РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

26.01.2022Справа № 910/18716/21
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді - Приходько І.В.,

при секретарі судового засідання - Жалобі С.Р.,

розглянувши у судовому засіданні матеріали

позовної заяви АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ"

до ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "СКЕЛА ТЕРЦИУМ"

про стягнення 288 691,85 грн.

за участю представників:

від позивача: Пегза К.К.

від відповідача: Борисенко Д.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "СКЕЛА ТЕРЦИУМ" про стягнення безпідставно отриманих коштів у розмірі 288 691,85 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.11.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено підготовче засідання у справі на 22.12.2021.

14.12.2021 від відповідача надійшли клопотання про перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження, а також про продовження строку для подання відзиву на позовну заяву.

У судовому засіданні 22.12.2021 судом відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження, а також поновлено строк відповідачеві для подання відзиву на позов до 31.12.2021. Також судом було оголошено перерву у судовому засіданні до 26.01.2022.

29.12.2021 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому сторона повністю заперечує проти позову та просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

06.01.2022 від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій сторона вказує на безпідставність та необґрунтованість доводів відповідача.

У судовому засіданні 26.01.2022 представник позивача підтримав позовні вимоги та просив задовольнити позов повністю.

У судовому засіданні 26.01.2022 представник відповідача заперечував проти позовних вимог та просив відмовити у задоволенні позову.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

12.10.2015 між ТОВ «Скела Терциум» (постачальник, відповідач) та Державним підприємством «Придніпровська залізниця» (споживач) було укладено договір № ПР/БМЕС-15638/НЮ на постачання природного газу за нерегульованим тарифом (далі - договір), за умовами якого постачальник зобов`язується передати у власність споживачу в 2015 році природний газ, надалі газ, а споживач зобов`язується прийняти та оплатити газ на умовах даного договору.

У п. 2.1 договору сторонами погоджено обсяги газу у період з 01.10.2015 року по 31.12.2015 року. Зазначені обсяги є плановими, які можуть змінюватись. Обсяги споживання на наступний місяць підтверджується письмовим повідомленням у формі листа/завки до 20 числа місяця перед місяцем постачання природного газу. Сторони домовились про те, що допускається зменшення або перевищення місячних обігів споживання природного газу, встановлених у даному пункті, в розмірі до 5,0 (п`яти) відсотків без проведення коригування.

Пунктом 2.2 договору сторони погодили, що у випадку, якщо обсяги споживання природного газу споживачем різко зменшуються (збільшуються) порівняно із замовленим обсягом газу, споживач повинен письмово повідомити про це постачальника не пізніше 20 числа місяця споживання. На підставі такого повідомлення постачальник додатково передасть споживачу, або зніме зі споживача замовлений обсяг природного газу. Заявка на додатковий обсяг природного газу або заявка на зняття планових обсягів природного газу є невід`ємними частинами договору. Розподіл місячних обсягів газу здійснюється рівномірно, виходячи із середньодобового місячного обсягу. Свої пропозиції по зміні місячних обсягів поставки газу споживач надає постачальнику за 10 (десять) днів до початку місяця, в якому здійснюється поставка газу.

За розрахункову одиницю поставленого газу приймається один кубічний метр, приведений до стандартних умов (Т-20 град. С,Р = 101,325 КПа/760 мм.рт.ст./).

Умовами п. 3.4 договору визначено, що кількість газу, поставленого споживачу, закріплюються щомісячними актами приймання-передачі газу, які підписуються повноважними представниками постачальника і споживача та газотранспортної організації.

Не пізніше 5 числа місяця наступного за звітним місяцем споживач зобов`язується надати постачальнику два примірники акту приймання-передачі газу, підписані та скріплені печаткою (п. 3.5 договору).

Відповідно до п. 5.1 договору сторони погодили ціну за 1000 куб. м. природного газу.

У відповідності до п. 6.1. договору оплата замовлених обсягів природного газу проводиться споживачем грошовими коштами в такому порядку: оплата в розмірі 30% до 10 числа місяця споживання природного газу; оплата в розмірі 35% до 20 числа місяця споживання природного газу; оплата в розмірі 35% до 30 числа місяця споживання природного газу.

Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 5-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

За умовами п. 7.2 договору, у разі невиконання споживачем умов п. 6.1 договору постачальник має право не здійснювати поставку газу споживачу або обмежити поставку пропорційно до кількості несплачених обсягів з наступною поставкою цих обсягів при умові їх оплати та наявності технічної можливості. У разі невиконання споживачем п. 6.1 умов цього договору він у безспірному порядку повинен сплати постачальнику, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

У відповідності до п. 10.3 договору, всі зміни та доповнення до цього договору оформлюються письмово та підписуються уповноваженими представниками сторін, крім випадку, зазначеного у п. 10.4 цього договору.

Пунктом 11.1 договору сторони погодили, що даний договір набуває чинності з моменту підписання та поширює свою дію на відносини, що сталися між сторонами в частині поставки газу з « 01» жовтня 2015 року по « 31» грудня 2015 року, а в частині проведення розрахунків за газ - до їх повного здійснення. Якщо за 10 календарних днів до закінчення терміну дії даного договору ні одна із сторін не заявила про його розірвання, то він вважається продовжений на наступний календарний рік.

Додатковою угодою № 2 від 30.12.2015 до договору № ПР/БМЕС-15638/НЮ сторонами внесено зміни до щодо назви споживача та всі посилання у договорі та додатках до договору замінили на Державне підприємство «Придніпровська залізниця» вважати регіональною філією «Придніпровська залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».

Матеріалами справи підтверджується, що у період договірних правовідносин між сторонами укладалася низка додаткових угод до договору, якими, зокрема, погоджувався плановий обсяг природного газу та узгоджувалася ціна за 1000 куб. м. природного газу.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про стягнення 288 691,85 грн., позивач зазначає, що вказані кошти були сплачені надлишково за природний газ, спожитий у жовтні 2020 року, через що просить стягнути ці кошти з відповідача в порядку статті 1212 ЦК України, вказуючи, що зазначена сума набута відповідачем без достатньої правової підстави.

Заперечуючи проти позову, відповідач зазначає, що станом на 30.09.2020 за АТ «Українська Залізниця» рахувався борг перед ТОВ «СКЕЛА ТЕРЦИУМ» згідно підписаних сторонами договору актів-приймання передачі за період січень-вересень 2020 року у сумі 1 164 117,58 грн. Таким чином, сума фактичної переплати позивачем за жовтень 2020 року у розмірі 288 691,85 грн. була зарахована відповідачем в якості погашення заборгованості позивача за попередні періоди на підставі п. 6.3. договору, а відтак жодні правові підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частинами першою та другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондикційного зобов`язання.

У постанові Верховного Суду України від 02.03.2016 у справі № 6-3090цс15 міститься такий висновок: «характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення чи вибуло майно, з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним».

Крім того, суть кондикційного зобов`язання виражається в тому, що набувач безпідставно збагатився за рахунок потерпілого, а тому зобов`язаний не лише повернути йому майно в натурі чи відшкодувати його вартість (статті 1213 Цивільного кодексу України), а й у повному обсязі компенсувати потерпілому негативні наслідки від неможливості йому користуватися майном за призначенням шляхом відшкодування всіх доходів, які набувач одержав або міг одержати від цього майна з часу, коли він дізнався або міг дізнатися про володіння майном без достатньої правової підстави (стаття 1214 Цивільного кодексу України).

За змістом приписів глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Узагальнюючи викладе, можна дійти висновку про те, що кондикція - позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

Конструкція статті 1212 ЦК, як і загалом норм глави 83 ЦК, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.02.2020 у справі № 922/748/19).

При цьому, суд звертає увагу позивача на те, що кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Так, обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач наполягає на тому, що відповідач безпідставно набув та на момент вирішення спору продовжує зберігати грошові кошти у сумі 288 691,85 грн. без жодної правової підстави.

