ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2022 року Справа № 902/344/21

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Павлюк І.Ю., суддя Демидюк О.О. , суддя Савченко Г.І.

секретар судового засідання Кушнірук Р.В.

за участю представників сторін:

від позивача: не з`явився

від відповідачів:

- ТОВ "Лемешівка Агро Плюс": не з`явився

- ФГ "Лемешівка-Агро": не з`явився

- ОСОБА_1 : не з`явився

- ОСОБА_2.: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Лемешівка Агро Плюс"

на рішення Господарського суду Вінницької області, ухваленого 22.09.21р. суддею Міліціановим Романом Валерійовичем у м.Вінниці, повний текст складено 04.10.21р.

у справі № 902/344/21

за позовом Акціонерного товариства "ОТП Банк"

до - Товариства з обмеженою відповідальністю "Лемешівка Агро Плюс",

- Фермерського господарства "Лемешівка-Агро",

- ОСОБА_1 ,

- ОСОБА_2

про солідарне стягнення 279 900,30 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Вінницької області від 22.09.2021р. у справі №902/344/21 позов Акціонерного товариства "ОТП Банк" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лемешівка Агро Плюс", Фермерського господарства "Лемешівка-Агро", ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про солідарне стягнення 279 900,30грн. - задоволено частково.

Стягнуто солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю "Лемешівка Агро Плюс", Фермерського господарства "Лемешівка-Агро", ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства "ОТП Банк" 168 878,48грн. інфляційних втрат та 75 073,33грн. 3% річних нарахованих за прострочення тіла кредиту (за період з 17.04.2020р. по 04.03.2021р.); 12 505,44грн. інфляційних втрат та 5 449,49грн. 3% річних нарахованих на прострочені відсотки (за період з 17.04.2020р. по 04.03.2021р.).

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Лемешівка Агро Плюс", Фермерського господарства "Лемешівка-Агро", ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства "ОТП Банк" судові витрати зі сплати судового збору в сумі 3 928,60грн. у рівних частинах, тобто по 982,15грн. з кожного.

Відмовлено Акціонерному товариству "ОТП Банк" в частині солідарного стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Лемешівка Агро Плюс", Фермерського господарства "Лемешівка-Агро", ОСОБА_1 , ОСОБА_2 12 532,35грн. інфляційних втрат та 5 461,22грн. 3% річних нарахованих на штрафні санкції (за період з 17.04.2020р. по 04.03.2021р.).

Судові витрати зі сплати судового збору в сумі 269,90грн. - залишено за позивачем.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Лемешівка Агро Плюс" звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржене рішення скасувати в частині задоволення позовних вимог та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, а в іншій частині, яка не задоволена судом першої інстанції, рішення залишити без змін. Також, одночасно з апеляційною скаргою, скаржник заявив клопотання про поновлення пропущеного строку подання апеляційної скарги.

Мотивуючи апеляційну скаргу, скаржник зазначає, зокрема, наступне:

- вважає, що рішення місцевого господарського суду ухвалене з порушенням норм чинного законодавства;

- вказує на те, що висновки викладені у рішенні господарського суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та наданим документам, суд не встановив всі обставини справи і виніс рішення на підставі припущень та з порушенням процесуальних прав сторони відповідача на участь в судових засіданнях, витребування доказів, доведення своєї позиції перед судом;

- зазначає, що суд з урахуванням його обов`язку, щодо перевірки повноважень представника, який звернувся до суду від імені позивача, не перевірив документів підтверджуючих повноваження представника на дату подання позову в оригіналах документів, зокрема оригінал довіреності та договору про надання правової допомоги від 03.12.2018р. та не пересвідчився щодо наявності у чинній редакції статуту АТ "ОТП Банк" наявності повноважень, в порядку ч.4 ст.60 ГПК України.

- покликається на те, що позивач не надає чіткого і зрозумілого розрахунку майнової вимоги по нарахуванню інфляційних витрат і 3% річних з урахуванням здійснених оплат відповідачем, а саме 1299241,67грн. 09.02.2021р. та 2046475,58грн. за період з 01.01.2021р. по 05.03.2021р., а саме у позовній заяві відсутнє обґрунтування додаткових нарахувань на суму боргу, відсотки і пеню. Позивач не виклав свою правову позицію щодо додаткових нарахувань на заборгованість по пені у розмірі 206 350,36грн., а саме: інфляційній витрати у розмірі 12 532,36грн. та 3% річних 5 461,22грн.;

- вважає, що з ухваленням судового рішення про задоволення вимог кредитора, яким є й судовий наказ, припиняються правовідносини сторін, що ґрунтуються на кредитному договорі, зокрема сплата чергових платежів, сплата та нарахування відсотків. Нарахування процентів за користування кредитними коштами, комісійних, неустойки тощо поза межами дії кредитного договору законом не передбачена. В силу приписів чинного законодавства нарахування індексу інфляції та 3% річних здійснюється виключно на суму заборгованості і ніяким чином не підлягає нарахуванню на неодержані відсотки, пеню, оскільки індекс інфляції полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та не може застосовуватись до процентів чи пені, які не є базою його нарахування;

- щодо 3% річних за несвоєчасну сплату тіла кредиту, відповідач не погоджується з розрахунком позивача, оскільки відсотки мали розраховуватись за період з 17.04.2020р. по 09.02.2021р. на суму 2933495,53грн., з 10.02.2021р. по 04.03.2021р. на суму 1634217,86грн., тобто з урахуванням платежа від 09.02.2021р. на суму 1299241,67грн.;

- вказує на те, що нарахування інфляційних витрат на пеню, що заявлені банком до стягнення є безпідставним.

