ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"03" лютого 2022 р. м. Київ Справа№ 910/1617/21
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого: Владимиренко С.В.
суддів: Корсака В.А.
Демидової А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства оборони України в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи
на рішення Господарського суду міста Києва від 10.08.2021 (повний текст складено 10.08.2021)
у справі №910/1617/21 (суддя Стасюк С.В.)
за позовом Міністерства оборони України
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Преміум Фінанс Груп»
про стягнення 4 356,31 грн
ВСТАНОВИВ:
Міністерство оборони України (далі по тексту позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Преміум Фінанс Груп» (далі по тексту відповідач) про стягнення 4 356,31 грн штрафних санкцій та 2 270,00 грн судового збору.
Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що відповідачем допущено порушення умов Договору №286/2/18/182 про закупівлю продуктів харчування та сушених продуктів різних (15890000-3) (продукти харчування (каталог продуктів харчування) за каталогом продуктів харчування для особистого складу (годування штатних тварин) військових частин (установ) та військових навчальних закладів Збройних Сил України в стаціонарних та польових умовах на 2019 рік щодо своєчасної поставки товару та постановки товару з порушенням маркування та етикування, тари та упаковки, а також такого, що не відповідає вимогам, встановленим стандартам, а тому позивач нарахував відповідачу 4 356,31 грн штрафних санкцій.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.08.2021 у справі №910/1617/21 у позові Міністерства оборони України до Товариства з обмеженою відповідальністю «Преміум Фінанс Груп» про стягнення 4 356,31 грн відмовлено повністю.
Ухвалюючи вказане рішення, місцевий господарський суд дійшов висновку про обґрунтованість нарахування позивачем неустойки у загальному розмірі 4 356,31 грн. Водночас позивачем пропущено строк позовної давності, встановлений для вимог про стягнення неустойки та, з урахуванням заявлення клопотання відповідачем про застосування строку позовної давності, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову.
Не погоджуючись із ухваленим рішенням, Міністерство оборони України (далі по тексту апелянт) звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 10.08.2021 у справі №910/1617/21 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
В обґрунтування вимог та доводів апеляційної скарги позивач посилається на те, що він не отримував відзив відповідача, справу розглянуто в порядку спрощеного провадження, без виклику сторін, а тому позивач був позбавлений можливості надати свої заперечення щодо застосування строків позовної давності.
Пропуск строку позовної давності зумовлено наступним. Забезпечення харчування особового складу Збройних Сил України це безперервний процес, який гарантується державою, здійснення контрольних заходів (перевірок) відповідно до умов укладеного Договору здійснюється на постійній основі. Контрольні заходи за якістю послуг із забезпечення харчування, харчовими продуктами здійснює представник Замовника відповідно до п. 6.17.1 Договору та в порядку постанови Кабінету Міністрів України від 16.05.2018 №488 «Про затвердження порядку контролю за якістю послуг з харчування особового складу Збройних Сил».
Як вказує апелянт, порушенням відповідачем умов Договору фіксувались позивачем систематично, первинні документи, що підтверджують порушення умов Договору надсилаються військовою частиною спочатку до Тилу Командування Сил Логістики збройних Сил України, потім до Департаменту державних закупівель та постачання матеріальних ресурсів Міноборони і лише тоді до юридичної служби апарату Міноборони для організації та ведення позовної роботи, подання позовної заяви за кожною виставленою претензією призвело б до перевитрачання бюджетних коштів, у тому числі на сплату судового збору.
Крім того, враховуючи введені Урядом карантинні заходи з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 за постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 та їх продовження за постановами Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 №392, від 22.07.2020 №641, та встановлення особливих умов роботи для органів виконавчої влади шляхом введення дистанційних умов праці для працівників, захворювання працівників Міністерства оборони України на коронавірусну хворобу та внесення змін до процесуального законодавства позивач просить суд апеляційної інстанції визнати поважною причиною пропуску строку на подання позовної заяви та поновити пропущений строк позовної давності.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 22.09.2021 апеляційну скаргу Міністерства оборони України у справі №910/1617/21 передано на розгляд колегії суддів у складі: Владимиренко С.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), судді: Демидова А.М., Ходаківська І.П.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.09.2021 апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Господарського суду міста Києва від 10.08.2021 у справі №910/1617/21 залишено без руху.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.10.2021 задоволено клопотання про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення Господарського суду міста Києва від 10.08.2021 у справі №910/1617/21 та поновлено Міністерству оборони України зазначений строк. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Міністерства оборони України на рішення Господарського суду міста Києва від 10.08.2021 у справі №910/1617/21. Зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 10.08.2021 у справі № 910/1617/21. Розгляд апеляційної скарги вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження та без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання).
