ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.02.2022 Справа № 917/1887/21

м. Полтава

за позовною заявою керівника Лубенської окружної прокуратури Полтавської області, ідентифікаційний код 02910060 (вул. Старо-Троїцька, 13, м. Лубни, Полтавська область, 35700)

в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах -

Державної служби України з безпеки на транспорті ідентифікаційний код 39816845 (пр. Перемоги, 14, м. Київ, 03135) в особі Слобожанського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки Полтавська область (вул. Європейська, 155, м. Полтава, 36008)

до Фізичної особи - підприємця Олійника Сергія Володимировича, ідентифікаційний код НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 )

про стягнення 5 987,13 грн.,

Суддя Пушко І.І.

Секретар судового засідання Квіта О.Т.

Представники сторін в судове засідання не викликались, справа розглядається за наявними в ній матеріалами в порядку спрощеного провадження відповідно до ст. 247 ГПК України.

Суть справи: Розглядається позовна заява про стягнення 5 987,13 грн. плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування великогабаритного транспортного засобу відповідача, вагові параметри якого перевищують нормативні, відповідно до акту та розрахунку № 042869 від 05.01.2021, складеного посадовими особами Слобожанського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки.

За ухвалою від 08.12.2021 року провадження в цій справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Відповідач у відзиві (а.с. 102-106) проти позову заперечує, посилаючись на те, що при зважуванні, на його думку, використовувалося очевидно несправне габаритно-вагове обладнання, реквізити відповідного обладнання (ваг) не були зазначені в документах, складених за наслідками перевірки, тому залучені до матеріалів справи сертифікат відповідності та декларація про відповідність ваг автомобільних для зважування в русі не можуть бути належними доказами використання при проведенні перевірки саме цього вагового обладнання; що навантаження на сусідні осі з сипучим вантажем з різницею більш як удвічі є фізично неможливим; що на місці зупинки транспортного засобу не складалось та не вручалось жодних обов`язкових документів про здійснення габаритно-вагового контролю; а також на те, що нарахування плати за проїзд було протиправно здійснене не за фактичну пройдену частину маршруту до місця проведення перевірки (10 км), а за повну відстань маршруту, зазначену в товарно-транспортній накладній (136 км).

Керівник Лубенської окружної прокуратури у відповіді на відзив (а.с. 113-117) заперечує щодо доводів відповідача, з посиланням на те, що факт здійснення габаритно-вагового контролю транспортного засобу відповідача належним зважувальним обладнанням 20ВА-Д-2-1WWS-0,9, зав. номер 2050, що пройшло повірку в установленому порядку, встановлено постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 09 липня 2021 по справі № 440/1174/21 за участю тих же самих сторін.

Ухвалою від 18.01.2022 суд поновив процесуальний строк для подання відповіді на відзив, поданої керівником Лубенської окружної прокуратури.

У своїх запереченнях (а.с. 139-140) відповідач зазначає, що вважає аргументи, викладені у відповіді на відзив, необґрунтованими та не підтвердженими жодними доказами, а власні доводи, викладені у відзиві - такими, що не спростовані прокурором.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив наступні обставини.

Пунктом 3 ст. 131-1 Конституції України на прокуратуру України покладається представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно із ч. ч. 3-4 ст. 53 Господарського процесуального кодексу (далі - ГПК) України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

З огляду на те, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує необхідність їх захисту.

Відповідно до ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття «інтерес держави».

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № З-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному тоді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

Таким чином, інтереси держави охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом.

Надмірна формалізація інтересів держави, особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

Крім того, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц викладено позицію щодо підстав представництва прокурором інтересів держави в суді.

Зокрема, у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема, у цивільних правовідносинах. Тому відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пунктах 6.21, 6.22 постанови від 20.11.2018 у справі № 5023/10655/11, у пунктах 4.19, 4.20 постанови від 26.02.2019 у справі № 915/478/18).

Поряд з викладеним, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019 у справі № 903/129/18 зазначено, що за подібних обставин необхідність захисту інтересів держави прокурором полягає у необхідності відновлення законності та справедливої рівноваги між інтересами суспільства й відповідача, що відповідає принципу, закріпленому у Конституції України, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3).

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

Проте з метою захисту інтересів держави прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це належним чином.