Ухвалою Північно - західного апеляційного господарського суду від 12.01.2022р. поновлено строк на подання апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Лемешівка Агро Плюс" на рішення Господарського суду Вінницької області від 22.09.2021р. у справі №902/344/21, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Лемешівка Агро Плюс" на рішення Господарського суду Вінницької області від 22.09.2021р. у справі №902/344/21 та призначено справу №902/344/21 до розгляду на 01.02.2022р. об 14:30год., тощо.

28.01.2022р. на електронну адресу Північно - західного апеляційного господарського суду від Акціонерного товариства "ОТП Банк" надійшов письмовий відзив від 27.01.2022р. №73-1-2-0-73-1-2/19 на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Вінницької області від 22.09.2021р. у справі №902/344/21 - без змін. Також, просить поновити строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу, у зв`язка з її фактичним отриманням 24.01.2022р..

З огляду викладене, а також приписи ст.119 ГПК України, колегія суддів апеляційної інстанції вважає поважними причини пропуску подання відзиву на апеляційну скаргу, а тому поновлює строк на подання письмового відзиву на апеляційну скаргу та приймає його.

01.02.2022р. через систему "Елктронний суд" від представника ТОВ "Лемешівка Агро Плюс" - адвоката Аваєвої Наталії Валеріївни надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з її хворобою.

Розглянувши зазначене вище клопотання представника ТОВ "Лемешівка Агро Плюс" про відкладення розгляду справи колегія суддів відхиляє його з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч.11, 12 ст.270 ГПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки в судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час та місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Разом з тим, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Тобто, неявка учасника судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторони про дату, час та місце розгляду справи, не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи.

Як вказано у Рішенні Конституційного суду України від 02.11.2004р. №15-рп/2004 верховенство права - це панування права в суспільстві. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, учасником якої є Україна, закріплено право кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. Тобто зловживання процесуальними правами, спрямоване на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників цього процесу та вимоги названих Конвенції і Кодексу.

Застосовуючи згідно з ч.1 ст.3 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватися від дій, що зумовлюють затягування судового процесу та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" від 07.07.1989р.).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). Роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (§51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006р. у справі "Красношапка проти України").

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих п.1 ст.6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

В даному випадку представником ТОВ "Лемешівка Агро Плюс" не надано жодних доказів, які унеможливлюють вирішення даного апеляційного провадження в даному судовому засіданні.

При цьому, колегія суддів апеляційної інстанції враховує правову позицію ТОВ "Лемешівка Агро Плюс" щодо обставин справи та документальних доказів, яку висловлено у поданій суду апеляційній скарзі по справі.

Крім того, суд призначаючи до розгляду апеляційну скаргу, надавав можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, а також, ухвалою Північно - західного апеляційного господарського суду від 12.01.2022р. явка учасників у справі не визнавалась обов`язковою, а також попереджено про те, що неявка учасників у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідачі не скористалися своїм правом згідно ч.1 ст.263 ГПК України та не надали суду відзивів на апеляційну скаргу, що згідно ч.3 ст.263 ГПК не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Учасники справи були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази. Однак, сторони у справі наданим їм процесуальним правом не скористалися та в судове засідання 01.02.2022р. не з`явилися, своїх повноважних представників не направили.

Враховуючи положення ч.12 ст.270 ГПК України, відповідно до яких неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, судова колегія вважає за можливе розглянути подану апеляційну скаргу за відсутності сторін у справі.

Згідно із ст.269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні оскаржуваного рішення суду, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та свідчать матеріали справи, 11.12.2018р. між Акціонерним товариством "ОТП Банк" (банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Лемешівка Агро Плюс" (клієнт) укладено договір про надання банківських послуг №CR 18-442/28-1.

З метою отримання кредиту відповідачем 1 заповнено Форму заяви клієнта для отримання кредиту.

В період з 14.12.2018р. - 15.01.2020р. на поточний рахунок відповідача 1 № НОМЕР_1 перераховано грошові кошти на загальну суму 9 046 690,47грн. наступними траншами: 14.12.2018р. року - 2 923 075,00грн; 14.12.2018р. - 1 800 000,00грн.; 17.12.2018р. - 157 000,00грн.; 18.12.2018р. - 150 000,00грн.; 18.12.2018р. - 250 000,00грн.; 28.12.2018р. - 710 000,00грн.; 21.10.2019р. - 1 000 000,00грн.; 03.12.2019р. - 1 980 150,00грн.; 15.01.2020р. - 76 465,47грн..

