ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.01.2022 Справа № 914/2802/21

Господарський суд Львівської області у складі судді Горецької З.В., за участю секретаря судового засідання Пришляк М.С., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Державного підприємства «Львіввугілля», м. Сокаль

в особі: відокремленого підрозділу «Управління «Західвуглепостач» Державного підприємства «Львіввугілля», с. Острів

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Енерго-Альянс», м. Червоноград

про відшкодування штрафних санкцій в розмірі 303 571,52 грн.

представники сторін:

від позивача: Савка О.В.;

від відповідача: не з`явився.

Заяв про відвід судді не надходило. У відповідності до ст. 222 ГПК України, фіксування судового процесу здійснювалось за допомогою програмно-апаратного комплексу «Акорд».

ІСТОРІЯ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ

На розгляд Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Державного підприємства «Львіввугілля», в особі відокремленого підрозділу «Управління «Західвуглепостач» Державного підприємства «Львіввугілля» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Енерго-Альянс» про визнання протиправним та скасування рішення Комісії з розгляду актів про порушення відшкодування штрафних санкцій в розмірі 286 391,93 грн.

Ухвалою від 20.09.2021 відкрито провадження у справі, визначено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, підготовче судове засідання призначено на 18.10.2021. 18.10.2021 в підготовчому судовому засіданні оголошено перерву до 22.11.2021. 22.11.2021 продовжено строк підготовчого провадження у справі, підготовче судове засідання відкладено на 20.12.2021. В підготовчому засіданні 20.12.2021 оголошено перерву до 17.01.2022.

У підготовче засідання 17.01.2022 сторони явку уповноважених представників забезпечили. Ухвалою від 17.01.2022 закрито підготовче провадження по справі та призначено до судового розгляду по суті на 24.01.2022.

В судове засідання 24.01.2022 позивач явку уповноваженого представника забезпечив, відповідач не зявився. Від представника відповідача надійшло клопотання про розгляд справи у його відсутності та наполіг на позиції викладеній у відзиві.

Враховуючи те, що зібраних в матеріалах справи доказів достатньо для з`ясування обставин справи і прийняття судового рішення, судом 24.01.2022 проголошено вступну та резолютивну частину рішення по справі.

АРГУМЕНТИ СТОРІН

Аргументи позивача

Представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав викладених в позовній заяві (№3042 від 14.09.2021), відповіді на відзив (вх. №25757 від 02.11.2021), заяви про уточнення позовних вимог (вх. №742/22 від 12.01.2022).

Позовні вимоги обґрунтовано неналежним виконанням договору поставки лісоматеріалів №188 від 07.09.2020 року укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Євро-Енерго-Альянс» та ДП «Львіввугілля».

Всупереч взятих на себе зобов`язань Товариством з обмеженою відповідальністю «Євро-Енерго-Альянс» не здійснено поставку товару за грудень 2020 в кількості 984,84 м3.

Позиція відповідача

Відповідач з підстав викладених у відзиві на позовну заяву проти задоволення позовних вимог заперечив.

Відповідач стверджує, що 18.12.2020 між сторонами договору укладено додаткову угоду №1 відповідно до якої строк дії договору продовжено на строк достатній для проведення процедури закупівлі за аналогічним предметом закупівлі, тобто, з урахуванням фактичних обставин справи до 25.01.2021.

Також відповідач стверджує, що позивач несе солідарну відповідальність за виконання договору. Відповідачем представлено листи щодо підняття ціни товару, неможливості відвантаження лісу та узгодження графіку поставки.

Оскільки заявку №3/1787 від 03.12.2020 отримано відповідачем 15.12.2020, а тому позивач не вірно прийняв базу для нарахування штрафних санкцій.

Відповідачем представлено контррозрахунок на суму 70 973,31 грн.

Відповідачем заявлено клопотання про зменшення штрафних санкції.

ОБСТАВИНИ ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

07.09.2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Євро Енерго -Альянс" в якості постачальника та ДП «Львіввугілля», в якості покупця, був укладений договір № 188 на закупівлю товару за результатами відкритих торгів, предметом договору була поставка лісоматеріалів круглих хвойних порід (руд стійка) класу D діаметром 18 см і більше, L=4 м. Найменування, одиниці виміру і загальна кількість товару, його номенклатура, ціна і строк поставки зазначено в специфікації до договору, яка є його невід`ємною частиною договору, а саме: руд стійки хвойних порід класу D діаметром 18 см і більше, І = 4 м., 2 700 м. куб. ціна за одиницю товару з ПДВ 1 373.99грн., загальною вартістю 3 709 773,00 грн.

