РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

08.02.2022Справа № 910/16859/21
За позовом Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві

до Державного підприємства "Науково-дослідний інститут "Квант"

про стягнення 135 645,35 грн

Суддя І.І. Борисенко

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У жовтні 2021 року Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві (далі - Управління) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з державного підприємства "Науково-дослідний інститут "Квант" (далі - Підприємство) заборгованості у розмірі 135 645,35 грн, з яких: 131 719,63 грн - основний борг, 605,85 грн - 3 % річних, 3 319,87 грн - подвійна облікова ставка НБУ, посилаючись на неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором про надання послуг на охорону від пожеж від 11.03.2020 № 4ВПО/03-20.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.10.2021 вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/16859/21, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання.

11.11.2021 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній заперечував проти позовних вимог з підстав їх необґрунтованості.

22.11.2021 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач навів аргументи і доводи на спростування правової позиції відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у главі 10 розділу ІІІ Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч. 8 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву (ч. 2 ст. 161 Господарського процесуального кодексу України).

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку, що наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення.

При розгляді справи у порядку спрощеного провадження судом досліджено позовну заяву, відзив, відповідь на відзив та додані до них докази.

Розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

11 березня 2020 року між Головним управлінням Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві (виконавець) та Державним підприємством "Науково-дослідний інститут "Квант" (замовник) було укладено договір № 4ВПО/03-20 про надання послуг на охорону від пожеж, за умовами якого Виконавець силами особового складу 39 державного пожежно - рятувального поста ГУ ДСНС у м. Києві протягом терміну дії договору забезпечує охорону від пожеж замовника, а замовник зобов`язується забезпечити діяльність за призначенням посадових осіб 39 ДПРП, що надають послуги в рамках цього договору.

Відповідно до пунктів 4.1., 4.2. договору його ціна встановлюється сторонами на підставі кошторису, який додається до договору та розроблений згідно з діючими постановами Кабінету Міністрів України, наказами ДСНС України та іншими нормативними документами. Кошторис щорічно складається виконавцем з урахуванням норм на утримання (оплату праці та інші види забезпечення) і підготовку особового складу виконавця.

Пунктом 5.1. договору передбачено, що розрахунки здійснюються шляхом перерахування замовником зазначеної в кошторисі суми на розрахунковий рахунок виконавця після пред`явлення останнім рахунку на оплату послуг (не пізніше 5 числа місяця, що слідує за звітним).

Згідно з пунктом 5.3. договору документом, що підтверджує факт надання послуг, передбачений цим договором, є акт приймання-передачі виконаних послуг, підписаний сторонами та засвідчений їх печатками, який складається щомісячно не пізніше 10 числа наступного за звітним місяця. Якщо замовник не підписав акт з приймання - передачі виконаних послуг, і не надіслав мотивовану відмову від його підписання, роботи вважаються виконаними в повному обсязі. Обов`язок по складенню акта покладено на виконавця.

Відповідно до пункту 5.4. договору оплата за виконані послуги за цим договором здійснюється замовником щомісячно в національній валюті України не пізніше 18 числа, шляхом перерахування належної до сплати суми на реєстраційні рахунки виконавця в установах Державного казначейства України.

Пунктами 6.1., 6.2. розділу 8 договору передбачено, що останній набуває чинності з 1 січня 2020 року і діє до 31 грудня 2020 року. Якщо сторони не попередили одна одну про припинення договору за 30 календарних днів до закінчення терміну його дії, договір діє на попередніх умовах протягом наступного року.

Позивач листом від 16.06.2021 № 7101-3620/030 повідомив про своє рішення щодо розірвання договору в зв`язку з його невиконанням з боку відповідача та повідомив, що дія цього правочину припиняється через 2 місяці з дня отримання даного листа відповідачем.

Судом встановлено, що рішенням Господарського суду міста Києва від 30.09.2021, яке набрало законної сили, у справі № 910/10956/21, встановлено факт припинення договору № 4ВПО/03-20 з 18.08.2021.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказує на те, що відповідач не сплатив вартість наданих йому послуг за договором за період з червня 2021 по 16 серпня 2021 року (в період дії договору) в загальному розмірі 131 719,63 грн.

На підтвердження факту надання послуг за вказаним договором у спірний період та їх вартості позивач посилався на акти наданих послуг: від 30.06.2021 № 458 за червень 2021 (52 350,11 грн), від 30.07.2021 № 493 за липень 2021 (52 350,11 грн), від 01.09.2021 № 525 за серпень по 16 число включно (27 019,41 грн).

Акти складені за червень та липень 2021 підписані повноваженими представниками та скріплені печатками сторін, без зауважень, отже, судом встановлено, що претензій щодо виконаних робіт замовником не заявлено.

