ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" лютого 2022 р. Справа№ 910/6306/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Кропивної Л.В.

Барсук М.А.

при секретарі судового засідання Денисевич К.Ю.,

за участю представників:

від позивача: Комісар С.П. (довіреність №25/11/20-26 від 25.11.2020), Коцюба В.О. (довіреність вих.№25/11/20-27 від 25.11.2020), Ларькін М.М. (наказ №1221-К від 02.12.2019),

від відповідача: Гвоздецький А.М. (ордер КС №843744 від 14.12.2021), Пирогівський В.В. (довіреність №47 від 07.12.2021), Янович-Бунь І.Б. (ордер серії КС №843709 від 28.04.2021),

від третьої особи: представник не прибув,

розглянувши апеляційну скаргу Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" на рішення Господарського суду міста Києва від 09.09.2021 у справі №910/6306/21 (суддя Стасюк С.В., повний текст складено - 27.09.2021) за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція", третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг про стягнення 311 342 049,80 грн.

ВСТАНОВИВ наступне.

Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" (надалі за текстом також - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція" (надалі за текстом також - відповідач) про стягнення 311 342 049,80 грн., з яких 298 712 397,05 грн. за послуги з транспортування теплової енергії, 5 320 664,09 грн. пені, 1 267 895,13 грн. 3 % річних, 6 041 093,53 грн. інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за Договором № 5 від 01.06.2017 про надання послуг з транспортування теплової енергії в частині здійснення повної та своєчасної оплати за надані послуги у період з 01.10.2020 по 28.02.2021.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.09.2021 у справі №910/6306/21 у позові відмовлено повністю.

Приймаючи вказане рішення, суд дійшов висновку про те, що відповідач у своїй діяльності у сфері теплопостачання зобов`язаний виконувати імперативні рішення НКРЕКП, відтак правові підстави для застосування до нього тарифів, визначених Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 23.09.2020 № 1487 (зі змінами), відсутні.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 09.09.2021 у даній справі та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що при розрахунках за послугу транспортування теплової енергії правомірним є застосування тарифів на транспортування теплової енергії, встановлених саме надавачу послуги з транспортування, а тому, як вказує апелянт ним обґрунтовано застосовано тарифи, визначені Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 23.09.2020 № 1487 (зі змінами).

В ході здійснення апеляційного провадження від апелянта 19.11.2021 та 08.12.2021 до суду надійшли пояснення та клопотання, якими він просив долучити додаткові докази, а також поновити строк на їх подання.

Стосовно вказаного, колегія суддів зазначає наступне.

В силу принципів диспозитивності та змагальності господарського судочинства, сутність яких викладено в статтях 13, 14 Господарського процесуального кодексу України, а також приписах статті 74 цього Кодексу, збирання доказів у справі не є обов`язком суду.

Навпаки, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування у господарському процесі покладений виключно на сторони спору, кожна з яких несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 80 цього Кодексу, чітко врегульовано порядок та строки подання доказів учасниками справи. Так, за частиною 2 вказаної статті позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Згідно частини 4 цієї статті, якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Частина 5 цієї статті визначає, що у випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.

Отже, за змістом вказаних норм всі докази, які підтверджують заявлені вимоги, мають бути подані позивачем одночасно з такою заявою, а неможливість подання доказів у цей строк повинна бути письмово доведена позивачем до суду та належним чином обґрунтована.

Позивачем не було доведено до суду першої інстанції неможливості подання вказаних доказів.

Згідно з приписами статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно ч. 1 ст. 119 Господарського процесуального кодексу України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Колегія суддів, зазначає, що клопотання про поновлення строку повинно містити обґрунтування поважності причин пропуску такого строку (за необхідності - з посиланням на відповідні докази, які подаються апеляційному господарському суду на загальних підставах).

При цьому, Господарський процесуальний кодекс України не пов`язує право суду поновити пропущений строк з певним колом обставин, що спричинили пропуск строку. Отже, у кожному випадку суд з урахуванням конкретних обставин пропуску строку оцінює доводи, що наведені на обґрунтування клопотання про його поновлення та робить мотивований висновок щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку.

Для вирішення господарським судом питання про поновлення процесуального строку самого лише клопотання недостатньо, наявність поважної причини пропуску строку має бути доведена заявником.

Таким чином, заявник повинен обґрунтувати поважність причини (причин) пропуску строку, в разі необхідності - з поданням доказів цього.

Відповідно до чинного законодавства поважними визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення сторони та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами у справі процесуальних дій.

