ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2022 року Справа № 906/237/19

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Демидюк О.О., суддя Тимошенко О.М. , суддя Савченко Г.І.

при секретарі судового засідання - Єфімчук А.І.

за участю представників сторін:

за участю представників:

від позивача Шакалов А.В., Витяг з ЄДРЮО та ФОП від 08.12.2021 р.

від відповідача Климець І.О., ордер № 1036237 серія ВК від 05.01.2022 р.; Москаль Я.О., ордер серія ВК №1036111 від 03.01.2022 р.

від третьої особи - не з`явився;

розглядаючи у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Житомирської обласної державної адміністрації на рішення господарського суду Житомирської області від 12.10.2021 у справі № 906/237/19 (суддя Соловей Л.А., повний текст рішення складено 22.10.2021 р.)

за позовом Житомирської обласної державної адміністрації (м.Житомир)

до Дочірнього підприємства "Житомиртурист" Приватного акціонерного товариства "Укрпрофтур" (м.Житомир)

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Виконавчого комітету Житомирської міської ради (м.Житомир)

про визнання незаконним та скасування свідоцтва від 10.01.2001 про право власності

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Житомирської області від 12.10.2021 в задоволенні позову відмовлено.

Вказане рішення мотивоване тим, що позивачем в установленому процесуальним законом порядку не доведено порушення його прав та охоронюваних законом інтересів, а тому позов не підлягає задоволенню у повному обсязі.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким задоволити позовні вимоги в повному обсязі.

Апелянт вважає, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що свідоцтво від 10.01.2001 видане незаконно, що підтверджується встановленими фактичними обставинами справи №17/5007/98/11 та в рамках досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000132 від 25.05.2018, в даному випадку як самостійний правоустановчий документ, порушує право власності держави на спірне майно, що є підставою для задоволення позову та визнання незаконним та скасування свідоцтво від 10.01.2001 про право власності на будівлі туристичної бази "Лісовий берег", видане виконкомом Житомирської міської ради 10.01.2001 обласному дочірньому підприємству по туризму та екскурсіях "Житомиртурист" українського закритого акціонерного товариства по туризму та екскурсіях "Укрпрофтур".

Керуючись ст. 19 Конституції України, ст. 3 Закону України "Про управління об`єктами державної власності", ст. 13, 16, 19 Закону України "Про місцеві державні адміністрації", скаржник зазначає, що Житомирська ОДА діє в інтересах держави.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 06.12.2021 поновлений Житомирській обласній державній адміністрації строк на подання апеляційної скарги. Відкрите апеляційне провадження за апеляційною скаргою Житомирської обласної державної адміністрації на рішення господарського суду Житомирської області від 12.10.21р. у справі №906/237/19. Розгляд апеляційної скарги призначений на 10.01.2022.

10.01.2022 на адресу суду від Житомирської обласної державної адміністрації надійшли додаткові пояснення у справі, в яких позивач просить вимоги апеляційної скарги задоволити, рішення господарського суду Житомирської області від 12.10.2021 скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задоволити в повному обсязі.

10.01.2022 на адресу суду від Дочірнього підприємства "Житомиртурист" Приватного акціонерного товариства "Укрпрофтур" надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги Житомирської обласної державної адміністрації на рішення господарського суду Житомирської області від 12.10.2021 у справі №906/237/19.

10.01.2022 в судовому засіданні оголошено перерву до 31.01.2022, про що винесено відповідну ухвалу.

11.01.2022 на адресу суду від представника позивача надійшло клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, за допомогою онлайн-сервісу Easycon.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 12.01.2022 клопотання представника Житомирської обласної державної адміністрації про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду у справі №906/237/19 задоволено, попереджено заявника, що відповідно до ч. 5 ст. 197 ГПК України ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву.

20.01.2022 на адресу суду від Житомирської обласної державної адміністрації надійшла відповідь на відзив, в якій позивач просить задоволити вимоги апеляційної скарги та скасувати рішення господарського суду Житомирської області від 12.10.2021.

Виконавчий комітет Житомирської міської ради не забезпечив участь в судовому засіданні уповноважених представників.