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.12.2021 у зв`язку із перебуванням судді Демидової А.М., яка не є головуючим суддею (суддею-доповідачем) у справі, з 01.12.2021 по 17.12.2021 у відпустці, справу №910/1617/21 передано на розгляд колегії суддів: головуючий суддя - Владимиренко С.В., судді: Корсак В.А., Ходаківська І.П.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.12.2021 апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Господарського суду міста Києва від 10.08.2021 у справі №910/1617/21 прийнято до провадження колегією суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Владимиренко С.В., судді: Корсак В.А., Ходаківська І.П.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.01.2022 у зв`язку із перебуванням судді Ходаківської І.П., яка не є головуючим суддею (суддею-доповідачем) у справі на лікарняному з 01.01.2022, справу №910/1617/21 передано на розгляд колегії суддів: головуючий суддя - Владимиренко С.В., судді: Корсак В.А., Демидова А.М.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.02.2022 апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Господарського суду міста Києва від 10.08.2021 у справі №910/1617/21 прийнято до провадження колегією суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Владимиренко С.В., судді: Корсак В.А., Демидова А.М.
Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України (далі по тексту - ГПК) учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідач своїм правом на надання відзиву не скористався, відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним господарським судом строк не надав, про час та місце розгляду справи повідомлений у відповідності до вимог ст. 120 ГПК.
Згідно ч. 10 ст. 270 ГПК апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.
Як встановлено судом першої інстанції, 29.12.2018 між Міністерством оборони України (Замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Преміум Фінанс Груп» (Постачальником) укладено Договір №286/2/18/182 на закупівлю продуктів харчування та сушених продуктів різних (1589000-3) (продукти харчування (каталог продуктів харчування) за каталогом продуктів харчування для особового складу (годування штатних тварин) військових частин (установ) та військових навчальних закладів Збройних Сил України в стаціонарних та польових умовах на 2019), (надалі по тексту Договір) за умовами якого Постачальник зобов`язується у 2019 році здійснити постачання Замовнику у визначені строки продукти харчування та сушені продукти різні визначені цим Договором, а Замовник зобов`язується прийняти та оплатити вказаний товар відповідно до умов Договору та замовлення. (а.с. 7-13).
Згідно пунктів 1.6. та 5.1. Договору, з урахуванням змін внесених Додатковою угодою №1 від 29.12.2018, загальна вартість продуктів харчування за каталогом продуктів харчування з ПДВ становить: 238 491 480,78 грн. Постачання продуктів харчування здійснюється з 01 січня до 31 грудня 2019 року. (а.с. 24-25).
Пунктом 2.3 Договору визначено, що передача харчових продуктів представнику Замовника здійснюється представником Постачальника. Представник Постачальника зобов`язаний передати представнику Замовника продукти харчування, строк придатності яких повинен становити не менше 50% від загального терміну придатності, встановленого виробником, а для продуктів харчування, термін реалізації яких становить менше 7 календарних днів не менше 70 % від загального терміну придатності, встановленого виробником.
Згідно з п. 3.1 Договору контроль за станом виконання договірних зобов`язань Постачальником здійснюють Замовник, представник Замовника та уповноважені особи. Контрольні заходи та механізм їх здійснення визначено в Порядку, який затверджений постановою КМУ від 16.05.2018 № 488 «Про затвердження Порядку контролю за якістю послуг з харчування особового складу Збройних Сил».
Розрахунки за фактично поставлені товари проводяться Замовником безготівковим шляхом, протягом 30 календарних днів з дати надання Постачальником замовнику належним чином оформленого рахунка-фактури на відвантажений товар, підписаного керівником та головним бухгалтером підприємства чи уповноваженою особою представника постачальника (п. 6.1 Договору).