Також, з метою забезпечення виконання зобов`язань клієнта - ТОВ "Лемешівка Агро плюс" за кредитним договором 11.12.2018р. було укладено ряд договорів поруки, а саме:

- договір поруки №SR 18-584/28-1 (договір поруки 1) укладений між Акціонерним товариством "ОТП Банк" (банк) та Фермерським господарством "Лемешівка-Агро" (поручитель, відповідач 2);

- договір поруки №SR 18-585/28-1 (договір поруки 2) укладений між Акціонерним товариством "ОТП Банк" (банк) та ОСОБА_1 (поручитель, відповідач 3);

- договір поруки №SR 18-586/28-1 (договір поруки 3) укладений між Акціонерним товариством "ОТП Банк" (банк) та ОСОБА_2 (поручитель, відповідач 4).

Проте, відповідач 1 не виконав свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг № CR 18-442/28-1 від 11.12.2018р., в частині повного та своєчасного погашення кредиту, внаслідок чого виникла заборгованість, яка була предметом розгляду у справі №902/451/20.

Зокрема, 13.01.2021р. Господарським судом Вінницької області прийнято рішення у справі №902/451/20, за яким позов задоволено повністю.

Стягнуто солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю "Лемешівка Агро Плюс", Фермерського господарства "Лемешівка-Агро", ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства "ОТП Банк" 2 933 459,53грн. заборгованості по тілу кредиту за договором про надання банківських послуг № CR 18-44228-1 від 11.12.2018р., 205 907,36грн. заборгованості по відсоткам, нарахованим станом на 24.03.2020р., 198 613,90грн. пені, нарахованої на прострочений кредит за період з 13.12.2019р. по 24.03.2020р., 7 736,46грн. - пені, нарахованої на прострочені відсотки за період з 17.12.2019р. по 24.03.2020р..

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Лемешівка Агро Плюс", Фермерського господарства "Лемешівка-Агро", ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства "ОТП Банк" судові витрати зі сплати судового збору в сумі 50 185,76грн. у рівних частинах, тобто по 12 546,44грн. з кожного. Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд заяви про забезпечення позову в сумі 1 051,00грн. - залишено за позивачем.

22.02.2021р. на виконання вказаного рішення видано накази, які надіслано на адресу стягувача.

При цьому зазначене рішення оскаржувалось в апеляційному порядку.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 19.04.2021р. апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Лемешівка Агро Плюс" на рішення Господарського суду Вінницької області, ухвалене 13.01.2021р., у справі №902/451/20 повернуто заявнику разом з доданими до неї документами.

З урахуванням зазначеного вище дане рішення суду набрало законної сили 19.04.2021р..

Надалі, встановлена рішенням суду заборгованість була виплачена ТОВ "Лемешівка Агро Плюс" та ФГ "Лемешівка-Агро" окремими траншами, а саме: 09.02.2021р. відповідачем 1 було сплачено 1 299 241,67грн., що підтверджується: платіжним дорученням №1217 від 09.02.2021р., меморіальним ордером №15615429 від 09.02.2021р. та меморіальним ордером №15615897, а також 05.03.2021р. відповідачем 2 було сплачено 2 046 475,58грн., що підтверджується випискою по рахунку № НОМЕР_2 за період з 01.01.2021р. по 05.03.2021р..

Однак, за період з 17.04.2020р. до 04.03.2021р., у зв`язку з простроченням виконання відповідачами своїх зобов`язань, позивачем нараховано суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми:

- на прострочене до виплати тіло кредиту у розмірі 2 933 459,53грн. - 168 878,48грн. інфляційних втрат та 75 073,33грн. 3% річних;

- прострочену заборгованість по відсотках - 12 505,44грн. інфляційних втрат та 5 449,49грн. 3% річних;

- на прострочену до виплати заборгованість по пені - 12 532,35грн. інфляційних втрат та 5 461,22грн. 3% річних.

Всього, сума заборгованості відповідачів перед позивачем становить 279 900,30грн..

За вказаних обставин, Акціонерне товариство "ОТП Банк" звернулося до Господарського суду Вінницької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лемешівка Агро Плюс", Фермерського господарства "Лемешівка-Агро", ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про солідарне стягнення 279 900,30грн. заборгованості за договором про надання банківських послуг №CR 18-442/28-1 від 11.12.2018р..

Обґрунтовуючи позовну заяву, Акціонерне товариство "ОТП Банк" посилається на неналежне виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "Лемешівка Агро Плюс" взятих на себе зобов`язань за договором про надання банківських послуг №CR 18-442/28-1 від 11.12.2018р., в частині повного та своєчасного погашення кредитних коштів в сумі 3345717,25грн. заявлено до стягнення інфляційні втрати та 3% річних від суми простроченої заборгованості за кредитом, прострочених відсотків та нарахованих штрафних санкцій (за період з 17.04.2020р. по 04.03.2021р.).