В обґрунтування клопотання про поновлення строку для подання доказів позивач зазначає про те, що у відзиві відповідача на апеляційну скаргу останній вказав про процедуру затвердження НКРЕКП тарифів для нього та послався на документи, жоден з яких ним не було додано, тому позивач надає їх наразі.

Колегія суддів зазначає, що доводи, на спростування яких, позивачем подано до суду апеляційної інстанції додаткові докази та які стосуються питання застосування тарифів, наводилися відповідачем ще під час розгляду справи в суді першої інстанції, а тому апелянт не був позбавлений можливості своєчасно подати додаткові документи до місцевого господарського суду.

Щодо посилань скаржника в обґрунтування клопотання про поновлення строку для подання доказів на те, що в мотивувальній частині рішення суду ним помилково визнано одну із складових тарифу відповідача на теплову енергію в якості тарифу на транспортування позивачем теплової енергії, що об`єктивно унеможливило подання доказів протилежного до суду, колегія суддів зазначає наступне.

Системний аналіз статей 80, 269 Господарського процесуального кодексу України свідчить про те, що докази, якими позивач обґрунтовує вимоги (в тому числі щодо обґрунтованості застосування саме певного тарифу та всього що з цим пов`язано) повинні існувати на момент звернення до суду з відповідною заявою, і саме на позивача покладено обов`язок подання таких доказів одночасно з нею.

Така обставина (тобто відсутність доказів як таких) взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 269 Господарського процесуального кодексу України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів.

Аналогічна позиція наведена у постанові Верховного Суду від 10.12.2019 у справі №910/10002/19.

Отже, заявником не доведено неможливості подання додаткових доказів своєчасно до суду першої інстанції, а тому у задоволенні клопотання про поновлення строку судом відмовляється з огляду на недоведеність поважності причин такого неподання та наведені докази не приймаються колегією суддів.

Представники апелянта - позивача у справі в судовому засіданні надали пояснення, якими підтримали апеляційну скаргу.

Представники відповідача в судовому засіданні надали пояснення, якими просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення місцевого господарського суду - без змін.

Третя особа правом на участь представника у даному судовому засіданні не скористалася, хоча про дату, час та місце судового засідання була повідомлена належним чином; про що свідчить телефонограма суду.

Будь - яких заяв, клопотань щодо неможливості бути присутньою у даному судовому засіданні від третьої особи до суду не надійшло.

Слід також зазначити, що явка представників сторін та третьої особи не визнавалася обов`язковою, певних пояснень суд не витребував.

Враховуючи належне повідомлення третьої особи, а також з урахуванням того, що неявка її представника у судове засідання не перешкоджає розгляду апеляційної скарги, вона розглянута судом у даному судовому засіданні по суті з винесенням постанови.

Згідно з ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у Главі 1 Розділу ІV.

Частинами 1 та 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Між Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" (підприємство) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція" (товариство) 01.06.2017 було укладено Договір № 5 про надання послуг з транспортування теплової енергії (надалі за текстом також - Договір), згідно з пункту 1.1 якого підприємство зобов`язується транспортувати теплову енергію, яка виробляється товариством і постачається споживачам зони теплопостачання товариства, тепловими мережами, які перебувають у господарському віданні підприємства, а товариство зобов`язується оплачувати за послуги з транспортування теплової енергії у порядку та на умовах, визначених Договором.

Пунктом 4.1 Договору сторони визначили, що тариф на транспортування теплової енергії за 1 Гкал встановлюється Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг (НКРЕКП).

У пунктах 4.2 - 4.4 Договору визначено, що загальна сума вартості транспортування теплової енергії товариства за цим Договором складається із сум вартості щомісячного транспортування теплової енергії товариства мережами підприємства, яка визначається згідно з пунктом 4.7 Договору. Товариство зобов`язується до 8 числа місяця, наступного за звітним місяцем, надавати нарочно підприємству Форму № 2-НКП-тепло (місячна), що подається до НКРЕКП, підписану уповноваженою особою. Підприємство протягом 4 календарних днів після отримання Форми № 2-НКП-тепло (місячна) передає нарочно товариству Акт про надання послуг з транспортування теплової енергії за формою наведеною у Додатку 3 до цього Договору у двох екземплярах. Товариство протягом 4 календарних днів розглядає проект Акту про надання послуг з транспортування теплової енергії за звітний місяць та підписує його зі своєї сторони та один примірник надсилає підприємству або у цей же строк надає обґрунтовані заперечення, з урахуванням пункту 3.3.3 Договору.