Згідно умов діючого договору від укладеного на закупівлю товару за результатами відкритих торгів, Постачальник у відповідності до п.5.2 вказаного договору зобов`язаний здійснити поставку товару протягом 5-ти днів з моменту отримання письмової заявки від Покупця.

Як зазначив позивач, частково у 2020 році відповідач виконав умови договору, тобто постачальником допущено дострокову поставку товару.

На виконання вказаних умов ДП «Львіввугілля» 03.12.2020 подало належним чином оформлену письмову заявку на поставку руд стійки хвойних порід в кількості 1 462,15 м3, поставка щоденно у грудні 2020 року по 73,11 м3 на адресу ВП «Шахта «Межирічанська», вказаного у заявці. На виконання вимог п.5.2 зазначеного договору поставка товару мала б бути здійсненою в з 3 по 31 грудня 2020 року, щоденно в робочі дні.

На виконання пунктів 3.1 та 4.1 Договору позивачем на рахунок відповідача перераховано 2 465 853,93 грн. В підтвердження до позову долучено платіжні доручення на зальну суму 2 465 853,93 за мінусом повернення зайво сплачених коштів на загальну суму 599,84 грн.

У п. 10.1 договору сторони погодили, що цей договір набирає чинності з дня підписання і діє до 31.12.2020, а в частині взятих сторонами на себе зобов`язань до повного і належного їх виконання.

Залишок недопоставленого товару становить 981,84 м. куб. на загальну суму 1 349 038,35 грн. за заявкою за грудень 2020 року.

У порядку досудового врегулювання спору позивач надсилав претензії (від 13.01.2021 та 23.04.2021) на адресу відповідача, які залишені останнім без відповіді та задоволення.

Як зазначено в позові відповідачем допущено неналежне та несвоєчасне виконання умов, що на думку позивача є підставою до нарахування і стягнення штрафних санкцій внаслідок прострочення виконання зобов`язань.

Відповідно до п. 7.2. договору за порушення поставки товару, Постачальник зобов`язаний сплатити Покупцю пеню в розмірі 0,1% вартості поставленого в строк товару за кожний день прострочення, але не більше 30% вартості несвоєчасно поставленого товару. Нарахування штрафних санкцій здійснюється за весь період прострочення виконання зобов`язання. За прострочення поставки товару понад 30 днів постачальник додатково сплачує штраф у розмірі 7% вартості несвоєчасно поставленого товару.

Спір виник внаслідок того, що відповідач не виконав взятих на себе зобов`язань, відтак позивач з урахуванням уточнених позовних вимог нарахував 88 049,27 грн. штрафу та 215 522,25 грн. пені.

18.12.2020 між сторонами укладено додаткову угода №1 та продовжено строк дії договору достатній для проведення процедури закупівлі на початку 2021.

ОЦІНКА СУДУ

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (ст. 11 ЦК України).

Як підтверджується матеріалами справи, позивач та відповідач уклали договір № 188 на закупівлю товару за результатами відкритих торгів від 07.09.2020, у зв`язку з чим набули взаємних прав і обов`язків.

За договором купівлі-продажу, відповідно до вимог п. 1 ст. 655 Цивільного кодексу України, одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У п. 6.1.1 зазначено, що покупець зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати за поставлений товар, а в п. 6.3.1 договору передбачено, що продавець зобов`язаний забезпечити поставку товару у строки, встановлені цим договором.

Згідно із п.5.2 договору, доставка товару здійснюється на умовах DPP протягом 5-ти днів з моменту отримання письмової заявки від покупця на конкретну партію товару. Постачальник не пізніше ніж за три дні до відвантаження товару, письмово повідомляє покупця про заплановану дату поставки товару, із зазначенням номенклатури та вартості партії товару, що поставляється.

Згідно із ч. 1 ст. 692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу (ст. 663 Цивільного кодексу України).

