ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2022 року м. Черкаси справа № 925/855/21

Господарський суд Черкаської області у складі головуючого судді Боровика С.С. з секретарем судового засідання Пастуховою О.С., за участю:

від позивача: не з`явився,

від відповідача 1: не з`явився,

від відповідача 2: не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом приватного акціонерного товариства Троянівське

до товариства з обмеженою відповідальністю Грейнсвард

та товариства з обмеженою відповідальністю Ран

про визнання договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Заявлено позов, в якому позивач просить суд визнати недійсним договір поруки №1103/01, укладений 11 березня 2019 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Грейнсвард» та товариством з обмеженою відповідальністю «Ран», фіктивним з моменту укладення.

Позивач також просить господарський суд стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача понесені останнім витрати на сплату судового збору за подання позову.

Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 08.07.2021 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі і ухвалено проводити її розгляд за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 13.10.2021.

Ухвалою суду від 13.10.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 03.11.2021.

Ухвалою суду від 03.11.2021 у судовому засіданні було оголошено перерву до 15.11.2021.

Ухвалою суду від 15.11.2021 у судовому засіданні було оголошено перерву до 30.11.2021.

Ухвалою суду від 30.11.2021 у судовому засіданні було оголошено перерву до 14.12.2021.

Ухвалою суду від 14.12.2021 суд оголосив перерву в судовому засіданні для вивчення матеріалів справи та судове засідання з розгляду справи призначив на 27 січня 2022.

У судове засіданні 27.01.2022 представники сторін не з`явились, причин неявки не повідомили.

Частиною 1 статті 202 ГПК України визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Враховуючи неявку сторін, суд розглядає справу за наявними матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

06 березня 2019 року був укладений Договір №060319-01 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Грейнсвард» та Приватним акціонерним товариством «Троянівське» на транспортно-експедиційне обслуговування.

В подальшому, 11 березня 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Грейнсвард», як кредитором та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ран» як поручителем укладено договір поруки №11/03/2019, про наявність якого ПрАТ «Троянівське» стало відомо лише у березні 2021 року, з позовної заяви ТОВ «Грейнсвард» до ПрАТ «Троянівське» та ТОВ «Ран» у справі №925/397/21.

На думку позивача, незважаючи на те, що в Договорі поруки передбачений такий розділ як «Обсяг зобов`язань поручителя», власне самого обсягу зобов`язань, вираженого, у грошовому еквіваленті (тобто, істотної умови договору поруки), не передбачено, чим сторонами цього договору (ТОВ «Грейнсвард» і ТОВ «Ран») порушені майнові права позивача.

У розділі 3 Договору поруки (3. «Обсяг зобов`язань поручителя») міститься пункт 3.1, який визначає, що передбачений цим Договором обов`язок Поручителя перед Кредитором обмежується розміром додаткових нарахувань за компенсацію користування вагонами ЦТЛ за межами України.

Відсутність грошового еквіваленту обсягу зобов`язань поручителя (іншими словами відсутність істотної умови договору поруки) свідчить про те, що вищезазначений Договір поруки не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, тобто має фіктивний характер.

Оспорюваний Договір поруки є двостороннім правочином, укладеним без угоди боржника. Боржнику особа поручителя є невідомою. Ні на момент укладення вищезазначеного Договору поруки, афілійованої, економічної залежності чи то підпорядкування ПрАТ «Троянівськ» з ТОВ «Ран» не мало і не має.

Укладення поручителем договору з кредитором без відома боржника та без наявності будь-яких відносин із боржником є нетиповою діловою практикою і свідчить про те, що договір поруки був укладений з іншою метою, аніж забезпечення виконання боржником свого зобов`язання.

Не зазначення у Договорі поруки грошового еквіваленту обсягу зобов`язань поручителя, поставило майнові права та інтереси ПрАТ «Троянівське» у стан правової та майново-вартісної невизначеності. Що безпосередньо поставило під загрозу майнові права та інтереси ПрАТ «Троянівське».

Отже, внаслідок укладення вищезазначеного Договору поруки, саме без визначення грошового еквіваленту обсягу зобов`язань поручителя, ТОВ «Грейнсвард» отримало можливість у довільному порядку формувати обсяг, що є недобросовісним та протирічить чесним звичаям у сфері підприємництва, та свідчить про зловживання правом зі сторони відповідача.

Будь-яких спорів, суперечок між ПрАТ «Троянівське» і ТОВ «Грейнсвард» щодо сплати боргу, пов`язаного виключно з додатковими нарахуваннями за компенсацію користування вагонами ЦТЛ (Центр транспортної логістики) за межами України, не виникало. Жоден із відповідачів за вирішенням будь-яких спорів, шляхом проведення переговорів, до ПрАТ «Троянівське» не звертався.

Також відповідачі не повідомили ПрАТ «Троянівське» про укладення договору поруки, чим було порушено особисте немайнове право юридичної особи ПрАТ «Троянівське») та інформацію (поінформованість щодо наявності правовідносин, які можуть вплинути на майновий стан іншого суб`єкта права).

З предмета та підстав позову, викладених у позовній заяві, вбачається, що позивач звернувся до суду з цим позовом на захист порушених майнових прав, які укладенням договору поруки поставило ці майнові права та його інтереси у стан правової та майново-вартісної невизначеності. І це є прямою загрозою його майновим правам та інтересам.

Відповідно до частини 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання порушенням.

Правовідносини, пов`язані з укладенням догорів, в тому числі договору поруки та визнанням договорів недійсними регулюються, зокрема, Цивільним кодексом України.