Третя особа про час та дату судового засідання була повідомлена завчасно та належним чином. Відповідно до частин другої та третьої статей 120, 270 Господарського процесуального кодексу України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

Згідно частини дванадцятої статті 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційним господарським судом, у відповідності до пункту 4 частини п`ятої статті 13 Господарського процесуального кодексу України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, у межах строку, встановленого статтею 273 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи те, що явка представників учасників справи судом обов`язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, зважаючи на відсутність обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника Виконавчого комітету Житомирської міської ради.

В судове засідання 31.01.2022 з`явився представник позивача, який апеляційну скаргу підтримав з підстав, викладених у ній.

В судове засідання 31.01.2022 з`явився представник відповідача, який апеляційну скаргу заперечив з підстав викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Колегія суддів заслухавши в судовому засіданні представників сторін, розглянувши матеріали справи, оцінивши доводи апеляційної скарги, додаткові пояснення, відзив на апеляційну скаргу, відповідь на відзив, перевіривши застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню враховуючи наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, Розпорядженням Житомирської обласної державної адміністрації "Про реалізацію повноваження у сфері розпорядження об`єктами державної власності" №513 від 22.12.2017, з метою раціонального використання державного майна, виконання функцій органу управління державним майном та приведення правовстановлюючих документів у відповідність з чинним законодавством, керуючись статтями 13, 16, 19 Закону України "Про місцеві державні адміністрації", прийнято комплекс будівель, що знаходяться за адресою: м.Житомир, Чуднівське шосе, 1, площею 7874,7 м2 у державну власність, в особі Житомирської обласної державної адміністрації, визначено управління охорони здоров`я облдержадміністрації балансоутримувачем комплексу будівель, що знаходяться за адресою: м.Житомир, Чуднівське шосе, 1, площею 7874,7 м2, доручено управлінню охорони здоров`я облдержадміністрації підготувати пакет документів та зареєструвати комплекс будівель, що знаходяться за адресою: м.Житомир, Чуднівське шосе, 1, площею 7874,7 м2 за державою в особі Житомирської обласної державної адміністрації.

На підставі зазначеного розпорядження, Державний реєстратор Житомирської обласної філії Комунального підприємства "Центр державної реєстрації" Богуш Олександр Васильович 22.12.2017 зареєстрував право власності на комплекс будівель, що знаходяться за адресою: м.Житомир, Чуднівське шосе, 1, площею 7874,7 м2 за Житомирською обласною державною адміністрацією.

Житомирська обласна державна адміністрація, як новий власник комплексу будівель, вважає, що свідоцтво від 10.01.2001 про право власності на будівлі туристичної бази "Лісовий берег", видане виконкомом Житомирської міської ради 10.01.01 Обласному дочірньому підприємству по туризму та екскурсіях "Житомиртурист" українського закритого акціонерного товариства по туризму та екскурсіях "Укрпрофтур" є незаконним та підлягає скасуванню.

Зокрема, з тих підстав, що у господарській справі №17/5007/98/11 за позовом заступника прокурора Житомирської області в інтересах держави в особі Фонду Державного майна України до Виконавчого комітету Житомирської міської ради, Приватного акціонерного товариства "Укрпрофтур", Дочірнього підприємства "Житомиртурист" Приватного акціонерного товариства "Укрпрофтур" було встановлено, що після розпаду Союзу РСР та історії реогранізації ПАТ "Укрпрофтур" право власності на спірне майно набула держава Україна. Передача спірного майна у відання Української республіканської Ради профспілок, правонаступником якої після розпаду Союзу РСР стала рада Федерації незалежних профспілок України, а у подальшому - Федерація професійних спілок України, жодним чином не мала наслідком зміну форми власності переданого майна, яке так і залишилось державним.

На час видачі 10.01.2001 виконавчим комітетом Житомирської міської ради обласному дочірньому підприємству по туризму та екскурсіях "Житомиртурист" українського закритого акціонерного товариства по туризму та екскурсіях "Укрпрофтур" свідоцтва про право колективної власності на туристичну базу "Лісовий берег" спірне майно перебувало у державній власності, а тому могло бути відчужене виключно за згоди власника. При цьому, власник, яким є держава, не приймав рішень щодо відчуження спірного майна.