Так, у постанові Верховного Суду від 16.04.2019 у справі № 910/3486/18 суд дійшов висновку, що представництво прокурором у суді законних інтересів держави здійснюється у разі, якщо захист цих інтересів не здійснює або належним чином здійснює відповідний орган. При цьому прокурор не зобов`язаний встановлювати причини, за яких позивач не здійснює захист своїх інтересів.

Відповідну правову позицію викладено в постановах Верховного Суду від 18.04.2019 у справі №906/506/18, від 11.04.2019 у справі № 904/583/18, від 13.02.2019 у справі № 914/225/18, від 21.05.2019 у справі № 921/31/18.

Розглядаючи питання обґрунтування прокурором підстав представництва інтересів держави у суді, Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 наголошено, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу. При цьому бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про рушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на зазначене порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і, якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом підтвердження судом підстав для представництва.

Відповідно до пункту 1 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті (далі - Укртрансбезпека), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 року № 103 (далі - Положення № 103), Укртрансбезпека є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті та у сфері безпеки на морському та річковому транспорті (крім сфери безпеки мореплавства суден флоту рибного господарства).

Згідно з підпунктами 15, 27 пункту 5 Положення № 103, Укртрансбезпека відповідно до покладених на неї завдань здійснює: габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування; нарахування плати за проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, під час здійснення габаритно-вагового контролю.

З наведеного вбачається, що саме Укртрансбезпека є органом, який виконує функції габаритно-вагового контролю транспортних засобів та нараховує відповідну плату за перевищення нормативів допустимої ваги транспортного засобу, а тому цей орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, відповідно до ч. 5 ст. 53 ГПК України набув статус позивача у справі, порушеній за позовною заявою прокурора.

Відповідно до ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», Лубенською окружною прокуратурою 11.08.2021 на адресу Укртрансбезпеки було направлено лист №53-3477вих-21 з пропозицією повідомити про вжиття заходів представницького характеру для поновлення порушених інтересів держави, шляхом подання позовної заяви про стягнення з відповідача плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування (а.с. 51-54).

У своїй відповіді на вказаний лист Уктрансбезпека в листі від 27.08.2021 №5639/6.3/15-21 повідомила про відсутність повноважень на звернення до суду з відповідним позовом (а.с. 55-57).

Таким чином, уповноважений державою орган на здійснення повноважень у спірних правовідносинах упродовж розумного строку (більше трьох місяців) не вжив і станом на теперішній час не вживає належних заходів щодо захисту інтересів держави, що є підставою для представництва прокурором інтересів держави.

Порушення інтересів держави у спірних правовідносинах та необхідність їх захисту обґрунтована прокурором в позовній заяві посиланням на п.6 ч. 3 ст. 29 Бюджетного кодексу України, яким передбачено, що плата за проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, є джерелом формування спеціального фонду Державного бюджету України. Несплата відповідних коштів відповідачем призводить до зменшення обсягу коштів на фінансування розвитку та утримання мережі автомобільних доріг загального користування, що суттєво порушує інтереси держави та являє публічний інтерес, оскільки відповідні норми законодавства, порушені відповідачем, спрямовані на забезпечення безпеки перевезень та збереження автомобільних доріг загального користування від руйнування.

Приймаючи до уваги вищенаведене, з огляду на дотримання прокурором процедури щодо представництва інтересів держави, передбаченої ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», суд дійшов висновку про обґрунтованість підстав для звернення прокурора з відповідним позовом.

Одночасно судом приймається до уваги правова позиція, викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року по справі № 926/16/19 стосовно того, що за своєю правовою природою плата за проїзд великоваговим транспортним засобом є не штрафною санкцією, а сумою відшкодування матеріальних збитків державі внаслідок руйнування автомобільних доріг загального користування, тому спори за позовом прокурора в інтересах держави в особі Укртрансбезпеки про стягнення такої плати в дохід Державного бюджету України підлягають розгляду в порядку господарського судочинства ( п.п. 6.1-6.20 постанови).

Щодо інших фактичних обставин справи судом встановлено наступне.