Згідно підпункту 3.3.3 Договору товариство зобов`язується щомісяця підписувати та повертати підприємству один екземпляр акта про надання послуг з транспортування теплової енергії протягом 4 календарних днів з дня їх отримання або в цей же термін надати обґрунтовані письмові заперечення. Заперечення не можуть стосуватися визначення обсягу теплової енергії, що транспортувалась мережами підприємства, якщо цей обсяг співпадає з фактичним корисним відпуском теплової енергії, згідно пункту 1 (код рядка 005) Форми №2-НКП-тепло (місячна), форми акту про надання послуг з транспортування теплової енергії, якщо вона співпадає з затвердженою Договором формою і датою акту про надання послуг з транспортування теплової енергії, якщо вона співпадає з останнім днем календарного місяця, в якому надавалися послуги.

Відповідно до пункту 4.5 Договору товариство зобов`язалось до 15 числа місяця наступного за місяцем, в якому здійснювалось транспортування теплової енергії, сплачувати підприємству 30 % від вартості місячного транспортування теплової енергії, який визначається на підставі прогнозного обсягу теплової енергії, передбаченого пунктом 1.2 Договору. Товариство зобов`язалося здійснити остаточну оплату за надані за відповідний місяць послуги з транспортування теплової енергії протягом 10 календарних днів з моменту підписання сторонами акта про надання послуг з транспортування теплової енергії за вирахуванням здійсненої попередньої оплати.

Згідно пунктів 4.6 та 4.7 Договору сторони домовилися для визначення обсягів теплової енергії, що транспортується тепловими мережами підприємства та інших необхідних даних керуватися даними Звіту про транспортування теплової енергії магістральними та місцевими (розподільчими) тепловими мережами Форма № 2-НКП-тепло (місячна). Окрім цього, сторони домовилися, що місячний обсяг теплової енергії, що транспортується тепловими мережами підприємства є фактичним корисним відпуском теплової енергії, обсяг якої встановлюється згідно з пунктом 1 (код рядка 005) Форми № 2-НКП-тепло (місячна).

До Договору 01.06.2018 укладена Додаткова угода № 1, згідно якої сторони погодили, що Договір набуває чинності з моменту підписання та діє до 31 травня 2019 року включно, а в частині розрахунків - до повного виконання. Якщо протягом 30 днів до терміну закінчення цього Договору жодна із сторін не попередить письмово іншу сторону про намір його розірвати, Договір вважається автоматично продовженим на тих же умовах на кожний наступний календарний рік.

Позивач 12.11.2020, листом вих. № 40/25/4351 надіслав відповідачу два примірники підписаних актів про надання послуг з транспортування теплової енергії за жовтень 2020 року на суму 16 918 167,74 грн., із вказанням у графі "Тариф на транспортування теплової енергії (ціна)" - 378,32 грн/Гкал", який відповідач отримав 17.11.2020 (згідно дати вручення, зазначеної на рекомендованому повідомлені про вручення поштового відправлення).

Від відповідача 23.11.2020 позивачу надійшов лист вих. № 09/2311 датований 20.11.2020, в якому відповідач надав заперечення до акта про надання послуг з транспортування теплової енергії за жовтень 2020 року, зазначивши, що в структурі тарифів на теплову енергію Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція" (Додаток 1 до постанови НКРЕКП від 14.01.2020 № 77, у редакції постанови НКРЕКП від 17.03.2020 № 623) експлуатаційні витрати на транспортування власної теплової енергії тепловими мережами інших суб`єктів господарювання становлять - 89,74 грн/Гкал. Тарифи на теплову енергію, її виробництво та постачання, послугу з постачання теплової енергії для Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція" встановлені постановою НКРЕКП від 17.03.2020 № 623, з урахуванням вимог Порядку формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, затвердженого постановою НКРЕКП від 25.06.2019 № 1174.

В подальшому позивач направив відповідачу: лист від 15.12.2020 вих. №40/25/5055 з актом про надання послуг з транспортування теплової енергії за листопад 2020 року на суму 51 955 290,91 грн. із зазначенням тарифу на транспортування теплової енергії - 378,32 грн/Гкал (отриманий відповідачем 18.12.2020); лист від 11.01.2021 вих. № 40/25/62 з актом про надання послуг з транспортування теплової енергії за грудень 2020 року на суму 71 458 443,55 грн. із зазначенням тарифу на транспортування теплової енергії - 378,32 грн/Гкал (отриманий відповідачем 19.01.2021); лист від 11.02.2021 вих. № 40/25/495 з актом про надання послуг з транспортування теплової енергії за січень 2021 року на суму 88 194 256,56 грн. із зазначенням тарифу на транспортування теплової енергії - 418,49 грн/Гкал (отриманий відповідачем 16.02.2021) та лист від 15.03.2021 вих. №40/25/787 з актом про надання послуг з транспортування теплової енергії за лютий 2021 року на суму 86 523 477,08 грн. із зазначенням тарифу на транспортування теплової енергії - 418,49 грн/Гкал (отриманий відповідачем 19.03.2021).