Крім того, прокурором відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання державного обвинувачення управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Житомирської області, розглянувши матеріали досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000132 від 25.05.2018 за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст.366 КК України, установлено, що службовою особою Комунального підприємства Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації 07.02.1997 в порушення вимог діючого законодавства, шляхом внесення до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей та складання завідомо неправдивих офіційних документів, умисно здійснила протиправну первинну державну реєстрацію об`єкта нерухомості - туристичної бази "Лісовий берег", зареєструвавши її в Житомирському обласному комунальному підприємстві по технічній інвентаризації на праві власності за відповідачем.

Зважаючи на встановлені фактичними обставинами справи №17/5007/98/11 та в рамках досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000132 від 25.05.2018 обставини, свідоцтво про право власності на будівлі туристичної бази "Лісовий берег", видане виконавчим комітетом Житомирської міської ради 10.01.2001 обласному дочірньому підприємству по туризму та екскурсіях "Житомиртурист" українського закритого акціонерного товариства по туризму та екскурсіях "Укрпрофтур", як самостійний правовстановлюючий документ порушує право власності держави на спірне майно, підлягає визнанню незаконним та скасуванню в судовому порядку.

У зв`язку із недоведеністю позивачем порушення його прав та охоронюваних законом інтересів, місцевий господарський суд в задоволенні позову відмовив.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Стаття 2 ГПК України визначає, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ГПК України).

Відповідно до частини першої статті 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

У статті 4 ГПК України передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно зі статтею 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб (подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 у справі №912/1856/16 та від 14.05.2019 у справі №910/11511/18).

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові (подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 15.08.2019 у справі №1340/4630/18).

Відповідно до частини першої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 16 Цивільного кодексу України, положення якої кореспондуються зі статтею 20 Господарського кодексу України, визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що не передбачено положеннями статті 16 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України.

Порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту й у спосіб, не передбачений законом, зокрема, статтею 16 Цивільного кодексу України, статтею 20 Господарського кодексу України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Частини перша, третя і четверта статті 13 ГПК України регламентують, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 73 ГПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У частині першій статті 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з частиною другою статті 76 ГПК України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Отже, позивач, звертаючись до суду з позовною заявою, на виконання у тому числі приписів статті 74 ГПК України, зобов`язаний довести наявність порушених його прав та законних інтересів, а суд, у свою чергу, перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для захисту прав позивача.

Судом встановлено, що предметом позовних вимог у даній справі є визнання незаконним та скасування свідоцтва від 10.01.2001 про реєстрацію за обласним дочірнім підприємством по туризму та екскурсіях "Житомиртурист" українського закритого акціонерного товариства по туризму та екскурсіях "Укрпрофтур" права власності на майновий комплекс туристичної бази "Лісовий берег" м. Житомир, вул. Чуднівське шосе, 1.

Позивач право на звернення з даним позовом обґрунтовує розпорядженням Житомирської ОДА "Про реалізацію повноваження у сфері розпорядження об`єктами державної власності" №513 від 22.12.2017, на підставі якого за державою в особі Житомирської обласної державної адміністрації зареєстровано право власності на майновий комплекс туристичної бази "Лісовий берег" м. Житомир, вул. Чуднівське шосе, 1. Як на правову підставу для визнання незаконним та скасування свідоцтва позивач посилається на порушення права власності держави на спірне майно та положення ч.ч. 1,2 ст. 391 ЦК України, відповідно до змісту якої право власності є непорушним; ніхто не може протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Як вбачається із матеріалів справи, ухвалою Господарського суду Житомирської області від 18.06.2019 провадження у даній справі зупинялось до набрання законної сили судовим рішенням у господарській справі №910/3291/18 за позовом Дочірнього підприємства "Житомиртурист" приватного акціонерного товариства "Укрпрофтур" до відповідача 1 - Житомирської обласної державної адміністрації та відповідача 2 - державного реєстратора Житомирської обласної філії комунального підприємства "Центр державної реєстраці" Богуша Олександра Васильовича про визнання незаконним розпорядження "Про реалізацію повноваження у сфері розпорядження об`єктами державної власності" №513 від 22.12.2017 та скасування рішення про державну реєстрацію за позивачем права власності на майновий комплекс туристичної бази "Лісовий берег" (т.1, а.с.134-135).

Вищевказана ухвала про зупинення провадження у справі залишена без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 25.07.2019 (т.1, а.с.168-173).