Фізична особа-підприємець (далі - ФОП) Олійник Сергій Володимирович (відповідач по даній справі) звертався до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Слобожанського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки (позивач по даній справі), в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу № 187818 від 01.02.2021. Зазначеною постановою на позивача - Олійника С.В. на підставі абз. 16 ч. 1 ст. 60 Закону України "Про автомобільний транспорт" було накладено штраф у розмірі 34 000 грн. за перевезення встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 20% при перевезенні вантажу без відповідного дозволу.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 23.04.2021 по справі № 440/1174/21 у задоволенні було позову відмовлено.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 09.07.2021 зазначене вище рішення було залишене без змін, що підтверджується копією відповідною постанови, доданою до відповіді на відзив (а.с. 118-124) та відомостями з Єдиного реєстру судових рішень (https://reyestr.court.gov.ua/Review/98219017).

Зазначена постанова набрала законної сили та не може бути оскаржена до Верховного Суду.

Відповідно до ч.4 ст. 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи те, що Олійник С.В. та Укртрансбезпека в особі Слобожанського міжрегіонального управління є сторонами по даній справі, обставини, які були встановлені судами під час розгляду адміністративної справи № 440/1174/21, в якій брали участь ті самі особи, не підлягають доказуванню.

Обставини справи - це факти, які мають значення для вирішення спору, як-от: вчинення чи невчинення особою певної дії; настання чи ненастання певних подій; час, місце вчинення дій або настання подій тощо. Преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Преюдицію мають виключно ті обставини, які суд безпосередньо дослідив і встановив, що знайшло відображення у мотивувальній частині судового рішення (відповідна правова позиція була викладена в п.п. 60-61 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2021 по справі № 917/1338/18).

Зі змісту постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 09.07.2021 по справі № 440/1174/21 вбачається, що під час розгляду зазначеної адміністративної справи судами були встановлені наступні фактичні обставини.

05.01.2021 р. посадовими особами Слобожанського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки у Полтавській області на підставі направлень на рейдову перевірку № 008109 від 04.01.2021 р. (місце перевірки: Полтавська область, Кременчуцький район, с. Піщане) проведено габаритно-ваговий контроль транспортного засобу марки DAF, державний номер НОМЕР_2 , з напівпричіпом JANMIZ NW-18, державний номер НОМЕР_3 , що належить ФОП Олійнику С.В. (відповідачу) , під керуванням водія Степанова С.П., який відповідно до товарно-транспортної накладної від 05.01.2021 №32 на вказаному автомобілі здійснював перевезення вантажу, а саме, піску річкового на замовлення ФОП Олійника С.В., який в ТТН вказаний як автомобільний перевізник.

За результатами вищевказаної перевірки складено: акт № 042869 від 05.01.2021 р. про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів; довідку про результати здійснення габаритно-вагового контролю транспортного засобу від 05.01.2021 № 050024; розрахунок плати за проїзд великовагових транспортних засобів (додаток до акту від 05.01.2021 № 048926); акт проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом № 248926 від 05.01.2021 р., якими встановлено здійснення перевезення вантажів для власних потреб згідно ТТН №32 від 05.01.2021 р. з перевищенням осьових навантажень (навантаження на одиночну вісь складає 13,45 т при нормативно допустимій 11,00 т, що на 22,27 % перевищує норматив).

Судовим розглядом також встановлено, що габаритно-ваговий контроль транспортного засобу ФОП Олійника С.В здійснений за допомогою приладу автоматичного для зважування дорожніх транспортних засобів у русі та вимірювання навантаження на вісі 20ВА-Д-2-1WWS-0,9 зав. номер 2050.

Відповідно до декларації про відповідність №2050, виданої ТОВ "Компанія "Ваговимірювальні системи" 17.09.2020 та сертифікату відповідності, чинного до 16.09.2021 р., підтверджено відповідність приладу ваги автомобільні для зважування у русі 20ВА-Д-2-1WWS-0,9 зав. номер 2050, вимогам ДСТУ OIMLR134-1:2010, ДСТУ 7363:2013.

Згідно сертифікату відповідності, чинному до 16.09.2021 р., вбачається відповідність приладу Технічному регламенту, зав. номер вимірювального приладу 2050 відповідає номеру, зазначеному в талоні зважування від 05.01.2021 р., яким встановлено перевищення транспортним засобом позивача встановлених законодавством вагових норм понад 20 % при перевезенні вантажу.