Також, позовні вимоги до відповідачів 2, 3, 4 обґрунтовані їхнім солідарним обов`язком як поручителів за кредитними зобов`язаннями позичальника на підставі укладених договорів поруки.

Враховуючи викладене Акціонерне товариство "ОТП Банк" звернулось з позовом до суду про солідарне стягнення Товариства з обмеженою відповідальністю "Лемешівка Агро Плюс", Фермерського господарства "Лемешівка-Агро", ОСОБА_1 та ОСОБА_2 279 900,30грн. заборгованості, яка складається з:

- інфляційних втрат в сумі 168 878,48грн. та 3% річних в сумі 75 073,33грн. нарахованих за прострочення тіла кредиту (за період з 17.04.2020р. по 04.03.2021р.);

- інфляційних втрат в сумі 12 505,44грн. та 3% річних в сумі 5 449,49грн. нарахованих на прострочені відсотки (за період з 17.04.2020р. по 04.03.2021р.);

- інфляційних втрат в сумі 12 532,35грн. та 3% річних в сумі 5 461,22грн. нарахованих на штрафні санкції (за період з 17.04.2020р. по 04.03.2021р.) за договором про надання банківських послуг №CR 18-442/28-1 від 11.12.2018р..

Ухвалою Господарського суду Вінницької області від 12.04.2021р. зобов`язано Департамент надання адміністративних послуг Вінницької міської ради та Якушинецьку сільську раду Вінницького району Вінницької області надати інформацію про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичних осіб ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

19.04.2021р. до Господарського суду Вінницької області від Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області надійшов лист №10-02/600 від 16.04.2021р..

20.04.2021р. до Господарського суду Вінницької області від Департамент надання адміністративних послуг Вінницької міської ради до суду надійшов лист №04-00-011-27123 від 20.04.2021р., в кому зазначено, що ОСОБА_1 зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 .

22.04.2021р. до Господарського суду Вінницької області від Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області надійшов лист №10-02/600 від 16.04.2021р., в якому зазначено, що ОСОБА_2 зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 .

Ухвалою Господарського суду Вінницької області від 26.04.2021р. відкрито провадження у справі №902/344/21 за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами (без проведення судового засідання).

27.05.2021р. до Господарського суду Вінницької області від представника відповідачів 1, 2 надійшов відзив на позовну заяву (б/н від 24.05.2021р.), в якому остання просить суд визнати поважними причини пропуску строку подання відзиву на позовну заяву, поновити строк та прийняти відзив на позовну заяву. Також у відзиві остання просить суд відмовити в задоволенні позову повністю та стягнути з позивача на користь відповідача (ТОВ "Лемешівка Агро Плюс") понесені ним судові витрати на правову допомогу в сумі 20 000,00грн. та інші витрати пов`язані з розглядом справи в сумі 2 000,00грн..

Зокрема, представник відповідачів зазначає, що:

- позивач не надає чіткого і зрозумілого розрахунку майнової вимоги по нарахуванню інфляційних витрат і 3% річних з урахуванням здійснених оплат відповідачем, а саме 1299241,67грн. 09.02.2021р. та 2046475,58грн. за період з 01.01.2021р. по 05.03.2021р., а саме у позовній заяві відсутнє обґрунтування додаткових нарахувань на суму боргу, відсотки і пеню;

- позивач не виклав свою правову позицію щодо додаткових нарахувань на заборгованість по пені у розмірі 206 350,36грн., а саме: інфляційній витрати у розмірі 12 532,36грн. та 3% річних 5 461,22 грн.;

- відповідач стверджує, що нарахування процентів за користування кредитними коштами, комісійних, неустойки тощо поза межами дії кредитного договору законом не передбачена;

- відповідач зазначає, що в силу приписів чинного законодавства нарахування індексу інфляції та 3% річних здійснюється виключно на суму заборгованості і ніяким чином не підлягає нарахуванню на неодержані відсотки, пеню, оскільки індекс інфляції полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та не може застосовуватись до процентів чи пені, які не є базою його нарахування. Сплата 3 % річних від простроченої суми, так само як і інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, де 3 % річних повинні нараховуватись на суму основного боргу без врахування вже нарахованих процентів за користування чужими грошовими коштами;

- при цьому розглянувши визначені позивачем періоди нарахуванні 3% річних, які за своєю правовою природою, є платою за прострочення виконання грошового зобов`язання в розумінні ст.625 ЦК України, відповідач зазначає, що нарахування 3% річних за несвоєчасну сплату тіла кредиту є правомірним, а нарахування 3% річних по відсоткам та пені - безпідставним;

- щодо 3% річних за несвоєчасну сплату тіла кредиту, відповідач зазначає, що відсотки мали розраховуватись за період з 17.04.2020р. по 09.02.2021р. на суму 2 933 495,53грн., з 10.02.2021р. по 04.03.2021р. на суму 1 634 217,86грн., тобто з урахуванням платежа від 09.02.2021р. на суму 1 299 241,67грн.. При цьому, стягнення індексу інфляції, які нараховані на тіло кредиту за період з 17.04.2020р. по 09.02.2021р. розраховані позивачем також без врахування платежу від 09.02.2021р. на суму 1 299 241,67грн.;

- також, за твердженнями відповідача нарахування інфляційних витрат на пеню, що заявлені позивачем до стягнення є безпідставним.