На всі вказані вище акти про надання послуг з транспортування теплової енергії відповідач надав заперечення (листи: від 21.12.2020 № 09/2514; від 21.01.2021 №09/152, від 19.02.2021 №09/414, від 22.02.2021 № 09/648), в яких вказував, що експлуатаційні витрати на транспортування власної теплової енергії тепловими мережами інших суб`єктів господарювання становлять - 89,74 грн/Гкал.

Враховуючи нездійснення відповідачем оплати заборгованості за надання послуг з транспортування теплової енергії позивач звернувся до суду з даним позовом.

За доводами позивача, встановлення тарифів на транспортування теплової енергії для позивача віднесено до повноважень виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), який своїм Розпорядженням від 23.09.2020 № 1487 Про встановлення тарифів на теплову енергію, виробництво теплової енергії, транспортування теплової енергії, постачання теплової енергії, послуги з постачання теплової енергії і постачання гарячої води Комунальному підприємству виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго", зареєстровано в Центральному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції (м. Київ) від 29.09.2020 за №№224/227, 225/228, 226/229, 227/230, 228/231, 229/232, 230/233, 231/234, 232/235, 233/236, 234/237, 235/238, 236/239, 237/240, 238/241, 239/242, 240/243, 241/244, 242/245, 243/246 (дата оприлюднення 01.10.2020), визначив тариф на транспортування теплової енергії з урахуванням витрат на утримання та ремонт центральних пунктів Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" у розмірі 378,32 грн/Гкал без ПДВ, а з 01.01.2021 (в редакції розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 29.12.2020 №2077), у розмірі 418,49 грн/Гкал без ПДВ.

Відповідач, в свою чергу, вважає, що тариф за послуги транспортування теплової енергії, який застосовується до нього, встановлюється НКРЕКП.

Отже, спірним є питання щодо того, який самий тариф (встановлений розпорядженням виконавчим органом Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) чи НКРЕКП) підлягає застосуванню у даному випадку.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення прав та обов`язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

Укладений між сторонами правочин за своєю правовою природою є договором про надання послуг.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Приписами статті 903 Цивільного кодексу України встановлено, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Пунктом 4.1 Договору сторони визначили, що тариф на транспортування теплової енергії за 1 Гкал встановлюється Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг (НКРЕКП).

Статтею 188 Господарського кодексу України визначено, що зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду. Якщо судовим рішенням договір змінено або розірвано, договір вважається зміненим або розірваним з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За правилами ст. 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Матеріалами справи не підтверджується юридичний факт зміни сторонами умов договору, які є обов`язковими для сторін, що уклали такий договір. Таким чином, сторони не вчиняли жодних дій щодо зміни умов договору чи його розірвання.

Вимоги позивача про сплату сум за надані послуги із транспортування теплової енергії на умовах, що відмінні від встановлених у договорі, порушують принцип обов`язковості умов договору для його сторін.

Так, з умов договору вбачається, що оплата послуг з транспортування теплової енергії здійснюється на підставі тарифів, що встановлені НКРЕКП.

За приписами ч.ч. 2, 3 ст. 20 Закону України "Про теплопостачання" тарифи на теплову енергію, реалізація якої здійснюється суб`єктами господарювання, що займають монопольне становище на ринку, є регульованими. Тарифи на виробництво теплової енергії, у тому числі на теплоелектроцентралях, теплоелектростанціях, атомних електростанціях і когенераційних установках та установках з використанням альтернативних джерел енергії, на транспортування та постачання теплової енергії встановлюються національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, та органами місцевого самоврядування у межах повноважень, визначених законодавством.

Таким чином, законом передбачено повноваження зі встановлення тарифів на послуги з постачання теплової енергії як НКРЕКП, так і органів місцевого самоврядування у межах повноважень, визначених законодавством. Водночас, такі суб?єкти встановлюють тарифи для різного кола споживачів, тобто акти таких органів не розповсюджуються на тих самих осіб.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 28 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать встановлення в порядку і межах, визначених законодавством, тарифів на теплову енергію (у тому числі її виробництво, транспортування та постачання), тарифів на централізоване водопостачання та централізоване водовідведення, на інші комунальні послуги (крім тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, тарифів на комунальні послуги, які встановлюються Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг), побутові, транспортні та інші послуги.