Як зазначено в постанові Другого апеляційного адміністративного суду від 09.07.2021 по справі № 440/1174/21, габаритно-ваговий контроль транспортного засобу позивача (ФОП Олійника С.В) здійснено працівниками Укртрансбезпеки відповідно до вимог Порядку №879 належним зважувальним обладнанням 20ВА-Д-2-1WWS-0,9 зав. номер 2050, що пройшло повірку.

Судовим розглядом також встановлено, що в результаті здійснення габаритно-вагового контролю транспортного засобу марки DAF СF85.430 державний номер НОМЕР_2 , з напівпричіпом JANMIZ NW-18, державний номер НОМЕР_3 , яким керував водій ОСОБА_1 , встановлено перевищення встановлених законодавством вагових норм понад 20 % при перевезенні вантажу без відповідного дозволу, а саме: навантаження на одиничну вісь ТЗ 13,45 т, при допустимих 11 т., тобто, перевищення на одиничну вісь становить 2,45 т, що більше нормативно допустимого на 22,27 %.

Преюдиціальність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні суду і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами (постанови Верховного Суду у складі колегії Касаційного господарського суду від 26.11.2019 по справі №902/201/19, від 15.10.2019 по справі №908/1090/18).

Частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини (далі - Конвенція) та практику суду як джерело права. У преамбулі та статті 6 параграфа 1 Конвенції, у рішенні Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також у рішенні Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

З урахуванням викладеного, а також вимог ч.4 ст. 75 ГПК України, зазначені вище обставини, встановлені судами під час розгляду адміністративної справи № 440/1174/21, в якій брали участь ті самі сторони, мають преюдиційний характер для суду та не підлягають доказуванню при розгляді справи.

Під час розгляду спору по суті судом приймається до уваги наступне.

Засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначає Закон України від 5 квітня 2001 року № 2344-III «Про автомобільний транспорт» (далі - Закон № 2344-III), відповідно до частини дванадцятої статті 6 якого державному контролю підлягають усі транспортні засоби українських та іноземних перевізників, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів і вантажів на території України.

Частини перша та четверта статті 48 Закону № 2344-III передбачають, що автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення. У разі перевезення вантажів з перевищенням габаритних або вагових обмежень обов`язковим документом також є дозвіл, який дає право на рух автомобільними дорогами України, виданий компетентними уповноваженими органами, або документ про внесення плати за проїзд великовагових (великогабаритних) транспортних засобів, якщо перевищення вагових або габаритних обмежень над визначеними законодавством становить менше семи відсотків.

Статтею 33 Закону України від 08.09.2005 № 2862-IV«Про автомобільні дороги» визначено, що рух транспортних засобів, навантаження на вісь, загальна маса або габарити яких перевищують норми, встановлені державними стандартами та нормативно-правовими актами, дозволяється за погодженнями з відповідними органами у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Частиною другою статті 29 Закону України від 30.06.1993 № 3353-XII «Про дорожній рух» передбачено, що з метою збереження автомобільних доріг, вулиць та залізничних переїздів участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, допускається за наявності дозволу на участь у дорожньому русі таких транспортних засобів. Порядок видачі дозволу на участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, та розмір плати за його отримання встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Процедура здійснення габаритно-вагового контролю регламентується Порядком здійснення габаритно-вагового контролю та справляння плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2007 року № 879 (далі - Порядок № 879), пунктом 3 якого встановлено, що габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування здійснюється Укртрансбезпекою, її територіальними органами та уповноваженими підрозділами Національної поліції.

Згідно з підпунктом 3 пункту 2 Порядку № 879, великовагові та великогабаритні транспортні засоби - транспортні засоби, вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні навантаження на вісь (осі) та загальна маса або габарити яких перевищують один з параметрів, що зазначені у пункті 22.5 Правил № 1306. При цьому транспортний засіб не може вважатися великоваговим та/або великогабаритним, якщо його параметри не перевищують нормативи більш як на 2%.