Ухвалою до Господарського суду Вінницької області від 11.06.2021р. здійснено перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 15.07.2021р..

В судовому засіданні 15.07.2021р. Господарським судом Вінницької області постановлено ухвали про продовження строку підготовчого провадження на 30 днів та про відкладення підготовчого засідання у справі №902/344/21 на 31.08.2021р., які занесено до протоколу судового засідання.

Ухвалою до Господарського суду Вінницької області від 21.07.2021р. повідомлено учасників справи про дату наступного судового засідання.

В судовому засіданні 31.08.2021р. Господарським судом Вінницької області постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи №902/344/21 для судового розгляду по суті на 22.09.2021р., яку занесено до протоколу судового засідання.

Ухвалою Господарського суду Вінницької області від 09.09.2021р. повідомлено учасників справи про дату наступного судового засідання.

Як вже зазначалося, рішенням Господарського суду Вінницької області від 22.09.2021р. у справі №902/344/21 позов задоволено частково.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

В силу ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Здійснюючи правосуддя, суд забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України, водночас, визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань і це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч.5 ст.55 Конституції України).

Конституція України визначає Україну як правову державу, в якій визнається і діє принцип верховенства права. Одним з основних фундаментальних елементів цього принципу є юридична визначеність (legal certainty). Юридичні норми мають бути чіткими, ясними і недвозначними, оскільки інше не може забезпечити їх однакове застосування.

За змістом п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997р. №475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №.№2, 4, 7 та 11 до Конвенції" кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Отже, висловлювання "судом, встановленим законом" зводиться не лише до правової основи самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини" від 12.07.2001р. зазначено, що право на доступ до суду, гарантоване п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст.2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

У відповідності до ст.7 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним відповідно до закону. Іноземці, особи без громадянства та іноземні юридичні особи мають право на судовий захист в Україні нарівні з громадянами і юридичними особами України. Судова система забезпечує доступність правосуддя для кожної особи відповідно до Конституції та в порядку, встановленому законами України. кожному гарантується захист його прав, свобод та законних інтересів незалежним і безстороннім судом, утвореним відповідно до закону. Кожен має право на участь у розгляді своєї справи у визначеному процесуальним законом порядку в суді будь-якої інстанції.

Таким чином, конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об`ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі ст.13 Конвенції про захист прав людини і основних свобод.

Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

У відповідності до п.1 ст.12 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Як встановлено ст.67 Господарського кодексу України, відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов`язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

У статтях 3 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Згідно ст.174 ГК України, господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Загальні умови укладання договорів, що породжують господарські зобов`язання, наведені в ст.179 ГК України, згідно з якою майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. Кабінет Міністрів України, уповноважені ним або законом органи виконавчої влади можуть рекомендувати суб`єктам господарювання орієнтовні умови господарських договорів (примірні договори), а у визначених законом випадках - затверджувати типові договори. Укладення господарського договору є обов`язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов`язком для суб`єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов`язковості укладення договору для певних категорій суб`єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; примірного договору, рекомендованого органом управління суб`єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст; типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови; договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб`єктів, коли ці суб`єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту. Зміст договору, що укладається на підставі державного замовлення, повинен відповідати цьому замовленню. Суб`єкти господарювання, які забезпечують споживачів, зазначених у частині першій цієї статті, електроенергією, зв`язком, послугами залізничного та інших видів транспорту, а у випадках, передбачених законом, також інші суб`єкти зобов`язані укладати договори з усіма споживачами їхньої продукції (послуг). Законодавством можуть бути передбачені обов`язкові умови таких договорів. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до ч.2 ст.180 ГК України, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина 1 ст.628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

В силу ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Згідно зі статтями 525, 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтями 525, 615 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

З матеріалів справи вбачається, що 11.12.2018р. між Акціонерним товариством "ОТП Банк" (банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Лемешівка Агро Плюс" (клієнт) укладено договір про надання банківських послуг №CR 18-442/28-1.

Так, з метою отримання кредиту відповідачем 1 заповнено Форму заяви клієнта для отримання кредиту.

Як встановлено судом, у період з 14.12.2018р. - 15.01.2020р. на поточний рахунок відповідача 1 № НОМЕР_1 перераховано грошові кошти на загальну суму 9 046 690,47грн. наступними траншами: 14.12.2018р. року - 2 923 075,00грн; 14.12.2018р. - 1 800 000,00грн.; 17.12.2018р. - 157 000,00грн.; 18.12.2018р. - 150 000,00грн.; 18.12.2018р. - 250 000,00грн.; 28.12.2018р. - 710 000,00грн.; 21.10.2019р. - 1 000 000,00грн.; 03.12.2019р. - 1 980 150,00грн.; 15.01.2020р. - 76 465,47грн..