У матеріалах справи відсутні та сторонами не надані докази визнання недійсним спірного договору чи визнання неукладеним в певній частині. Також відсутні докази про розірвання спірного договору.

Позивач свої зобов`язання щодо оплати товару за спірним договором виконав повністю, що підтверджується копіями платіжних доручень, долучених до матеріалів справи.

Як встановлено судом за цим спором виставлені вимоги за заявкою №3/1787 від 03.12.2022 за грудень 2020 року.

Покликання відповідача на укладення додаткової угоди № 1 від 18.12.2020 не звільняє від обов`язку щодо поставки деревини за заявкою від 03.12.2020. Разом з тим проведена 25 січня 2021 року закупівля з аналогічним предметом закупівлі (Лісоматеріали круглі хвойних порід) для потреб відокремлених підрозділів, за результатами якої укладено договір № 18 від 25.01.2021 з Сокальським дочірнім лісогосподарським підприємством "Галсільліс" є наступною закупівлею на 2021 рік, не свідчить про повне виконання зобов`язань за договором № 188 на закупівлю товару за результатами відкритих торгів від 07.09.2020. З пояснень наданих представником позивача лісоматеріали є необхідні в роботі державного підприємства на постійній основі, відтак такі закупівлі проводяться підприємством за потреби.

В грудні поставлено 532,41 м3, з них 52,10 м3 до заявленої заявки, недопоставлено станом на 31.12.2020 року 981,84 м3 деревини.

Водночас відповідач не подав належних та допустимих доказів повного виконання зобов`язань за заявкою від 03.12.2020, а саме не забезпечив передачу товару в кількості, передбаченій договором та заявкою, поданою в грудні 2020 року.

Таким чином в порушення вимог пунктів 5.1., 5.2., 6.3.1., 6.3.2., відповідачем допущено неналежне та несвоєчасне виконання умов, що є підставою до нарахування і стягнення штрафних санкцій внаслідок прострочення виконання зобов`язань.

Відповідно до п. 7.2. указаного договору за порушення поставки товару, Постачальник зобов`язаний сплатити Покупцю пеню в розмірі 0,1% вартості поставленого в строк товару за кожний день прострочення, але не більше 30% вартості несвоєчасно поставленого товару. Нарахування штрафних санкцій здійснюється за весь період прострочення виконання зобов`язання. За прострочення поставки товару понад 30 днів постачальник додатково сплачує штраф у розмірі 7% вартості несвоєчасно поставленого товару.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 96 Цивільного кодексу України, юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.

Відповідач самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями і така відповідальність не може ставитися у залежність від дій чи бездіяльності будь-яких третіх осіб.

Згідно із ст. 617 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Доказів наявності обставин зазначених у ст. 617 ЦК України, які є підставами звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання відповідачем не подано.

Отже, відповідач своїх зобов`язань не виконав, чим порушив вимоги ч. 2 ст. 193 ГК України, якою передбачено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони.

Відповідно до ч. 2 ст. 231 ГК України, у разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах:

за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

У даному випадку позивач є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектору економіки.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу та можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань надано сторонам частинами другою та четвертою статті 231 ГК України. В інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, а також приписами статті 546 ЦК України та статті 231 ГК України. Такий правовий висновок викладений в постанові Великої Палати Верхового Суду від 01.06.2021 у справі N 910/12876/19.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивачем доведено факт неналежного виконання відповідачем зобов`язань щодо своєчасної поставки товару.

Перевіривши поданий розрахунок суми штрафу, суд доходить висновку, що нарахована сума штрафу в розмірі 88 049,27 грн. та пені в розмірі 215 522,25 грн. проведено вірно та відповідає правовим приписам.

Щодо клопотання про зменшення штрафних санкцій, суд зазначає наступне.

Частиною 1 статі 550 Цивільного кодексу України встановлено, що кредитор має право на стягнення неустойки у всіх випадках порушення боржником зобов`язання, незалежно від того, виникли чи ні у зв`язку з цим порушенням збитки на стороні кредитора.

Неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Таку правову позицію викладено і в Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013.

В свою чергу, право господарського суду зменшити розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, безпосередньо визначається дефініціями частини 1 статті 233 Господарського кодексу України та частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України, про те, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до частини 1 статті 233 Господарського кодексу України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Зазначені норми законодавства ставлять право суду на зменшення неустойки в залежність від співвідношення її розміру і збитків.