Пунктом 22.5 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (далі - Правила № 1306), передбачено, що за спеціальними правилами здійснюється дорожнє перевезення небезпечних вантажів, рух транспортних засобів та їх составів у разі, коли хоч один з їх габаритів перевищує за шириною 2,6 м, за висотою від поверхні дороги - 4 м (для контейнеровозів на встановлених Укравтодором і Національною поліцією маршрутах - 4,35 м), за довжиною - 22 м (для маршрутних транспортних засобів - 25 м), фактичну масу понад 40 т (для контейнеровозів - понад 44 т, на встановлених Укравтодором і Національною поліцією для них маршрутах - до 46 т), навантаження на одиночну вісь - 11 т (для автобусів, тролейбусів - 11,5 т), здвоєні осі - 16 т, строєні - 22 т (для контейнеровозів навантаження на одиночну вісь - 11 т, здвоєні осі - 18 т, строєні - 24 т) або якщо вантаж виступає за задній габарит транспортного засобу більш як на 2 м. Осі слід вважати здвоєними або строєними, якщо відстань між ними (суміжними) не перевищує 2,5 м. Рух транспортних засобів та їх составів з навантаженням на одиночну вісь понад 11 т, здвоєні осі - понад 16 т, строєні осі - понад 22 т або фактичною масою понад 40 т (для контейнеровозів - навантаження на одиночну вісь - понад 11 т, здвоєні осі - понад 18 т, строєні осі - понад 24 т або фактичною масою понад 44 т, а на встановлених Укравтодором і Національною поліцією для них маршрутах - понад 46 т) у разі перевезення подільних вантажів автомобільними дорогами забороняється.

Згідно з пунктом 21 Порядку № 879, у разі виявлення факту перевищення хоча б одного вагового та/або габаритного нормативного параметра більш як на 2 % подальший рух транспортного засобу забороняється до внесення плати за його проїзд автомобільними дорогами загального користування. Плата за проїзд великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу, що рухався без відповідного дозволу, здійснюється у подвійному розмірі за пройдену частину маршруту по території України.

Також пунктами 26, 27 Порядку № 879 передбачено, що кошти, стягнені за проїзд автомобільними дорогами загального користування великовагових та/або великогабаритних транспортних засобів, спрямовуються в установленому порядку до державного бюджету в національній валюті за офіційним курсом гривні, встановленим Національним банком на день проведення розрахунку.

Відповідно до пункту 28 Порядку № 879, плата за проїзд автомобільними дорогами загального користування великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу вноситься перевізником за затвердженими ставками виходячи з вагових та/або габаритних параметрів транспортного засобу, протяжності маршруту, кількості перевезень.

Методику розрахунку плати за проїзд великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу залежно від маси такого транспортного засобу, навантаження на вісь (осі), габаритів та протяжності маршруту визначено пунктом 30 Порядку № 879, відповідно до якого плата за проїзд великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу справляється за встановленими ставками залежно від маси такого транспортного засобу, навантаження на вісь (осі), габаритів та протяжності маршруту за формулою: П = (Рзм + Рнв + Рг) х В, де П - розмір плати за проїзд; Рзм - розмір плати за перевищення загальної маси транспортного засобу за 1 км проїзду; Рнв -розмір плати за перевищення навантаження на вісь (осі) (за одиничну + за здвоєну + за строєну) транспортного засобу за 1 км проїзду; Рг - розмір плати за перевищення габаритів (за висоту + за ширину + за довжину) транспортного засобу за 1 км проїзду; В - відстань перевезення, км. Осі вважаються здвоєними або строєними, якщо відстань між зближеними (суміжними) осями не перевищує 2,5 м.

Пунктом 31 Порядку № 879 передбачено, що при визначенні розміру плати за проїзд транспортних засобів з осьовим сполученням більше трьох береться до рахунку схема, що спричиняє більші руйнування доріг з комбінацій одно-, двох- та трьохосьових сполучень, а найбільша сума навантаження на суміжні осі припадає на максимальну колісну формулу. Для строєних осей з одиночними шинами плата за перевищення допустимих навантажень на вісь (осі) збільшується у два рази.

Відповідно до пункту 31-1 Порядку № 879, якщо рух здійснюється без відповідного дозволу або внесення плати за проїзд великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу, така плата визначається за пройдену частину маршруту по території України або за частину, яку перевізник має намір проїхати, у разі перевищення нормативу хоча б одного вагового або габаритного параметру: до 10 % - у подвійному розмірі; на 10 - 40 % - у потрійному розмірі; більше як на 40 % - у п`ятикратному розмірі. У разі перевищення кількох нормативів вагових або габаритних параметрів плата за проїзд визначається виходячи з параметру з найбільшим перевищенням. Перевізник зобов`язаний протягом 30 календарних днів з моменту визначення плати внести її та повідомити про це відповідний територіальний орган Укртрансбезпеки.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що у разі перевищення нормативу хоча б одного вагового або габаритного параметру плату за проїзд великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу має вносити саме перевізник.