Із наведеного припису вбачається, що виконавчі органи сільських, селищних, міських рад встановлюють тарифи, зокрема на транспортування теплової енергії, за винятком тарифів, які встановлюються НКРЕКП. Отже, виконавчі органи сільських, селищних, міських рад не уповноважені на встановлення тарифів для суб?єктів, що відносяться до сфери діяльності (відання) НКРЕКП.

Статтею 17 Закону України "Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг" визначено, що для ефективного виконання завдань державного регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг Регулятор, зокрема, встановлює державні регульовані ціни і тарифи на товари (послуги) суб`єктів природних монополій та інших суб`єктів господарювання, що провадять діяльність на ринках у сферах енергетики та комунальних послуг.

Частиною першою ст. 2 Закону України "Про державне регулювання у сфері комунальних послуг" передбачено, що органом державного регулювання у сфері комунальних послуг є НКРЕКП.

Статтею 16 Закону України "Про теплопостачання" передбачено, що до повноважень НКРЕКП, належать, зокрема: розробка методик розрахунків тарифів на виробництво теплової енергії та плати за її транспортування та постачання; забезпечення проведення єдиної тарифної політики у сфері теплопостачання; розроблення і затвердження методології (порядку) формування тарифів на теплову енергію у сфері теплопостачання для суб`єктів природних монополій та суб`єктів господарювання на суміжних ринках; ліцензування господарської діяльності з виробництва теплової енергії, транспортування її тепловими мережами, постачання теплової енергії тощо.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Закону України "Про державне регулювання у сфері комунальних послуг" Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг здійснює встановлення тарифів на комунальні послуги суб`єктам природних монополій та суб`єктам господарювання на суміжних ринках, ліцензування діяльності яких здійснюється національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

Відповідач є ліцензіатом НКРЕКП з виробництва та постачання теплової енергії, а також є виконавцем комунальних послуг.

Тарифи на теплову енергію, її виробництво та постачання для відповідача встановлюються відповідними постановами НКРЕКП з урахуванням вимог Порядку формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, затвердженого постановою НКРЕКП від 25.06.2019 за №1174 (далі - Порядок № 1174).

Відповідно до п.п. 1.4, 1.5 Порядку № 1174 тарифи на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання - вартість вироблення, транспортування та постачання одиниці (1 Гкал) теплової енергії відповідної якості як грошовий вираз планованих економічно обґрунтованих витрат з урахуванням витрат на покриття втрат ліцензіата, планованого прибутку, коригування витрат, які встановлюються НКРЕКП без урахування податку на додану вартість; структура тарифів - складові економічно обґрунтованих витрат, пов`язаних із провадженням у планованому періоді ліцензованого виду діяльності у сфері теплопостачання, які групуються за статтями відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку, що затверджені Міністерством фінансів України, витрати на покриття втрат та коригування витрат. Тарифи для кожної категорії споживачів визначаються на підставі економічно обґрунтованого розподілу витрат, пов`язаних з виробництвом, транспортуванням та постачанням теплової енергії.

В свою чергу, постановою Кабінету Міністрів України від 1 червня 2011 №869 "Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на комунальні послуги" затверджено Порядок формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з постачання теплової енергії і постачання гарячої води (далі - Порядок № 869), який визначає механізм формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з постачання теплової енергії і постачання гарячої води для суб`єктів природних монополій та суб`єктів господарювання на суміжних ринках, які провадять або мають намір провадити господарську діяльність з виробництва теплової енергії, її транспортування магістральними і місцевими (розподільними) тепловими мережами та постачання, надання послуг з постачання теплової енергії і постачання гарячої води та застосовується під час установлення органами місцевого самоврядування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з постачання теплової енергії і постачання гарячої води для суб`єктів природних монополій, а також для суб`єктів господарювання на суміжних ринках, зазначених у пункті 1 цього Порядку, та поширюється на таких суб`єктів під час розрахунку зазначених тарифів.

Отже, тарифи, за якими відповідач здійснює свою діяльність, встановлюються НКРЕКП відповідно до Порядку №1174. В свою чергу, тарифи, за якими позивач здійснює свою діяльність, встановлюються Київською міською державною адміністрацією у відповідності до Порядку №869.

