-09244 від 26.03.2020. Факт неналежного виконання відповідачем зобов`язань встановлений в рішенні Господарського суду Запорізької області від 2945/20 від 12.04.2021. Враховуючи порушення відповідачем грошового зобов`язання, приймаючи до уваги той факт, що відповідач лише 20.10.2021 погасив наявну заборгованість, позивач з урахуванням положень ст. 625 ЦК України просить стягнути 3% річних за період з 12.11.2020 по 19.10.2021 у розмірі 14.964,06 грн та інфляційні втрати у розмірі 57.999,78 грн за період прострочення з листопада 2020 по жовтень 2021. В тексті позову позивач зазначив, що судові витрати, які він очікує понести у зв`язку з розглядом справи складаються із витрат на професійну (правничу) допомогу та витрат зі сплати судового збору, що складає 16.270,00 грн, з яких: 14.000,00 грн витрати на професійну правничу допомогу та 2270,00 грн судовий збір.

Також, позивач просив розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.12.2021 позовну заяву передано на розгляд судді Федорової О.В.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 09.12.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі № 908/3504/21, присвоєно справі номер провадження 28/176/21, на підставі ст. 252 ГПК України ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та без повідомлення (виклику) учасників справи. Відповідачу запропоновано подати відзив протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у даній справі, але не пізніше 10.01.2022.

Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи в суді, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення.

29.12.2021 на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позов, відповідно до якого ДП «НАЕК» в особі ВП «ЗАЕС» зазначило про відсутність в його діях вини, яка є обов`язковою умовою настання відповідальності передбаченої ст. 625 ЦК України. Зауважував про скрутне фінансове становище на підприємстві. Зазначав про неврахування позивачем положень ст. 614 ЦК України, а відтак і про безпідставність заявлення позовних вимог. До того ж посилався, що вимога позивача суперечить ст. 61 Конституції України, а отже не підлягає задоволенню. Зазначав, що позивач протиправно включив до періоду нарахування інфляційних втрат жовтень 2021. Вважає, що позивач не довів належними та допустимими доказами наявність підстав для задоволення позову. Зауважував, що розмір витрат на професійну правничу допомогу не відповідає критеріям співмірності, реальності та розумності розміру, а отже є значно завищеним. З урахуванням наведеного просив в позові відмовити, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу, судові витрати покласти на позивача.

У відповіді на відзив, яка отримана судом 10.01.2022, позивач спростував правову позицію відповідача. Зазначив про наявність сумнівів стосовно скрутного фінансового становища на підприємстві. Стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних шляхом звернення до суду з відповідним позовом є правом позивача, яке він може реалізувати незалежно від стягнення суми основного боргу. Період прострочення виконання грошового зобов`язання, за який позивачем нараховані інфляційні втрати, складає 12 місяців (з листопада 2020 по жовтень 2021). Розрахунок здійсненний з урахуванням рекомендацій щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладених у листі Верховного Суду України від 03.04.1997 №62-97р. Відсутність досудового врегулювання спору не позбавляє позивача права на судовий захист порушених прав. Також заперечив проти доводів відповідача щодо неспівмірності розміру витрат на професійну правничу допомогу. Просив позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідач не скористався наданим законом правом на подання заперечень на відповідь на позов.

Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін суду не надходило.

Враховуючи приписи ч. 4 ст. 240 ГПК України, у зв`язку з розглядом справи без повідомлення (виклику) учасників справи, рішення прийнято без його проголошення 16.02.2022, оскільки матеріали справи достатні для прийняття рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до ч. 8 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження, суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Наявні матеріали справи дозволяють розглянути справу по суті.

Розглянувши та дослідивши матеріали справи у судовому засіданні без виклику учасників справи, суд

ВСТАНОВИВ:

Товариством з обмеженою відповідальністю «Південьбудресурс» (Постачальник) та державним підприємством «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі відокремленого підрозділу «Запорізька АЕС» (Покупець) укладено договір поставки від 26.03.20 № 104(2)20Ук/53-121-01-20-09244 (договір підписано постачальником 10.04.2020 та покупцем 13.04.2020) (далі - договір), за умовами якого (п. 1.1 договору) Постачальник зобов`язується поставити, а Покупець прийняти і сплатити товар, визначений у п 1.1 договору, у загальній сумі 532 560,00 грн., у т.ч. ПДВ.