Свобода договору є одним з основоположних принципів сучасного цивільного права. У частині 1 статті 627 ЦК України зазначено, що сторони, відповідно до статті 6 цього Кодексу, є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з приписами статей 553, 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Договір поруки є двостороннім, він укладається між кредитором і поручителем. Що ж до боржника, то він стороною договору поруки не виступає, а є учасником у зобов`язанні, забезпеченому порукою. Обов`язок кредитора або поручителя за договором поруки одержувати згоду боржника на укладення такого договору законодавством України не передбачений та не випливає зі змісту правовідносин поруки.

Таке регулювання (можливість укладення договору поруки без згоди боржника) відповідає загальному підходу цивільного законодавства про можливість відступлення кредитором своїх вимог без згоди боржника (стаття 516 ЦК України).

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 ЦК України).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

У фіктивних правовідносинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі №6-197цс14, з якою погодився Верховний Суд у постановах: від 14 лютого 2018 року у справі №379/1256/15-ц (провадження №61-1300св18), від 08 лютого 2018 року у справі №756/9955/16-ц (провадження №61-835св17).

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц (провадження №14-260цс19), постановах Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі №757/12646/16, від 28 лютого 2018 року у справі №909/330/16, від 01 листопада 2018 року в справі №910/18436/16, від 31 березня 2021 року у справі №201/2832/19.

Як встановлено судом та підтверджується наявними у справі доказами, згідно з укладеним 11 березня 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Грейнсвард» як Кредитором та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ран», як Поручителем договором поруки №11/03/2019, відповідно до визначення термінів боржником є Приватне акціонерне товариство «Троянівське» за договором на транспортно-експедиційне обслуговування; договір №060319-01 від 06.03.2019 року із додатками та специфікаціями; забезпечені зобов`язання - порукою забезпечується виконання зобов`язання щодо оплати виключно додаткових нарахувань за компенсацію користування вагонами ЦТЛ за межами України.

Згідно з п.1.1. Договору поруки Поручитель зобов`язується відповідати перед кредитором за виконання забезпечених зобов`язань, пов`язаних виключно з додатковими нарахуваннями за компенсацію користування вагонами ЦТЛ за межами України, за Договором, передбаченим розділом 2 цього Договору.

Положенням п.2.1 Договору поруки визначено, що під основним Договором в цьому Договорі розуміють Договір на транспортно-експедиційне обслуговування №060319-01 від 06.03.2019 року, укладеного між Кредитором (в Основному Договорі Виконавець) та Боржником (в Основному Договорі Замовник).

Пунктом 3,1 Договору поруки обсяг зобов`язань Поручителя обмежений розміром додаткових нарахувань за компенсацію користування вагонами ЦТЛ за межами України. Згідно пункту 3.2. Договору поруки Поручитель не відповідає за сплату Боржником боргу за надані послуги, процентів, неустойки (штрафу, пені) та відшкодування збитків за Основним Договором.

Судом встановлено, що боржник стороною договору поруки не виступає, а є учасником у зобов`язанні, забезпеченому порукою. Відтак, обов`язок кредитора або поручителя за договором поруки одержувати згоду боржника на укладення такого договору законодавством України не передбачений та не випливає зі змісту правовідносин поруки.

Зі змісту оспорюваного договору поруки вбачається, що цей договір є двостороннім правочином, що укладається з метою врегулювання відносин між кредитором і поручителем. Таким чином, цей договір не створює обов`язки для ПрАТ «Троянівське» (боржника), не впливає безпосередньо на його права і обов`язки.

Основними ознаками фіктивного правочину є введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Водночас особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав або інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено (відповідна позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16.10.2020 у справі №910/12787/17).

Суд встановив, що позивач не є стороною оспорюваного договору поруки. Проте саме на ПрАТ «Троянівське», як позивача, покладений обов`язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими доказами, тобто довести, що його права та інтереси дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

Основними аргументами позивача, з яким не погоджується суд, є те, що внаслідок укладення вищезазначеного Договору поруки, саме без визначення грошового еквіваленту обсягу зобов`язань поручителя, відповідач1 отримав можливість у довільному порядку формувати обсяг, що є недобросовісним та протирічить чесним звичаям у сфері підприємництва, та свідчить про зловживання правом зі сторони відповідача та неповідомлення позивача про укладення договору поруки, порушує особисте немайнове право його, як юридичної особи та інформацію (поінформованість щодо наявності правовідносин, які можуть вплинути на майновий стан іншого суб`єкта права).

Причиною спору стало питання про наявність або відсутність підстав для визнання недійсним Договору поруки.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін правочину до того стану, який саме вони (сторони) мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, що сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав; тобто особа (позивач) має обґрунтувати юридичну зацікавленість щодо наявності/відсутності цивільних прав та/або інтересів.

Водночас у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020 року у справі №761/26815/17 викладено правовий висновок про те, що недійсність, зокрема, правочину, договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Відповідно до статей 74, 76-79 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обов`язок доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Позивачем не доведено жодним належним та допустимим доказом наявності його цивільно-правового інтересу у визнанні недійсним Договору поруки. А твердження про те, що укладення поручителем договору поруки з кредитором без відома боржника та без наявності будь-яких відносин із боржником порушило особисте немайнове право юридичної особи ПрАТ «Троянівське» та поставило його майнові права та інтереси у стан правової та майново-вартісної невизначеності не ґрунтується на належних та допустимих доказах.

За таких обставин позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається, зокрема, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позовних вимог позивача відмовлено повністю, то сплачена ним сума судового збору не підлягає відшкодуванню.

Керуючись статтями 129, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строк визначені ст. 241 ГПК України.

Рішення суду може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду в порядку та строки передбачені розділом ІV ГПК України.

Повне рішення складено 27.01.2022.

Суддя С.С.Боровик