Частиною четвертою ст. 19 Закону України "Про теплопостачання" регламентовано, що теплогенеруюча організація має право постачати вироблену теплову енергію безпосередньо споживачу згідно з договором купівлі-продажу. У разі якщо така організація не є теплотранспортуючою, то теплотранспортуюча організація не має права відмовити теплогенеруючій організації у транспортуванні теплової енергії, якщо це дозволяють технічні можливості системи.

З урахуванням наведеного, судова колегія зауважує на тому, що відповідач не є споживачем теплової енергії у розумінні положень Закону України "Про теплопостачання" під час виконання договору на транспортування теплової енергії, а позивач не є теплопостачальником за цим правочином щодо відповідача.

Окрім цього, слід зазначити, що у розумінні Закону України "Про теплопостачання" саме споживачі та постачальники теплової енергії є суб`єктами відносин у сфері теплопостачання і, як наслідок, відносини у цій сфері встановлюються шляхом укладення договору про купівлю-продаж (постачання) теплової енергії між теплопостачальною організацією та споживачем теплової енергії.

Також за положеннями п. 3 ч. 2 ст. 6 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" теплопостачання відноситься до сфери комунальних послуг і, відповідно, відповідач є теплопостачальною організацією та виконавцем комунальних послуг для споживачів його зони теплопостачання.

Таким чином, у відносинах між сторонами договору, відповідач є теплогенеруючою організацією (виробляє теплову енергію) та теплопостачальною організацією (постачає теплову енергію споживачам), надавачем комунальних послуг споживачам, а позивач, у свою чергу, є теплотранспортуючою організацією.

Для визначення фізичної чи юридичної особи як споживача послуги з такою особою має бути укладено договір із виконавцем комунальної послуги та теплова енергія, яка постачається такою послугою, має використовуватися для власних потреб (ст. 1 Закону України "Про теплопостачання", п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", п. 3 Правил користування тепловою енергією, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007 за №1198).

Із наведеного вбачається, що відповідач, як теплогенеруюча організація не є споживачем у розумінні Закону України "Про теплопостачання" та Закону України "Про житлово-комунальні послуги" за послугою транспортування теплової енергії позивачем, адже така послуга не споживається (отримується) самим відповідачем.

При цьому, позивачем не долучено до матеріалів справи належних і допустимих доказів того, що послуги за договором були використані відповідачем для власних виробничих технологічних потреб, а не у зв`язку з постачанням теплової енергії кінцевим споживачам.

Зі змісту Розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) № 1487 (з урахуванням внесених Розпорядженням №2077 змін) вбачається, що тарифи на транспортування теплової енергії, були встановлені та розповсюджуються саме на споживачів позивача, а відповідач, у свою чергу, не може вважатись споживачем таких послуг, а відтак і немає підстав для застосування тарифу, відмінного від закріпленого Договором.

Враховуючи те, що послуга транспортування теплової енергії, яка надається на підставі договору, не споживається самим відповідачем, то тарифи на такі послуги визначаються саме НКРЕКП відповідними нормативними актами.

Тариф, що закріплений у договорі, для обчислення вартості послуг транспортування теплової енергії відповідає тим тарифам, що визначені підзаконними актами НКРЕКП.

Таким чином, визначені позивачем тарифи на підставі Розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) № 1487 (з урахуванням внесених Розпорядженням №2077 змін) не можуть бути застосовані у даному випадку.

Стосовно посилань апелянта на те, що у випадку незастосування тарифів, визначених на підставі Розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) № 1487 (з урахуванням внесених Розпорядженням №2077 змін), суд першої інстанції повинен був задовольнити позовні вимоги, виходячи з тарифів, встановлених НКРЕКП, колегія суддів зазначає наступне.

Так, оскільки підставою позову позивачем визначено обставини невиконання відповідачем свого грошового зобов`язання з оплати послуг з транспортування теплової енергії, розрахованої за тарифами, встановленими саме вказаним вище Розпорядженням (з урахуванням змін), а не НКРЕКП, оскільки відповідних заяв про зміну підстав позову не надходило, тому відсутні підстави для дослідження обставин обґрунтованості позовних вимог, розрахованих та заявлених до стягнення згідно тарифів, встановлених НКРЕКП.

Окрім всього вищевикладеного, слід зазначити, що відповідач у період з 01.10.2020 по 28.02.2021 надавав власним споживачам послуги відповідно до умов чинних укладених договорів про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води (укладені до 01.05.2019) та постачання теплової енергії для споживачів, відповідно до умов чинних укладених договорів на постачання теплової енергії (укладені після 01.05.2019).