Ухвала про зупинення провадження у даній справі мотивована тим, що предметом дослідження у господарській справі №910/3291/18 є правомірність набуття Житомирською обласною державною адміністрацією права власності на комплекс будівель, що знаходяться за адресою: м. Житомир, Чуднівське шосе, 1 площею 7874,7м.кв., а тому за результатами розгляду даної справи буде встановлена, зокрема, правосуб`єктність Житомирської обласної державної адміністрації у справі №906/237/19 як позивача.

Також судом встановлено, що рішенням Господарського суду м. Києва від 09.09.2019, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 12.03.2020, позов дочірнього підприємства "Житомиртурист" приватного акціонерного товариства "Укрпрофтур" до Житомирської обласної державної адміністрації задоволено: визнано незаконним та скасовано розпорядження голови Житомирської обласної державної адміністрації №513 від 22.12.2017; скасовано запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, здійснений на підставі рішення державного реєстратора Житомирської обласної філії комунального підприємства "Центр державної реєстрації" Богуша Олександра Васильовича, індексний номер 38917834 від 22.12.2017.

Постановою Верховного Суду від 18.08.2020 касаційне провадження у справі №910/3291/18 за касаційною скаргою Житомирської обласної державної адміністрації в частині підстави, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, закрито; касаційну скаргу Житомирської обласної державної адміністрації в частині підстави, передбаченої пунктом 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України залишено без задоволення. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 12.03.2020 і рішення Господарського суду міста Києва від 09.09.2019 у справі №910/3291/18 залишено без змін.

Суди у справі №910/3291/18 встановили, що розпорядження від 22.12.2017 прийнято Житомирською ОДА з перевищенням повноважень; Житомирська обласна державна адміністрація не є суб`єктом, який здійснює управління майновим комплексом "Лісовий берег", розташованим за адресою: м. Житомир, Чуднівське шосе, 1; станом на час прийняття цього розпорядження та здійснення державної реєстрації права власності за державою в особі Житомирської ОДА на зазначений комплекс будівель право власності на таке нерухоме майно вже було зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, тому спірне розпорядження та подальша державна реєстрація права власності, за висновком судів, є втручанням у визнане державою право дочірнього підприємства "Житомиртурист" приватного акціонерного товариства "Укрпрофтур" на спірне майно, яке підлягає судовому захисту.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до положень 4, 5 статті 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Факти, передбачені наведеною нормою, мають для суду преюдиціальний характер.

Преюдиціальність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ.

Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню, позаяк їх вже встановлено у рішенні, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву законність судового акта, який вступив в законну силу.

Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо.

Отже, преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивачем не доведено факту порушення його прав (інтересів) оспорюваним свідоцтвом про право власності на майновий комплекс туристичної бази "Лісовий берег", виданим 10.01.2001 Дочірньому підприємству "Житомиртурист" Приватного акціонерного товариства "Укрпрофтур". Також позивачем не доведено, що це право (інтерес) порушено саме відповідачем.

Вказане є підставою для відмови у позові про визнання незаконним та скасування свідоцтва від 10.01.2001 про право власності, оскільки позивачем не доведено порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.

Враховуючи вищевикладене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи, законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позивачем в установленому процесуальним законом порядку не доведено порушення його прав та охоронюваних законом інтересів, а тому позов не підлягає задоволенню у повному обсязі.

Інші доводи апелянта, викладені ним в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують та не можуть слугувати підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію ("Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод") та практику Суду (Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини) як джерело права.

Слід також зазначити, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010р. у справі "Серявін та інші проти України" Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994р., серія A, №303-A, п.29).

Апелянтом не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції в зв`язку з чим, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи все вище викладене в сукупності, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення господарського суду Житомирської області від 12.10.2021 у справі № 906/237/19 прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права та з врахуванням всіх обставин справи, а тому відсутні правові підстави для його скасування.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Житомирської обласної державної адміністрації на рішення господарського суду Житомирської області від 12.10.2021 у справі № 906/237/19 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Житомирської області від 12.10.2021 у справі №906/237/19 залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у строк та в порядку, встановленому статтями 287-289 ГПК України.

Справу №906/237/19 повернути до господарського суду Житомирської області.

Повний текст постанови складений "04" лютого 2022 р.

Головуючий суддя Демидюк О.О.

Суддя Тимошенко О.М.

Суддя Савченко Г.І.