У розділі 1 Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14 жовтня 1997 року № 363, перевізником визначено фізичну або юридичну особу - суб`єкт господарювання, що надає послуги з перевезень вантажів чи здійснює за власний кошт перевезення вантажів автомобільними транспортними засобами.

Як було встановлено в постанові Другого апеляційного адміністративного суду від 09.07.2021 по справі № 440/1174/21, перевезення вантажу, а саме, піску річкового відповідно до товарно-транспортної накладної (далі - ТТН) від 05.01.2021 №32 (а.с.8) транспортним засобом марки DAF, державний номер НОМЕР_2 , з напівпричіпом JANMIZ NW-18, державний номер НОМЕР_3 , що належить ФОП Олійнику С.В. (відповідачу), здійснювалося саме ФОП Олійником С.В. як автомобільним перевізником, про що зазначено у вказаній ТТН.

Належність саме відповідачу права власності на транспортного засобу марки DAF (сідловий тягач-Е), державний номер НОМЕР_2 та самоскида-причіпа JANMIZ NW-18, державний номер НОМЕР_3 , підтверджується також копіями свідоцтв про реєстрацію відповідних транспортних засобів (а.с.11-12).

У ТТН від 05.01.2021 №32 також зазначено пункт навантаження - м. Кременчук, вул.Флотська, 2 та місце розвантаження - м. Лубни, а також загальну масу брутто вантажу (піску річкового) - 25 т 300 кг.

Відповідно до пп. 3-5 п. 4 Порядку взаємодії Державної інспекції України з безпеки на наземному транспорті, Міністерства внутрішніх справ України, Державного агентства автомобільних доріг України під час організації та проведення робіт із зважування та здійснення габаритно-вагового контролю транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів на автомобільних дорогах загального користування, затвердженого наказом Міністерства інфраструктури України, Міністерства внутрішніх справ України від 10.10.2013 р. № 1007/1207 (далі - Порядок № 1007/1207), посадові особи Укртрансінспекції під час здійснення габаритно-вагового контролю, зокрема: здійснюють зупинку транспортного засобу для здійснення габаритно-вагового контролю у форменому одязі за допомогою сигнального диска (жезла) з дотриманням Правил дорожнього руху та Порядку зупинення транспортного засобу, що здійснює автомобільні перевезення пасажирів та вантажів, посадовими особами Державної інспекції з безпеки на наземному транспорті та її територіальних органів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2013 року № 422; складають акт про перевищення транспортним засобом нормативних габаритних або вагових параметрів та визначають суму плати за проїзд за формулою розрахунку відповідно до пунктів 30 - 31-1 Порядку здійснення габаритно-вагового контролю.

Як було встановлено судами під час розгляду адміністративної справи № 440/1174/21, за результатами перевірки, проведеної 05.01.2021 р. посадовими особами Слобожанського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки у Полтавській області (місце перевірки: Полтавська область, Кременчуцький район, с. Піщане) проведено габаритно-ваговий контроль транспортного засобу марки DAF державний номер НОМЕР_2 з напівпричіпом JANMIZ NW-18 державний номер НОМЕР_3 , що належить ФОП Олійнику С.В. (відповідачу) , під керуванням водія ОСОБА_1 , та складено: акт № 042869 від 05.01.2021 р. про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів; довідку довідка про результати здійснення габаритно-вагового контролю транспортного засобу від 05.01.2021 № 050024; розрахунок плати за проїзд великовагових транспортних засобів (додаток до акту від 05.01.2021 № 248926); акт проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом № 248926 від 05.01.2021 р., яким встановлено здійснення перевезення вантажів для власних потреб згідно ТТН №32 від 05.01.2021 з перевищенням осьових навантажень (навантаження на одиночну вісь складає 13,45 т при нормативно допустимій 11,00 т, що на 22,27 % перевищує норматив).

Копії зазначених вище актів та розрахунку, доданих до позовної заяви, свідчать, що водій Степанов С.П. відмовився від їх отримання, тому доводи відповідача про не складення та невручення на місці зупинки належного йому транспортного засобу передбачених законодавством документів про результати здійснення габаритно-вагового контролю визнаються судом необґрунтованими.