Пунктом 1.2 договору встановлено строк поставки товару: квітень-червень 2020 р.

Згідно із п. 3.1 договору, вартість договору становить 443 800,00 грн, крім того ПДВ 88 760,00 грн. Загальна сума договору складає 532 560,00 грн.

Відповідно до п. 4.2 договору, поставка товару відбувається в строки згідно п. 1.2 договору.

Пунктом 12.1 договору закріплено, що цей договір вважається укладеним з моменту підписання сторонами і діє на протязі одного року з моменту укладення.

Отже, договір поставки від 26.03.20 № 104(2)20Ук/53-121-01-20-09244 є укладеним сторонами 13.04.20.

Як зазначив позивач, на виконання умов договору від 26.03.20 № 104(2)20Ук/53-121-01-20-09244 відповідачу було поставлено товар на загальну суму 532 560,00 грн (з урахуванням ПДВ), що підтверджується видатковими накладними: від 06.05.20 № 15 на суму 197 264,40 грн, від 28.05.20 № 16 на суму 158 308,80 грн, від 22.06.20 № 18 на суму 8944,80 грн, від 21.07.20 № 21 на суму 137 964,00 грн, від 27.07.20 № 22 на суму 21 770,40 грн, від 27.07.20 № 23 на суму 8307,60 грн, які підписані уповноваженими представниками сторін без заперечень та скріплені печатками позивача.

Вказані видаткові накладні були зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних, що підтверджується відповідними квитанціями про реєстрацію податкової накладної в ЄРПН.

Відповідно до п. 3.2 договору, розрахунок за товар, поставлений відповідно до п. 1.1 договору проводиться шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок Постачальника протягом 45 календарних днів з моменту поставки товару.

Згідно з п. 3.2.1 договору, оплата Покупцем частини вартості товару у розмірі суми ПДВ здійснюється після отримання ним від Постачальника податкової накладної, оформленої та зареєстрованої в Єдиному реєстрі податкових накладних (ЄРПН).

У зв`язку з невиконанням відповідачем зобов`язань щодо своєчасної та повної оплати отриманого товару позивач звернувся з позовом до суду, в якому просив стягнути з відповідача на його користь 532 560,00 грн основного боргу, 4 875,00 грн 3% річних станом на 11.11.2020 та 866,95 грн інфляційних втрат по жовтень 2020.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 12.04.2021 у справі №908/2945/21 позов задоволено частково. З ДП «НАЕК» «Енергоатом» в особі ВП «ЗАЕС» стягнуто 532 560,00 грн основного боргу, 4 848,13 3% річних станом на 11.11.2020 та 866,95 грн. інфляційних втрат по жовтень 2020, 3 000,00 грн. витрат на правничу допомогу та 8 074,02 грн судового збору.

Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 15.09.2021 рішення суду першої інстанції у справі №908/2945/20 залишено без змін.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, факти порушення строків оплати та наявності заборгованості у відповідача перед позивачем у сумі 532 560 грн. 00 коп., станом на 12.04.2021, згідно з Договором поставки №104(2)20УК/53-121-01-20-09244 від 26.03.2020 (укладеного 13.04.2020), встановлені судовим рішенням у справі № 908/2945/20, тому згідно статті 75 ГПК України вказані обставини не потребують додаткового доказування.

Відповідач остаточне перерахування позивачу стягнутої на підставі рішення Господарського суду Запорізької області по справі № 908/2945/20 заборгованості, яка виникла в рамках договору поставки №104(2)20УК/53-121-01-20-09244 від 26.03.2020, здійснив 20.10.2021.