Порядок поставки продуктів сторони визначили у пунктах 7.1 7.3 Договору, зокрема, узгоджено, що товар постачається на умовах DDP на склад представника замовника визначеного у заявці відповідно до Міжнародних правил по тлумаченню термінів «Інкотермс» у редакції 2010 року згідно з положенням Договору, встановленими нормами відвантаження у тарі та упаковці, яка забезпечує збереження продуктів харчування під час транспортування, вантажно-розвантажувальних робіт і зберігання в межах термінів установлених діючими стандартами (п. 7.1 Договору).
Представник Замовника у відповідності до Каталогу подає Постачальнику попередню заявку (Додаток 14.5) за п`ять робочих днів до початку періоду постачання на постачання харчових продуктів на період (двадцять вісім днів) (п.7.2 Договору).
Постачальник здійснює постачання продуктів харчування на підставі попередніх та поточних заявок відповідно до Каталогу.
Поточна заявка (Додаток 14.5) Постачальнику подається представником Замовника раз у сім днів у наступні терміни: при уточненні лише кількості продуктів харчування згідно Каталогу за три робочі дні до поставки; при уточненні асортименту та кількості продуктів харчування згідно Каталогу за шість робочих днів до поставки (п.7.2. Договору).
22.06.2019 за результатами перевірки поставлених відповідачем продуктів харчування у військовій частині НОМЕР_1 було виявлено порушення умов Договору щодо якості товару, зокрема виявлені продукти, які були не придатні до споживання та без відповідного маркування, на суму 12 454,00 грн.
Також відповідачем було порушено терміни поставки замовлених продуктів відповідно до поточної заявки та порушено вимоги до маркування та етикування тари та упаковки, а також такого, що не відповідає вимогам, встановленим у стандартах.
Згідно п. 9.3.2 Договору при постачанні Товару визначеного асортименту з порушенням вимог щодо якості Товару, маркування та етикування, тари та упаковки, а також, що не відповідає вимогам, встановленим у нормативно-правових актах, Постачальник зобов`язаний змінити такий Товар за свій рахунок протягом 24 годин, а також сплатити штраф у розмірі 20 відсотків вартості такого Товару.
Згідно з п. 9.3.3 Договору при порушенні умов цього Договору щодо кількості несвоєчасно поставлених продуктів харчування згідно заявки, постачальник сплачує замовнику штраф у розмірі 10 відсотків від вартості таких продуктів харчування згідно Каталогу.
Відповідно до п.п. 9.3.3.1 Договору за порушення строків виконання зобов`язань Постачальник сплачує пеню у розмірі 0,1% від вартості поставленого товару за кожен день прострочення. За прострочення понад 30 днів з Постачальника додаткового сплачується штраф у розмірі 7 відсотків вказаної вартості Договору.
У випадках, не передбачених цим Договором, сторони несуть відповідальність, встановлену чинним законодавством (п. 9.6 Договору).
Згідно з п. 9.7 Договору при виявленні порушень будь-яких умов Договору, представником Замовника складається Акт про порушення договірних зобов`язань за участі представника Постачальника (далі Акт), а разі його відсутності або відмови комісією (у складі менше трьох осіб представника Замовника).
У разі відмови представника Постачальника підписувати Акт, цей факт фіксується підписами членів комісії, після чого Акт надсилається Замовнику.
На підставі Акта Замовником оформляється претензія та направляється в установленому законодавством порядку Постачальнику.
На підтвердження виявлених недоліків товару складено Акт про порушення договірних зобов`язань суб`єктом господарювання № 5/90/1/193 від 22.06.2019 та Акт приймання-передачі №5/90/187 від 23.06.2019. (а.с. 20-21, 22-23).
За порушення відповідачем умов Договору позивач нарахував відповідачу штрафні санкції, а саме: за порушення вимог до маркування та етикування тари та упаковки, а також такого, що не відповідає вимогам, встановленим у стандартах, штраф (12 454,00 грн х 20% : 100) у розмірі 2 490,80 грн; за несвоєчасну поставку продуктів харчування згідно поточної заявки, штраф (17 434,70 грн вартість несвоєчасно поставлених продуктів х 10% : 100) у розмірі 1 743,47 грн; за порушення строків виконання зобов`язання, пеню за період з 17.06.2019 по 23.06.2019 (17 434,70 грн х 0,1% : 100 х 7) у розмірі 122,04 грн.