Крім того, метою забезпечення виконання зобов`язань клієнта - ТОВ "Лемешівка Агро плюс" за кредитним договором 11.12.2018р. було укладено ряд договорів поруки, а саме:

- договір поруки №SR 18-584/28-1 (договір поруки 1) укладений між Акціонерним товариством "ОТП Банк" (банк) та Фермерським господарством "Лемешівка-Агро" (поручитель, відповідач 2);

- договір поруки №SR 18-585/28-1 (договір поруки 2) укладений між Акціонерним товариством "ОТП Банк" (банк) та ОСОБА_1 (поручитель, відповідач 3);

- договір поруки №SR 18-586/28-1 (договір поруки 3) укладений між Акціонерним товариством "ОТП Банк" (банк) та ОСОБА_2 (поручитель, відповідач 4).

Однак, відповідач 1 не виконав свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг № CR 18-442/28-1 від 11.12.2018р., в частині повного та своєчасного погашення кредиту, внаслідок чого виникла заборгованість, яка була предметом розгляду у справі №902/451/20.

Також, як встановлено судом, що 13.01.2021р. Господарським судом Вінницької області прийнято рішення у справі №902/451/20, яким позов задоволено повністю.

Стягнуто солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю "Лемешівка Агро Плюс", Фермерського господарства "Лемешівка-Агро", ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства "ОТП Банк" 2 933 459,53грн. заборгованості по тілу кредиту за договором про надання банківських послуг № CR 18-44228-1 від 11.12.2018р., 205 907,36грн. заборгованості по відсоткам, нарахованим станом на 24.03.2020р., 198 613,90грн. пені, нарахованої на прострочений кредит за період з 13.12.2019р. по 24.03.2020р., 7 736,46грн. - пені, нарахованої на прострочені відсотки за період з 17.12.2019р. по 24.03.2020р..

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Лемешівка Агро Плюс", Фермерського господарства "Лемешівка-Агро", ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства "ОТП Банк" судові витрати зі сплати судового збору в сумі 50 185,76грн. у рівних частинах, тобто по 12 546,44грн. з кожного. Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд заяви про забезпечення позову в сумі 1 051,00грн. - залишено за позивачем.

22.02.2021р. на виконання вказаного рішення видано накази, які надіслано на адресу стягувача.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 19.04.2021р. апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Лемешівка Агро Плюс" на рішення Господарського суду Вінницької області, ухвалене 13.01.2021р., у справі №902/451/20 повернуто заявнику разом з доданими до неї документами.

З урахуванням зазначеного вище, дане рішення суду набрало законної сили 19.04.2021р..

В силу приписів ч.4 ст.75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

В подальшому, встановлена рішенням суду заборгованість була виплачена ТОВ "Лемешівка Агро Плюс" та ФГ "Лемешівка-Агро" окремими траншами, а саме: 09.02.2021р. відповідачем 1 було сплачено 1 299 241,67грн., що підтверджується: платіжним дорученням №1217 від 09.02.2021р., меморіальним ордером №15615429 від 09.02.2021р. та меморіальним ордером №15615897, а також 05.03.2021р. відповідачем 2 було сплачено 2 046 475,58грн., що підтверджується випискою по рахунку № НОМЕР_2 за період з 01.01.2021р. по 05.03.2021р..

Я вбачається з матеріалів справи, за період з 17.04.2020р. до 04.03.2021р., у зв`язку з простроченням виконання відповідачами своїх зобов`язань, позивачем нараховано суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми:

- на прострочене до виплати тіло кредиту у розмірі 2 933 459,53грн. - 168 878,48грн. інфляційних втрат та 75 073,33грн. 3% річних;

- прострочену заборгованість по відсотках - 12 505,44грн. інфляційних втрат та 5 449,49грн. 3% річних;

- на прострочену до виплати заборгованість по пені - 12 532,35грн. інфляційних втрат та 5 461,22грн. 3% річних.

Зокрема, сума заборгованості відповідачів перед позивачем становить 279 900,30грн..

Статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Зокрема, ст.625 ЦК України передбачено, що нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

Таким чином, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим.

Аналізуючи приписи ст.ст.526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку про те, що кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення.

Зазначена правова позиція вказана у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018р. у справі №310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18), від 04.06.2019р. у справі №916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

Отже, зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за кредитом триватиме до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання у повному обсязі. Відтак, позивач має право на отримання нарахувань, передбачених ст.625 ЦК України, за увесь час прострочення.

Водночас, главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст.625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Зазначена правова позиція узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 08.11.2019р. у справі №127/15672/16-ц, відповідно до якого невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст.625 ЦК України виникає: у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання (правова позиція, яка викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 11.05.2018р. у справі №914/1487/17, від 20.06.2018р. у справі № 905/2135/17).