У свою чергу, суд зазначає про безпідставність та необґрунтованість доводів позивача в цій частині, оскільки з фактичних обставин справи вбачається, що позивач здійснював перерахування грошових коштів у розмірі 3 629 964,66 грн. (серед яких вважає надлишково сплаченими 282 400,60 грн.) та у розмірі 108 000,00 грн. (серед яких вважає надлишково сплаченими 6 291,25 грн.) посилаючись на конкретно визначену правову підставу - якою є договір № ПР/БМЕС-15638/НЮ від 12.10.2015, а також підписані обома сторонами та скріплені печатками підприємств акти прийому передачі-природного газу та надання послуг, що складені на виконання умов цього правочину. При цьому, цільовим призначенням обох цих платежів, що зазначено у платіжних дорученнях, так само виступала сплата заборгованості за вказаним договором, у зв`язку із чим посилання позивача на факт набуття спірних коштів відповідачем без достатньої правової підстави є необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи.

Доводи позивача щодо факту укладення між сторонами додаткової угоди № 53 від 24.11.2020 до договору, якою сторони, начебто, погодили розірвати договір, не приймаються судом, оскільки з обох копій, що були додані позивачем до матеріалів справи не вбачається, що вказана додаткова угода підписувалася уповноваженим представником відповідача та скріплювалася печаткою підприємства-постачальника. До того ж, вказана додаткова угода датована 24.11.2020, тоді як спірні грошові кошти сплачувалися позивачем ще 09.11.2020, тобто у період дії правочину, який не ставиться під сумнів жодною із сторін.

Отже, позивачем не надано жодних доказів та не доведено факту безпідставності набуття (збереження) відповідачем майна як на момент його набуття (збереження), так і станом на час розгляду спору, що є необхідною умовою застосування положень статті 1212 ЦК України. Так само позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності заборгованості за договором за попередні періоди правовідносин, на погашення якої, за доводами відповідача, були зараховані сплачені позивачем кошти у розмірі 288 691,85 грн. в порядку п.6.3. договору.

Суд зазначає, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч. 4 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

При цьому, суд зазначає, що до господарського суду має право звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Тобто в контексті цієї норми має значення лише суб`єктивне уявлення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту. Виключно суб`єктивний характер заінтересованості як переконаності в необхідності судового захисту суб`єктивного матеріального права чи законного інтересу може підтверджуватися при зверненні до суду лише посиланням на таку необхідність самої заінтересованої особи. Саме тому суд не вправі відмовити у прийнятті позовної заяви з тих лише підстав, що не вбачається порушення матеріального права чи законного інтересу позивача, або заявник без належних підстав звернувся до суду в інтересах іншої особи.

Разом з тим, на позивача покладений обов`язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими до суду доказами, тобто, довести, що права та інтереси позивача дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

Обов`язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Частинами 3, 4 статті 13 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами належними та допустимими доказами, поданими у відповідності до приписів чинного процесуального законодавства.

Суд звертає увагу позивача, що відповідно до положень ч. 4 ст. 74 ГПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Суд зазначає, що позивач, заявляючи позов та обираючи спосіб захисту повинен дбати про те, щоб резолютивна частина рішення, в якій остаточно закріплюється висновок суду щодо вимог позивача, могла бути виконана в процесі виконавчого провадження у справі, адже у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

У відповідності до ст. 7 Господарського процесуального кодексу України, правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин. Наведена норма кореспондується зі ст. 46 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення передбачають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права

Відтак, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і у пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 №15-рп/2004 у справі №1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30.01.2003 №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголосив на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

У п. 26 рішення від 15.05.2008 Європейського суду з прав людини у справі "Надточій проти України" суд нагадує, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.

За приписами ст. ст. 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду спору має бути встановлено не лише наявність підстав на які позивач посилається в обґрунтування своїх позовних вимог, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Враховуючи наведене, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, надавши оцінку всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку, що позов не є достатньо обґрунтованим, оскільки позивачем належними та допустимими доказами не доведено правомірності та законності позовних вимог, так само як і фактів порушення власних прав та інтересів відповідачем у справі.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, з покладенням судового збору на позивача в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

На підставі викладеного, керуючись статтями 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 240-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Судовий збір покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 07.02.2022.

Суддя І.В. Приходько