Крім того, за твердженнями позивача, акт надання послуг від 01.09.2021 № 525 за серпень 2021 (16 днів), разом із рахунком - фактурою від 01.09.2021 № 30/921 було направлено до відповідача 21.09.2021, згідно ШКІ 156.

Вказані обставини підтверджені матеріалами справи.

Разом з тим, станом на час звернення до суду вказаний акт відповідачем не повернутий, мотивованої відмови щодо підписання такого акту також відповідачем не надано, а позивачем не отримано.

Позивач вказує, що в силу положень п. 5.3. договору, сторони погодили, якщо замовник не підписав акт з приймання - передачі виконаних послуг, і не надіслав мотивовану відмову від його підписання, роботи вважаються виконаними в повному обсязі. Обов`язок по складенню акта покладено на виконавця.

Отже, роботи за вказаним актом, за переконанням позивача, вважаються виконаними ним в повному обсязі.

Станом на час звернення до суду, оплата вартості послуг за актами наданих послуг від 30.06.2021 № 458, 30.07.2021 № 493, від 01.09.2021 № 525 відповідачем не здійснена та матеріали справи зворотнього не доводять.

Вказані обставини, слугували підставою для звернення позивача до господарського суду з даним позовом.

Суд, оцінивши на підставі ст. 86 ГПК України наявні в матеріалах справи докази, дослідивши норми чинного законодавства, що регулюють розглядувані правовідносини, прийшов до висновку, що позовні вимоги до задоволення не підлягають, виходячи з такого.

Частинами 1 та 2 статті 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Приписами частини 1 статті 901 ЦК України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Пунктом 1 статті 902 ЦК України встановлено, що виконавець повинен надати послугу особисто.

Частиною 1 статті 903 ЦК України передбачений обов`язок замовника оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Тобто, обов`язковою підставою для здійснення замовником свого обов`язку щодо оплати послуг є надання цих послуг.

Враховуючи те, що порядок приймання-передачі наданих послуг прямо не визначений у законодавстві, у даному випадку слід застосовувати аналогію закону.

Згідно з частиною 8 статті 8 ЦК України, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Так, частиною 4 статті 882 ЦК України передбачено, що акт, підписаний однією стороною, є належним доказом виконання роботи, за умови, що судом не визнано мотиви відмови від підписання іншою стороною обґрунтованими.

Оскільки в матеріалах справи наявні належним чином засвідчені копії актів наданих послуг від 30.06.2021 № 458, 30.07.2021 № 493, які підписані сторонами та скріплені печатками, без зауважень, суд дійшов висновку про те, що послуги за вказаними актами є такими, що надані позивачем та прийняті відповідачем повністю.

Отже, за вказаними актами, суду доведено заборгованість у відповідача перед позивачем на суму 104 700,22 грн (52 350,11грн.х2).

Щодо акту наданих послуг від 01.09.2021 № 525, суд вказує наступне.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач виконав договірні зобов`язання та вказаний акт наданих послуг разом з рахунком - фактурою № 525 від 01.09.2021 направив на адресу відповідача 21.09.2021.

Відповідно до п. 5.3 договору, документом, що підтверджує факт надання послуг, передбачений цим договором, є акт приймання-передачі виконаних послуг, підписаний сторонами та засвідчений їх печатками, який складається щомісячно не пізніше 10 числа наступного за звітним місяця.

Разом з тим, вказаним пунктом договору, сторони погодили, що якщо замовник не підписав акт з приймання - передачі виконаних послуг, і не надіслав мотивовану відмову від його підписання, роботи вважаються виконаними в повному обсязі. Обов`язок по складенню акта покладено на виконавця.

Так, суд критично оцінює наданий відповідачем в якості доказу щодо надання позивачу мотивованої відмови від підписання акту № 525 від 01.09.2021 Лист від 20.10.2021 № 125-994, з огляду на те, що зі змісту вказаного листа не вбачається мотивованої відмови чи відмови взагалі від підписання акту наданих послуг № 525. Суд акцентує увагу, що відповідно до змісту вказаного листа, відповідач в супереч умовам договору, ставить в залежність підписання ним спірного акту № 525 від вчинення позивачем певних дій/надання додаткових матеріалів. Договором встановлено чітко, що у разі відмови від підписання - сторона замовника надає виконавцю мотивовану відмову, будь - яких інших умов чи застережень договорі не містить.

Відтак, з огляду на встановлені обставини, суд визнає, що послуги надані позивачем по акту надання послуг № 525 від 01.09.2021 ( на суму 27 019,41 грн.) в силу положень п. 5.3 договору виконані позивачем повністю.