У зв`язку з наявністю прострочення відповідачем грошового зобов`язання позивач, враховуючи приписи ст. 625 ЦК України, нарахував до стягнення 3% річних у розмірі 14 964,06 грн за період з 12.11.2020 по 19.10.2021 та інфляційні втрати в розмірі 57 999,78 грн за період прострочення з листопада 2020 по жовтень 2021.

Проаналізувавши норми чинного законодавства, оцінивши докази, суд визнав позовні вимоги щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних такими, що підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Статтею 6 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до положень частин 1 і 2 ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Основними видами господарських зобов`язань є майново-господарські зобов`язання та організаційно-господарські зобов`язання.

Частиною 1 ст. 174 ГК України передбачено, що господарські зобов`язання можуть виникати: безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність; з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

У частині 1 ст. 175 ГК України закріплено, що майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утримуватись від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України (ЦК України) з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Аналогічні приписи зазначені в ч. ч. 1, 6 ст. 265 Господарського кодексу України.

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Приписами ст. 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Як вже зазначалося судом вище, під час розгляду справи №908/2945/20 (суд першої інстанції та апеляційної) надали правову оцінку порушенням відповідачем строків оплати отриманого товару та наявності заборгованості в рамках договору поставки №104(2)20УК/53-121-01-20-09244 від 26.03.2020.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 27.04.2018 року по справі № 908/1394/17 зазначено: «Виходячи зі змісту частини 1 статті 598, статей 599, 600, 604-609 ЦК України, саме по собі судове рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною 2 статті 625 цього Кодексу.

Аналогічна правова позиція підтверджена й судовою практикою Верховного Суду України, зокрема, в постанові від 17 лютого 2016 року у справі №905/3137/14-908/5775/14.

Отже, за змістом статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від ухвалення рішення суду про присудження суми боргу, відкриття виконавчого провадження чи його зупинення.

Матеріали справи містять докази погашення відповідачем заборгованості, стягнутої за рішенням суду по справі 908/2945/20 лише 20.10.2021.

Таким чином, суд погоджується з доводами позивача щодо наявності порушення відповідачем грошового зобов`язання до 20.10.2021 (дата погашення боргу) та наявності правових підстав для застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Частиною 2 статті 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, зважаючи на юридичну природу правовідносин між сторонами як грошових зобов`язань, на них поширюється дія положень ч. 2 ст. 625 ЦК України, за якою боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Норми ст. 625 ЦК України спрямовані в першу чергу на те, щоб внаслідок неправомірних дій боржника (прострочення) право власності кредитора не було порушене, оскільки внаслідок знецінення національної грошової одиниці купівельна спроможність коштів, які б кредитор міг одержати за належного виконання боржником своїх грошових зобов`язань, буде значно меншим, що має відповідно наслідком зменшення майнового блага кредитора.

Крім того, невиконання або неналежне виконання боржником свого грошового зобов`язання не може бути залишене без реагування та застосування до нього міри відповідальності, оскільки б це суперечило загальним засадам цивільного законодавства, якими є справедливість, добросовісність та розумність (ст. 3 Цивільного кодексу України).

Тому, оскільки застосування індексу інфляції до суми боргу фактично має на меті одержання кредитором того, на що він розраховував одержати у разі належного виконання боржником грошового зобов`язання, то стягнення 3% річних є тою мірою відповідальності, яку боржник зобов`язаний понести за неналежне виконання свого грошового зобов`язання.

Отже, сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У розумінні положень ст. 625 ЦК України, кредитором є будь-яка особа, в якої наявне право грошової вимоги.

Відтак, з огляду на те, що відповідачем неналежним чином виконано його грошове зобов`язання перед позивачем з оплати поставленого товару нарахування позивачем 3% річних та інфляційних втрат є правомірним.

Господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Проаналізувавши норми наведеного діючого законодавства України, суд дійшов висновку, що наданий позивачем розрахунок суми 3% річних у розмірі 14 964,06 грн є правильним та виконаним з дотриманням вказаних норм права, тому вимога позивача щодо стягнення 3% річних за період прострочення з 12.11.2020 по 19.10.2021 у розмірі 14 964,06 грн судом задовольняється.