Позивач надіслав на адресу відповідача претензію № 286/6/4768 від 18.07.2019 на суму 4 356,31 грн. (а.с. 17-19).
Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України (далі по тексту ГК) за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно ст. 712 Цивільного кодексу України (далі по тексту ЦК) за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Відповідно до ст. 655 ЦК за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
За статтею 633 ЦК продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.
Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Частиною 1 ст. 664 ЦК визначено обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування.
Статтею 629 ЦК визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно 610 ЦК порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Статтею 549 ЦК визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Згідно із ст.ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Відповідно до ч. 1 ст. 216 ГК учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.
Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції (ч.ч. 1, 2 ст. 217 ГК).
Згідно зі ст. 218 ГК підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.
За статтею 230 ГК штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Суб`єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.
У відповідності до ч. 2 ст. 231 ГК у разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення умов зобов`язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг); за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.
Пунктом 9.3.2 Договору сторони погодили, що при постачанні товару визначеного асортименту з порушеннями вимог щодо якості товару, маркування та етикетування тари та упаковки, а також такого, що не відповідає вимогам, встановленим у нормативно-правових актах, постачальник зобов`язаний замінити такий товар за свій рахунок протягом 24 годин, а також сплатити штраф у розмірі 20 відсотків вартості такого товару.
Згідно з п. 9.3.3 Договору при порушенні умов цього Договору щодо кількості несвоєчасно поставлених продуктів харчування згідно заявки, постачальник сплачує замовнику штраф у розмірі 10 відсотків від вартості таких продуктів харчування згідно Каталогу.
У п.п. 9.3.3.1 Договору сторони узгодили, що за порушення строків виконання зобов`язань постачальник сплачує пеню в розмірі 0,1% від вартості непоставленого товару за кожен день прострочення.
У зв`язку з виявленими порушеннями Договору щодо якості та строків поставки товару, представниками позивача, які здійснювали приймання товару, складено Акт про порушення договірних зобов`язань суб`єктом господарювання №5/90/1/193 від 22.06.2019 та Акт приймання-передачі №5/90/187 від 23.06.2019.
Позивач надіслав на адресу відповідача претензію № 286/6/4768 від 18.07.2019 на суму 4 356,31 грн.
Доказів оплати, як і реагування на претензію № 286/6/4768 від 18.07.2019, матеріали даної справи не містять.
За таких обставин, позовні вимоги документально обґрунтовані, підлягають задоволенню.
Водночас статтею 256 ЦК визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).
Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).
Частиною першої статті 261 ЦК визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Відповідно до ч. 4 ст. 11 ГПК суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: 1) забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та 2) запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).
При цьому, Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (подібний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 у справі №369/6892/15-ц).
Судом встановлено, що про порушення свого права позивач дізнався 22.06.2019 дата складання Акта про порушення договірних зобов`язань суб`єктом господарювання №5/90/1/193, таким чином строк позовної давності для звернення до суду сплив 23.06.2019. В свою чергу позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права 03.02.2021, тобто з пропуском річного строку позовної давності.
Позовна давність не є інститутом процесуального права і не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за змістом ч. 5 ст. 267 ЦК позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.
Вирішуючи про поважність причин пропуску позовної давності при зверненні за захистом порушеного права суди мають виходити з їх об`єктивного, а не суб`єктивного характеру, тобто з обставин, які підтверджують ці причини та вказують на існування об`єктивної перешкоди для позивача вчасно звернутись за захистом порушеного права.
Доведення цих обставин покладено на позивача, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 ГПК, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести відсутність об`єктивних перешкод для вчасного звернення позивача із вимогою про захист порушеного права.