Тарифи на послугу з централізованого опалення та постачання гарячої води для споживачів, договори з якими укладено до 01.05.2019, встановлені постановою НКРЕКП від 11.12.2018 за № 1823. В структурі тарифу експлуатаційні витрати на транспортування власної теплової енергії тепловими мережами інших суб`єктів господарювання становлять - 89,74 грн/Гкал (без ПДВ).

Постановою НКРЕКП від 30.11.2020 №2246 відповідачу встановлено тарифи на теплову енергію, її виробництво, постачання, які застосовуються до споживачів за договорами, укладеними за новою класифікацією житлово - комунальних послуг, а саме послуги з постачання теплової енергії і постачання гарячої води. В структурі тарифу експлуатаційні витрати на транспортування власної теплової енергії тепловими мережами інших суб`єктів господарювання становлять - 378,32 грн/Гкал (без ПДВ).

Постановою НКРЕКП від 13.01.2021 №40 відповідачу встановлено тарифи на теплову енергію, її виробництво, постачання, які застосовуються до споживачів за договорами, укладеними за новою класифікацією житлово - комунальних послуг, а саме послуги з постачання теплової енергії і постачання гарячої води. В структурі тарифу експлуатаційні витрати на транспортування власної теплової енергії тепловими мережами інших суб`єктів господарювання становлять - 378,32 грн/Гкал (без ПДВ).

Враховуючи вищенаведене, витрати на транспортування власної теплової енергії тепловими мережами позивача є складовою тарифу на теплову енергію, її виробництво та постачання й відповідно на певну комунальну послугу, яку відповідач надає своїм споживачам.

Так, 01.05.2019 набрав чинності Закон України "Про житлово-комунальні послуги", вимогами якого визначено нову класифікацію житлово-комунальних послуг та нову систему взаємовідносин, що виникатимуть у процесі надання та споживання цих послуг, передбачено різні моделі договірних відносин у сфері комунальних послуг, а також визначено особливості укладання, зміни і припинення договорів про надання комунальних послуг у багатоповерховому будинку, змінено підходи до формування тарифів на комунальні послуги та нарахування плати споживачам.

За змістом ч. 1 ст. 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" виконавець комунальної послуги - це суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" комунальні послуги - це послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Статтею 12 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" регламентовано, що надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Порядок та особливості укладання, зміни і припинення договорів про надання житлово-комунальних послуг визначаються статтями 13-15 цього Закону.

З аналізу ст.ст. 21, 22 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" вбачається, що виконавець послуги з постачання теплової енергії та послуги з постачання гарячої води повинен забезпечити постачання теплоносія безперервно, з гарантованим рівнем безпеки, обсягу, температури та величини тиску.

Ціною послуги з постачання теплової енергії є тариф на теплову енергію для споживача, який визначається як сума тарифів на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії.

Послуга з постачання теплової енергії надається згідно з умовами договору, що укладається з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, та вимогами правил надання послуг з постачання теплової енергії, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом. Послуга з постачання гарячої води надається згідно з умовами договору, що укладається з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, та вимогами правил надання послуг з постачання гарячої води, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом.

Пунктом 3 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України "Про житлово-комунальні послуги" (в редакції, яка була чинною на момент пред`явлення позову) визначено наступне.

Договори про надання комунальних послуг, укладені до введення в дію цього Закону, зберігають чинність на умовах, визначених такими договорами, до дати набрання чинності договорами про надання відповідних комунальних послуг, укладеними за правилами, визначеними цим Законом.

У разі якщо договорами про надання комунальних послуг, укладеними до введення в дію цього Закону, передбачено більш ранній строк їх припинення, такі договори вважаються продовженими на той самий строк і на тих самих умовах.

Договори про надання комунальних послуг, у тому числі із співвласниками багатоквартирних будинків, які не прийняли рішення про модель організації договірних відносин з виконавцями комунальних послуг, мають бути укладені виконавцями відповідних комунальних послуг протягом п`яти місяців з дня завершення заходів щодо запобігання виникненню та поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), передбачених карантином, встановленим Кабінетом Міністрів України.

Отже, для споживачів, які не уклали договори відповідно до Закону про житлово-комунальні послуги, залишаються в силі договори на послуги централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води за тарифами, які діяли станом на 01.05.2019 і які не можуть бути змінені.

З аналізу наведеного вбачається, що після 01.05.2019 органи місцевого самоврядування та НКРЕКП не можуть встановлювати (у тому числі за результатами коригування) тарифи на комунальні послуги, що надаються за договорами, укладеними до введення в дію Закону України "Про житлово-комунальні послуги".

Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) № 1487 (з урахуванням внесених Розпорядженням №2077 змін) встановлено тарифи за новими видами комунальних послуг і вони підлягають застосуванню за умови укладення нових договорів.