Також судом визнаються необґрунтованими доводи відповідача щодо фізичної неможливості результатів проведеного позивачем зважування, відповідно до якого навантаження на вісь 2 склало 13,45 т, про несправність ваг, якими проводилося зважування, а також про те, що позивачем не доведено проведення зважування саме тими вагами, відповідність яких підтверджена наданими позивачем декларацією відповідності № 2050 та сертифікатом відповідності (а.с. 38-39).

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 09.07.2021 по справі № 440/1174/21 встановлено, що габаритно-ваговий контроль транспортного засобу позивача (ФОП Олійника С.В) здійснено працівниками Укртрансбезпеки відповідно до вимог Порядку №879 належним зважувальним обладнанням 20ВА-Д-2-1WWS-0,9 зав. номер 2050, що пройшло повірку.

Також зазначеним судовим рішенням по справі № 440/1174/21 встановлено, що відповідно до декларації про відповідність №2050, виданої ТОВ "Компанія "Ваговимірювальні системи" 17.09.2020 та сертифікатом відповідності, чинним до 16.09.2021 р., підтверджено відповідність приладу, яким проводилося зважування належного відповідачу автотранспорту, а саме ваг автомобільні для зважування у русі 20ВА-Д-2-1WWS-0,9 зав. номер 2050, вимогам ДСТУ OIMLR134-1:2010, ДСТУ 7363:2013.

Згідно сертифікату відповідності, чинному до 16.09.2021 р., вбачається відповідність приладу Технічному регламенту, зав. номер вимірювального приладу 2050 відповідає номеру, зазначеному в талоні зважування від 05.01.2021 р. (а.с. 34), яким встановлено перевищення транспортним засобом позивача встановлених законодавством вагових норм понад 20 % при перевезенні вантажу.

Зазначені вище фактичні обставини, встановлені судом, мають преюдиційний характер, тобто не підлягають доказуванню відповідно до вимог ч. 4 ст. 75 ГПК України.

Стосовно посилань відповідача у відзиві на те, що нарахування плати за проїзд було протиправно здійснене позивачем не за фактичну пройдену частину маршруту до місця проведення перевірки (10 км), а за повну відстань маршруту, зазначену в товарно-транспортній накладній (136 км), судом приймається до уваги наступне.

У пункті 21 Порядку № 879, на який посилається відповідач, дійсно передбачено, що плата за проїзд великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу, що рухався без відповідного дозволу, здійснюється за пройдену частину маршруту по території України.

Разом з тим, у цьому ж пункті 21 Порядку № 879 зазначено, що у разі виявлення факту перевищення хоча б одного вагового та/або габаритного нормативного параметра більш як на 2 % подальший рух транспортного засобу забороняється.

В матеріалах справи відсутні докази, що з моменту виявлення перевищення вагових параметрів проведеною перевіркою 05.01.2021 р. (місце перевірки: Полтавська область, Кременчуцький район, с. Піщане) було заборонено рух належних відповідачу транспортних засобів. Відповідач не посилається на те, що зазначені транспортні засоби не продовжили після проведення перевірки подальший рух за маршрутом, зазначеним в ТТН №32 від 05.01.2021 до м. Лубен, докази наявності відповідних обставин надані суду не були.

У відзиві на позов відповідач зазначає, що «водій у присутності працівників Утрансбезпеки змістив пісок з другої осі на 3-тю, 4-ту та 5-ту осі та продовжив рух без жодних перевищень», разом з тим, таке твердження відповідача не підтверджене посиланням на будь-які докази.

Суд звертає увагу, що згідно з положеннями частин першої та третьої статті 74, статті 77 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов`язок доказування треба розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, зі збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має на меті усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17, від 31.03.2021 у справі № 923/875/19). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Разом з тим, відповідачем не надано суду будь-яких доказів (зокрема, письмових заяв свідків, оформлених відповідно до вимог ст.88 ГПК України), в підтвердження своїх тверджень, наведених у відзиві.

В той же час, як було встановлено судом, відповідно до п. 31-1 Порядку № 879, якщо рух здійснюється без відповідного дозволу або внесення плати за проїзд великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу, така плата визначається за пройдену частину маршруту по території України або за частину, яку перевізник має намір проїхати.