Водночас при розгляді даної справи судом першої інстанції враховано, що заперечуючи проти позову відповідачами не подано власного розрахунку заборгованості.

Крім того, не врахування окремих платежів при нарахуванні відсотків річних та інфляційних втрат, спростовується матеріалами справи та поясненнями представника позивача, який підтвердив надходження вказаних у відзиві платежів на момент звернення до суду і обчислення ціни позову із відображенням платежів щодо погашення заборгованості.

Також, щодо нарахування відповідальності у вигляді 3% річних та інфляційних втрат на прострочення сплати штрафу слід зазначити, що нормами чинного законодавства не передбачено такого виду нарахування.

Перевіривши здійснені позивачем розрахунки інфляційних втрат, а також 3% річних, нарахованих за прострочене до виплати тіло кредиту та за прострочену заборгованість по відсотках за період з 17.04.2020р. по 04.03.2021р., колегія суддів погоджується з їх розрахунками та вважає, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідачів 168 878,48грн. інфляційних втрат та 75 073,33грн - 3% річних за прострочене до виплати тіло кредиту; а також вимоги про стягнення 12 505,44грн. інфляційних втрат та 5 449,49грн - 3% річних за прострочену заборгованість по відсотках за період з 17.04.2020р. по 04.03.2021р. підлягають задоволенню у заявлених сумах.

За приписами ч.1 ст.230 ГК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання

Відповідно до ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

В силу ст.61 Конституції України, ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Загальновизнаним є поділ юридичної відповідальності за галузевою структурою права на такі основні види: цивільно-правову, кримінальну, адміністративну та дисциплінарну (рішення Конституційного Суду України № 7-рп/2001 від 30.05.2001р. у справі №1-22/2001).

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.

Отже, зміст ст.61 Конституції України у контексті цивільної відповідальності зводиться до того, що до суб`єкта правопорушення за одне й те саме правопорушення не може бути двічі застосована цивільна відповідальність (тобто, двічі один із її підвидів).

Судом встановлено, що позивачем помилково тлумачено правові висновки Верховного Суду при нарахуванні 3% річних та інфляційних втрат, ототожнюючи їх з можливістю нарахування відповідальності за ч.2 ст. 625 ЦК України на прострочений розмір штрафних санкцій, зокрема пені.

Велика Палата Верховного Суду у справі №916/190/18 від 04.06.2019р. визначила, що розстрочення або відстрочення виконання судового рішення не змінює цивільне або господарське зобов`язання, у тому числі в частині строків його виконання. Натомість таке розстрочення або відстрочення унеможливлює примусове виконання судового рішення до спливу строків, визначених судом.

При цьому розстрочення виконання судового рішення не припиняє договірного зобов`язання відповідача, а тому не звільняє останнього від наслідків порушення відповідного зобов`язання, зокрема шляхом сплати сум, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України.

З огляду на викладене, винесення судового рішення не припиняє зобов`язань та не продовжує їх дію, а лише підтверджує наявність юридичних фактів і встановлює їх примусове виконання.

Лише окремі зобов`язання можуть виникати із судового рішення та мати статус простроченого грошового зобов`язання, наприклад у деліктних зобов`язань, у випадку стягнення судових витрат зі сплати судового збору відповідно до рішення Господарського суду Вінницької області від 13.01.2021р. у справі №902/451/20.

Водночас, як свідчать матеріали позовної заяви, зобов`язання зі сплати пені виникає та ґрунтується на положеннях п.14 договору про надання банківських послуг CR18-442/28-1 від 11.12.2018р..

Сторонами передбачено, що за невиконання та/або неналежне виконання взятих на себе зобов`язань за договором, Клієнт несе відповідальність у порядку та на умовах, обумовлених у Договорі, а саме: за порушення (невиконання та/або неналежне виконання) будь-яких із взятих на себе платіжних (грошових) зобов`язань в обумовлені договором строки, Клієнт зобов`язаний сплатити Банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ річних, що діє па момент (протягом строку) такого порушення, від суми таких порушених зобов`язань за кожний день прострочення.

Таким чином, умовами договору передбачено виникнення права вимоги, порядок обчислення, ставку пені.

З огляду на викладене, судовим рішенням у справі №902/451/20 лише підтверджено наявність обов`язку відповідачів зі сплати пені, тобто не сформовано нового грошового зобов`язання.

Також, сплата пені є акцесорним, а не основним зобов`язанням.

З огляду на викладене, оцінюючи вимоги позову в частині стягнення інфляційних втрат та відсотків річних, нарахованих на суму пені, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з обґрунтованим висновком місцевого господарського суду, що їх нарахування на штрафні санкції суперечить змісту та правовій природі застосування ч.2 ст.625 ЦК України, а тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 5 461,22грн. - 3% річних та 12 532,35грн - інфляційних втрат, нарахованих на суму пені, стягнутої згідно судового рішення, задоволенню не підлягають.