Зі змісту пунктів 5.1., 5.3. та 5.4. договору слідує, що оплата за виконані послуги за цим договором здійснюється замовником щомісячно не пізніше 18 числа місяця, наступного за звітним.

Жодних доказів на підтвердження оплати наданих відповідачем послуг за договором згідно вказаних вище актів наданих послуг, відповідачем не надано.

Строк сплати є таким, що настав.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача про стягнення з відповідача суми основної заборгованості в розмірі 131 719,63 грн доведені та обґрунтовані, а відтак підлягають задоволенню.

Щодо заявлених до стягнення з відповідача 605,85 грн 3 % річних судом встановлено наступне.

Згідно зі ст. 614 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлене договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, частина 1 статті 625 Цивільного кодексу України встановлює виняток із загального правила статті 614 Цивільного кодексу України, що закріплює принцип вини як підставу відповідальності боржника.

Отже, відсутність у боржника грошей у готівковій формі або грошових коштів на його рахунку в банку, і як наслідок, неможливість виконання ним грошового зобов`язання, якщо навіть у цьому немає його провини, не звільняють боржника від відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.

Слід зазначити, що передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу враховуючи індекс інфляції та відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Оскільки матеріалами справи підтверджується прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання, то з нього, на підставі статті 625 Цивільного кодексу України, за розрахунком позивача, перевіреним судом, підлягають стягненню 3% річних в сумі 605,85 грн., у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем грошового зобов`язання за договором від 11.03.2020 № 4ВПО/03-20 про надання послуг.

Щодо вимоги про стягнення з відповідача пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ у розмірі 3 319,87 грн, суд зазначає, що така вимога не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

За правилами ст. 208 ЦК України правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма, належить вчиняти у письмовій формі.

Згідно ст. 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Згідно ст. 546 ЦК України неустойка є одним з видів забезпечення виконання зобов`язання.

Згідно ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Згідно ч. 1 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Виходячи з зазначених норм закону, згоди щодо застосування такого виду відповідальності, як штраф та/або пеня, сторони мають досягти у письмовому вигляді.

Як вбачається з Договору, умова про застосування до відповідача відповідальності у вигляді пені відсутня, а тому, вимога позивача стягнути з відповідача пені в розмірі 3 319,87 грн за порушення строків виконання зобов`язання визнається судом необґрунтованою.

При цьому, судом враховано посилання позивача на положення статтю 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", відповідно до яких платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Разом з тим, суд зауважує, що вказані норми встановлюють лише граничний розмір договірної неустойки.

Враховуючи, що у тексті Договору сторони письмової згоди про застосування відповідальності у вигляді пені за порушення строків виконання, не досягли, а акт цивільного законодавства, в якому б йшлося про можливість застосування до відповідача у спірному випадку відповідальності у вигляді стягнення пені за порушення зобов`язань, позивачем не вказаний, вимога позивача про стягнення з відповідача пені в розмірі 3 319,87 грн задоволенню не підлягає як така, що не ґрунтуються на вимогах закону.

Заперечення відповідача, викладені в його відзиві на позовну заяву, у тому числі щодо відсутності належного погодження вартості наданих послуг та неотримання ним всіх передбачених укладеним договором послуг, судом відхиляються з огляду на їх необґрунтованість та недоведеність.

Всі інші доводи відповідача, судом розглянуто та визнано такими, що не впливають на суть прийнятого рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно з частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За змістом статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 77 ГПК України).

За приписами частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги про стягнення з відповідача 131 719,63 грн основного боргу та 3 % річних 605,85 грн доведеними, обґрунтованими та підтвердженими наявними в матеріалах справи доказами, а відтак такими, що підлягають задоволенню в цій частині. В частині стягнення з відповідача пені, суд відмовляє з наведених вище підстав.

За таких обставин позов підлягає задоволенню частково, в означеному вище розмірі.

Відповідно до статті 129 ГПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 86, 129, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві (01601, місто Київ, вулиця Володимирська, будинок 13; ідентифікаційний код 38620155) задовольнити частково.

Стягнути з державного підприємства "Науково-дослідний інститут "Квант" (03150, місто Київ, вулиця Івана Федорова, будинок 4; ідентифікаційний код 14308138) на користь Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві (01601, місто Київ, вулиця Володимирська, будинок 13; ідентифікаційний код 38620155) 131 719 (сто тридцять одна тисяча сімсот дев`ятнадцять) грн. 63 коп. основного боргу, 605 (шістсот п`ять) грн. 85 коп. 3 % річних та 2 201 (дві тисячі двісті одна) грн. 90 коп. витрат по сплаті судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст.ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя І.І. Борисенко