Матеріали справи містять лист Департаменту комунальних послуг та комунального обслуговування Міністерства розвитку та територій України від 12.08.2020 за №7/9.1.1/13871-20, зі змісту якого вбачається позиція профільного міністерства щодо неможливості застосування нових тарифів до моменту укладення нових договорів з врахуванням приписів Закону України "Про житлово-комунальні послуги".

Джерелом фінансування наданих позивачем послуг з транспортування теплової енергії для відповідача є кінцевий тариф на послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води та кінцевий тариф на теплову енергію, до структури якого входять такі складові: тариф на виробництво теплової енергії, тариф на постачання теплової енергії та експлуатаційні витрати за послугу з транспортування власної теплової енергії тепловими мережами позивача (як іншого суб`єкта господарювання).

У розмірі експлуатаційних витрат, які враховані у кінцевому тарифі відповідача на послугу з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води за спірний період, враховані витрати повної собівартості послуги позивача на транспортування теплової енергії відповідно до розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 22.12.2018 за № 2340 на рівні 89,74 грн за 1Гкал без ПДВ.

Ціною послуги з постачання теплової енергії є тариф на теплову енергію для споживача, який визначається як сума тарифів на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії (ст. 20 Закону України "Про теплопостачання", ч. 5 ст. 21 Закону України "Про житлово-комунальні послуги").

Таким чином, тарифи затверджуються уповноваженими органами та застосовуються до споживачів теплової енергії.

Враховуючи наведене - тариф на транспортування теплової енергії є частиною тарифу на теплову енергію, встановлену відповідачу, як ліцензіату НКРЕКП.

Той факт, що виконавчий орган Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) встановлює тариф на транспортування теплової енергії для позивача не спростовує зазначеного висновку. Виробник/постачальник теплової енергії та особа, що здійснює транспортування теплової енергії, можуть не збігатись. Відповідач здійснює виробництво та постачання, але не має можливості здійснювати транспортування теплової енергії, у зв`язку з чим, на підставі частини 4 ст. 19 Закону України "Про теплопостачання", між сторонами було укладено договір на транспортування теплової енергії.

В той же час, для споживача тариф (ціна) послуги включає як витрати на виробництво, так і на постачання, і транспортування теплової енергії. Окремі складові тарифу затверджуються для різних ліцензіатів з метою їх включення в загальний тариф (ціну) за теплову енергію і, відповідно, на житлово-комунальну послугу для споживача.

Доказів зміни виконавчим органом Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) тарифів на послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води позивачем не надано.

Правові позиції Верховного Суду, викладені у постановах у справі від 03.07.2019 у справі № 917/2094/17, від 15.10.2019 у справі №917/1324/18, від 28.11.2019 у справі № 917/35/19, від 15.07.2019 у справі №917/743/18 (на які посилається скаржник) не підлягають застосуванню до даних правовідносин, оскільки вказані постанови були прийняті не у подібних правовідносинах, зокрема: вказані спори стосувалися саме врегулювання розбіжностей шляхом внесення змін до договору на транспортування теплової енергії, а підставами позову були зазначені ч. 1, 2 ст. 187, ст. 188 Господарського кодексу України.

Щодо визначення подібності правовідносин колегія суддів звертається до правових висновків, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду та об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Так, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27.03.2020 у справі № 910/4450/19 зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями:

суб`єктний склад сторін спору;

зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору);

об`єкт (предмет).

Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин).

При цьому зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови від 27.03.2018 № 910/17999/16; пункт 38 постанови від 25.04.2018 № 925/3/7, пункт 40 постанов від 25.04.2018 № 910/24257/16).

Такі ж висновки були викладені і в постановах Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі № 910/8956/15 та від 13.09.2017 року по справі № 923/682/16.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах необхідно розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі №910/719/19, пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 757/31606/15-ц).

Отже, правовідносини не є подібними, якщо різняться за предметом позову, підставами позову та правовим регулюванням спірних правовідносин.

Враховуючи наведене вище, колегією суддів визнається обґрунтованою відмова суду першої інстанції у задоволенні позову в даній справі.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що в оскаржуваній частині рішення місцевого господарського суду прийнято з повним, всебічним та об`єктивним з`ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 240, 269, 275, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 09.09.2021 у справі №910/6306/21 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - позивача у справі.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови (враховуючи перебування судді Барсук М.А. 14.02.2022 у відпустці) складено: 15.02.2022 року.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді Л.В. Кропивна

М.А. Барсук