А тому суду, з урахуванням положень статті 13 ЦК України («Межі здійснення цивільних прав») належить також оцінити добросовісність поведінки як позивача, так і відповідача протягом всього періоду з моменту виникнення права на захист порушеного права (права на позов) і до моменту звернення із позовом з урахуванням характеру спірних правовідносин між сторонами, особливостей їх нормативного регулювання: наданих сторонам прав та покладених на них обов`язків тощо. (подібний за змістом правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 10.12.2019 у справі №910/15584/16).
Звертаючись до суду із даним позовом позивач не навів суду поважності причин пропуску позовної давності при зверненні за захистом порушеного права суди, тоді як відповідач заявив до суду першої інстанції клопотання про застосування строків позовної давності.
Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Згідно ч. 1 ст. 73, ст.ст. 76, 77 ГПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно ч. 4 ст. 236 ГПК при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 86 ГПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
За таких обставин, суд першої інстанції підставно відмовив у задоволенні позовних вимог за спливом строку позовної давності.
Доводи апелянта про те, що ним не отримано відзив на позов, що позбавило його можливості надати заперечення на клопотання відповідача про застосування строків позовної давності, апеляційним господарським судом до уваги не приймається, оскільки позивач достеменно був обізнаний про порушення відповідачем договірних зобов`язань, про що свідчить складений позивачем Акт про порушення договірних зобов`язань суб`єктом господарювання №5/90/1/193 від 22.06.2019.
Згідно ч. 5 ст. 267 ЦК якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
При цьому, позивачем при зверненні до суду із даним позовом не було заявлено про поновлення строку та не наведено поважні причин пропуску позовної давності.
Посилання апелянта у суді апеляційної інстанції на те, що строк позовної давності ним пропущено через введені Урядом карантинні заходи з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 за постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 та їх продовження за постановами Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 №392, від 22.07.2020 №641, та встановлення особливих умов роботи для органів виконавчої влади шляхом введення дистанційних умов праці для працівників, захворювання працівників Міністерства оборони України на коронавірусну хворобу та внесення змін до процесуального законодавства, судом апеляційної інстанції до уваги не приймаються, оскільки за загальним правилом суд першої інстанції може визнати причини пропуску пропущення строку позовної давності поважними.
Введення Урядом карантинних заходів не позбавило позивача можливості звернутися до суду за захистом порушеного права у визначені законом строки або заявлення до суду першої інстанції клопотання про визнання поважними причин пропущення позовної давності для звернення із даним позовом до суду.
Як вже зазначалось вище, позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому саме на позивача покладений обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду був пропущений ним з поважних причин. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункти 61, 62), від 19.11.2019 у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19, пункти 5.43, 5.44) та у справі № 911/3677/17 (провадження №12-119гс19, пункти 6.43, 6.44).
Виключенням можливе неналежне повідомлення учасника процесу про розгляд справи, тоді як позивач є стороною, яка ініціювала спір та достеменно був обізнаний про дату порушення його права, за захистом якого він звернувся до суду.
У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
У справі «Салов проти України» від 06.09.2005 Європейський Суд з прав людини наголосив на тому, що згідно ст. 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення від 27.09.2001 у справі «Hirvisaari v. Finland»). У рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення від 09.12.1994 у справі «Ruiz Torija v. Spain»).
У рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.
У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.
В п. 53 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федорченко та Лозенко проти України» від 20.09.2012 зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.
Доводи наведені апелянтом в апеляційній скарзі не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, при цьому апеляційним судом при винесені даної постанови було надано обґрунтовані та вичерпні висновки доводам сторін із посиланням на норми матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню для вирішення спірних правовідносин.
Відповідно до ст. 276 ГПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду міста Києва від 10.08.2021 у справі №910/1617/20 прийняте з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає.
Згідно ст. 129 ГПК судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.
Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Господарського суду міста Києва від 10.08.2021 у справі №910/1617/21 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 10.08.2021 у справі №910/1617/21 залишити без змін.
3. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 10.08.2021 у справі №910/1617/21.
4. Судові витрати за апеляційний перегляд покласти на Міністерство оборони України.
5. Матеріали справи №910/1617/21 повернути до Господарського суду міста Києва.
6. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені в ст.ст. 287, 288, 289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя С.В. Владимиренко

Судді В.А. Корсак

А.М. Демидова