При цьому, ні у зазначеній нормі, ні в чинному законодавстві України не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності.

Цивільні та господарські відносини повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Господарський суд не застосовує матеріальний закон в частині врахування значного розміру неустойки, як критерій для її зменшення порівняно з розміром збитків кредитора, оскільки не встановлював наявність у позивача збитків через порушення відповідачем зобов`язань за Договором.

В свою чергу, як вже було зазначено, право суду зменшити розмір неустойки матеріальний закон пов`язує з наявністю також інших обставин, які мають істотне значення. Зокрема, суд приймає до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду, від 04.12.2018 у справі №916/65/18, від 03.07.2019 у справі №917/791/18, від 22.10.2019 у справі №904/5830/18, від 13.01.2020 у справі №902/855/18, від 27.01.2020 у справі №916/469/19, від 04.02.2020 у справі № 918/116/19.

Зменшення суми неустойки є правом, а не обов`язком суду, яке може бути реалізовано ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи, наведених учасниками справи обґрунтувань та дослідження доказів (позиція Верховного Суду, викладена в постановах від 01.08.2019р. у справі № 922/2932/18, від 08.10.2019р. у справі № 922/2930/18, від 08.10.2019р. у справі №923/142/19, від 09.10.2019р. у справі №904/4083/18).

За визначенням статті 42 Господарського кодексу України підприємництво це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Враховуючи викладене беручи до уваги інтереси обох сторін, не виконання основного зобов`язання в повному обсязі та співвідношення між нарахованими штрафними санкціями і в цілому зобов`язаннями по договору, суд приходить до обґрунтованого переконання про відсутність підстав для шменшення штрафних санкцій.

Відповідно до статей 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Згідно з ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 статті 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до ст. 78 ГПК України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 79 ГПК України).

17.10.2019р. набув чинності Закон України №132-IX від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до ГПК України змінено назву статті 79 ГПК з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів". Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц.

Стандарт доказування - це та ступінь достовірності наданих стороною доказів, за яких суд має визнати тягар доведення знятим, а фактичну обставину - доведеною. Мова йде про достатній рівень допустимих сумнівів, при якому тягар доведення вважається виконаним.

Усталеною є практика ЄСПЛ, в якій суд посилається на balance of probabilities (баланс ймовірностей) для оцінки обставин справи. Наприклад, у рішенні BENDERSKIY v. Ukraine 15.11.2007 суд застосовує баланс ймовірностей. У рішенні J.K. AND OTHERS v. Sweden 23.08.2016 суд вказує, що цей стандарт притаманний саме цивільним справам.

Згідно з положеннями ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 5 статті 236 ГПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами статті 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України» від 28.10.2010р. №4241/03 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Відповідно до ч.23 рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України» за заявою №63566/00 суд нагадує, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

При цьому суд зазначає, що згідно вимог ч.1 ст.14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; пункт 58): де зазначено, що згідно з усталеною практикою Суду, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя.

Суд також враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що Відповідачем не спростовано доводів позовної заяви, хоч йому було створено усі необхідні можливості, судом не виявлено на підставі наявних документів у справі інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору тому позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.

З урахуванням уточнених позовних вимог з позивача на користь держаного бюджету підлягає стягненню судовий збір в розмірі 257,71 грн. Судовий збір в розмірі 4 553,57 підялягає стягненню з відповідача на користь позивача, оскільки спір виник з вини відповідача.

Керуючись ст.ст.13, 73-74, 76-79, 86, 129, 236, 238, 240-241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Енерго-Альянс» (80100, м. Червоноград, вул. Радехівська, 16, ) на користь Державного підприємтсва «Львіввугілля» (80000, м. Сокаль, вул. Б. Хмельницького, 26, ) грошові кошти в розмірі 303 571,52 грн. та судовий збір 4 553,57 грн.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили в порядку та строк, передбачені ст.241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку в порядку та строки, визначені главою 1 розділу IV Господарського процесуального кодексу України.

Інформацію по справі, яка розглядається можна отримати за наступною веб-адресою: http://lv.arbitr.gov.ua/sud5015.

Повний текст складено 02.02.2022.

Суддя Горецька З.В.