Водночас, доводи апеляційної скарги ТОВ "Лийшівка Агро Плюс" про те, судом першої інстанції не були належним чином перевірені повноваження представника позивача, до уваги колегії судді в не беруться, з огляду на наступне.

Згідно до ч.4 ст.60 ГПК України, повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність". Зокрема, Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" передбачено документи, які підтверджують повноваження адвоката - довіреність та ордер про надання правничої допомоги.

Переліку інших документів, які необхідно надавати адвокатам для підтвердження своїх повноважень чинний ГПК України не містить, в тому числі документів на підставі яких були видані ордер або довіреність. Відтак, всупереч тверджень скаржника, надана представником позивача разом з позовною заявою копія довіреності від 15.12.2020р, була належним та достатнім документом для встановлення судом обсягу його прав.

Тому, доводи представника ТОВ "Лемешівка Агро Плюс" про необхідність дослідження статуту позивача або договору від 03.12.2018р., укладеного між АТ "ОТП Банк" та АТ "ОТП ЛІГАЛ" є не обґрунтованими.

Стосовно доводів апеляційної скарги про неотримання скаржником ухвал суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Ухвалу суду першої інстанції від 09.09.2021р., яку направлено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вручено під час доставки, що підтверджується відомостями веб-сайту АТ "Укрпошта", які долучено до матеріалів справи.

Ухвалу місцевого господарського суду від 09.09.2021р. направлено електронною поштою () та засобами поштового зв`язку на адресу представника відповідачів Товариства з обмеженою відповідальністю "Лемешівка Агро Плюс" та Фермерського господарства "Лемешівка-Агро" адвоката Аваєвої Н.В. за адресою, зазначеною у Реєстрі адвокатів України (вул. Довнар - Запольського, буд. 4, кв. 35, м. Київ, 04116).

Конверт з ухвалою суду повернуто з поміткою відділення поштового зв`язку: "адресат відсутній за вказаною адресою".

Відповідно п.4 ч.6 ст.242 ГПК України, днем вручення судового рішення є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Отже, у розумінні положень ГПК України усіх відповідачів повідомлено про розгляд справи по суті належним чином.

Слід також зазначити, що ст.42 ГПК України визначено права та обов`язки учасників судового процесу, зокрема учасники справи зобов`язані: виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази тощо.

Також необхідно зазначити, що за змістом ст.2 Закону України "Про доступ до судових рішень" кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.3 Закону України "Про доступ до судових рішень" для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч.1 ст.4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Відповідно до п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 р. (Закон України від 17.07.1997 р. № 475/97 - ВР), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Перебіг строків судового розгляду у цивільних справах починається з часу надходження позовної заяви до суду, а закінчується ухваленням остаточного рішення у справі, якщо воно не на користь особи (справа "Скопелліті проти Італії" від 23.11.1993 р.), або виконанням рішення, ухваленого на користь особи (справа "Папахелас проти Греції" від 25.03.1999 р.).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду неефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (параграфи 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі "Смірнова проти України").

Суд нагадує, що роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&ес рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 р. у справі "Красношапка проти України"), це роль національних судів організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (див.рішення Суду у справі Шульга проти України, no. 16652/04, від 02.12.2010).

Згідно із ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Враховуючи положення ст.ст.13, 74 ГПК України, якими в господарському судочинстві реалізовано конституційний принцип змагальності судового процесу, суд апеляційної інстанції вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії для забезпечення сторонами реалізації своїх процесуальних прав.

За вказаних обставин, виходячи із системного аналізу обставин встановлених при розгляді даної справи у їх сукупності та наданих доказів, виходячи із загальних засад, встановлених у ст.3 ЦК України, а саме справедливості, добросовісності та розумності, колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову.

Судові витрати судом розподілено з урахуванням положень ст.ст.123, 129 ГПК України.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію ("Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод") та практику Суду (Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини) як джерело права.

Слід також зазначити, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010р. у справі "Серявін та інші проти України" Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994р., серія A, №303-A, п.29).

Відповідно до ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказі.

В силу приписів ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Натомість, скаржником не надано достатніх належних та допустимих доказів у розумінні ст.ст.75, 76 ГПК України на підтвердження своєї правової позиції, викладеної в апеляційній скарзі.

Зважаючи на вказане, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують встановлених обставин справи, не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, а тому не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги.

Відповідно до ст.276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За наведених обставин, рішення Господарського суду Вінницької області від 22.09.2021р. у справі №902/344/21 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Лемешівка Агро Плюс" - без задоволення.

Керуючись ст.ст.129, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Лемешівка Агро Плюс" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Вінницької області від 22.09.2021р. у справі №902/344/21 - без змін.

2. Справу №902/344/21 повернути до Господарського суду Вінницької області.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Повний текст постанови складений "02" лютого 2022 р.

Головуючий суддя Павлюк І.Ю.

Суддя Демидюк О.О.

Суддя Савченко Г.І.