Також судом задовольняються позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат у розмірі 57.999,78 грн з мотивів їх обґрунтованості.

Відповідно до розрахунку позивача до стягнення заявлені інфляційні втрати за період прострочення з листопада 2020 по жовтень 2021 (включно).

У відзиві на позов відповідач заперечив щодо нарахування позивачем інфляційних втрат на жовтень 2021, оскільки 20.10.2021 ним остаточно погашено суму боргу.

Втім, суд зауважує, що індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Таким чином, базою для нарахування інфляційних є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, що існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, за який розраховуються інфляційні, є час прострочення з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

При цьому, індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

Невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" у наступному місяці.

Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:

- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;

- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19.

Таким чином, приймаючи до уваги той факт, що повне погашення заборгованості відбулося 20.10.2021, тобто у період з 16 до 31 числа місяця, доводи відповідача в цій частині є безпідставними, а вимога позивача правомірною.

За приписами ст. ст. 13 та 74 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доказування і подання доказів віднесено на сторони. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 78 ГПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Статтею 86 ГПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За змістом статті 210 Господарського процесуального кодексу України, якою унормовано дослідження доказів, суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення. Письмові, речові і електронні докази оглядаються у судовому засіданні, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом, і пред`являються учасникам справи за їх клопотанням, а в разі необхідності - також свідкам, експертам, спеціалістам.

У розумінні наведених положень процесуального законодавства рішення з господарського спору може ґрунтуватися лише на тих доказах, які були предметом дослідження і оцінки судом.

Саме така правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 02.04.2019 у справі № 911/737/18.

Матеріали справи містять належні та допустимі докази погашення відповідачем заборгованості, яка стягнута за рішенням Господарського суду Запорізької області по справі №908/2945/20, лише 20.10.2021. Відповідач доказів відсутності правових підстав для нарахування 3% річних та інфляційних втрат або невірного їх розрахунку суду не надав.

Доводи відповідача, що викладені у відзиві на позовну заяву спростовані наведеними вище обставинами.

Крім того, посилання відповідача на скрутне фінансове становище на підприємстві не є підставою для звільнення боржника від виконання грошового зобов`язання, зокрема щодо відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Належних доказів на підтвердження факту скрутного фінансового становища на підприємстві суду не надано.

Відповідно до ст. 129 ГПК України, судовий збір у розмірі 2.270,00 грн покладається на відповідача.

Питання про розподіл судових витрат в частині витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, станом на момент ухвалення судового рішення судом не розглядалося у зв`язку з відсутністю доказів понесення позивачем зазначених у позові витрат.

Керуючись ст. ст. 126, 129, 238, 240, 241, 248, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов товариства з обмеженою відповідальністю «ПІВДЕНЬБУДРЕСУРС» до відповідача державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» про стягнення 72.963,84 грн грн задовольнити.

2. Стягнути з державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (вул. Назарівська, буд. 3, м. Київ, 01032, ідентифікаційний код 24584661) в особі Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» (вул. Промислова, 133, м. Енергодар, Запорізька область, 71503, ідентифікаційний код 19355964) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ПІВДЕНЬБУДРЕСУРС» (вул. Набережна Енергетиків, буд. 45, кв. 93, м. Южноукраїнськ, Миколаївська область, 55001, ідентифікаційний код 40812723) 14.964,06 грн (чотирнадцять тисяч дев`ятсот шістдесят чотири грн. 06 коп.) 3% річних за період прострочення з 12.11.2020 по 19.10.2021, 57.999,78 грн (п`ятдесят сім тисяч дев`ятсот дев`яносто дев`ять грн. 78 коп.) інфляційних втрат за період прострочення з листопада 2020 по жовтень 2021 (включно), які не охоплені рішенням Господарського суду Запорізької області по справі №908/2945/20 від 12.04.2021, 2.270,00 грн (дві тисячі двісті сімдесят грн. 00 коп.) судового збору. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено та підписано 16 лютого 2022 року.

Суддя О.В. Федорова