Також в п. 28 Порядку № 879 передбачено, що плата за проїзд автомобільними дорогами загального користування великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу вноситься перевізником за затвердженими ставками виходячи з вагових та/або габаритних параметрів транспортного засобу та протяжності маршруту, а не його пройденої частини до місця перевірки.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що застосування позивачем у розрахунку плати за проїзд великовагових транспортних засобів від 05.01.2021 № 042869 (а.с. 36) загальної протяжності маршруту м. Кременчук - м. Лубни (136 км), що підтверджується роздруківкою карти з мережі Інтернет (а.с. 43), відповідає вимогам, встановленим Порядком № 879.

Судом приймається до уваги, що розмір відповідної плати визначається у відповідності до Ставок плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2007 № 879. Так, згідно з пунктом 2 Ставок, за великовагові транспортні засоби з перевищенням допустимих осьових навантажень від 10 до 20 відсотків включно ставка плати за кожен кілометр відстані становить 0,27 євро, понад 20 відсотків за кожні наступні 5 відсотків - 0,15 євро за кожен кілометр відстані.

Як свідчить здійснений позивачем розрахунок від 05.01.2021 № 042869, ним застосовувалася ставка плати за проїзд в розмірі 0,42 євро за 1 км, тобто 0,27+0,15 євро.

Оскільки виявлене перевищення осьового навантаження склало 22,27 відсотків від нормативного, застосування ставки в розмірі 0,27 євро за 1 км є обґрунтованим та відповідає встановленому розміру.

Разом з тим, оскільки таке перевищення понад 20 відсотків є нижчим, ніж 5 відсотків, донарахування до ставки 0,27 євро додатково 0,15 євро є необґрунтованим, оскільки таке донарахування передбачене за кожні наступні 5 відсотків понад 20 відсотків перевищення. В той же час, виявлене перевищення понад 20 відсотків склало лише 2,27 відсотки, тобто менше 5.

Суд вважає обґрунтованим визначення відповідачу плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування із застосуванням потрійного коефіцієнту, оскільки відповідно до пункту 31-1 Порядку № 879, якщо рух здійснюється без відповідного дозволу або внесення плати за проїзд великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу, така плата визначається за пройдену частину маршруту по території України або за частину, яку перевізник має намір проїхати, у разі перевищення нормативу хоча б одного вагового або габаритного параметру на 10 - 40 % - у потрійному розмірі.

П. 27 Порядку № 879 передбачено, що плата за проїзд справляється в національній валюті за офіційним курсом гривні, встановленим Національним банком на день проведення розрахунку.

Таким чином, судом визнається правомірним нарахування такої плати відповідачу в розмірі 136 км Х 0,27 євро Х 3 =110, 16 євро, а не в розмірі 171,36 євро, визначеному позивачем. З урахуванням офіційного курсу євро, встановленого Національним банком України станом на 05.01.2021,тобто на дату виявлення порушення та проведення розрахунку (а.с. 58-59), розмір плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування належного відповідачу на праві власності великогабаритного транспортного засобу, вагові параметри якого перевищують нормативні, становить 3848,87 грн.

Згідно з частиною третьою статті 5 Господарського кодексу (далі - ГК) України суб`єкти господарювання та інші учасники правовідносин у сфері господарювання здійснюють свою діяльність у межах встановленого правового господарського порядку, дотримуючись вимог законодавства. Відносини у сфері господарювання регулюються Конституцією України, цим Кодексом, законами України, нормативно-правовими актами Президента України та Кабінету Міністрів України, нормативно-правовими актами інших органів державної влади та органів місцевого самоврядування, а також іншими нормативними актами (стаття 7 ГК України).

Учасники правовідносин у сфері господарювання несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання (частини перша та друга статті 216 ГК України).

За частиною першої статті 224 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Відповідно до частин другої та третьої статті 225 ГК України законом щодо окремих видів господарських зобов`язань може бути встановлено обмежену відповідальність за невиконання або неналежне виконання зобов`язань.

Визначення розміру заподіяних збитків відповідно до способу, передбаченого підзаконним нормативно-правовим актом, не суперечить чинному законодавству.

Зміст і призначення закріпленої у Порядку № 879 плати за проїзд великоваговим транспортним засобом полягає насамперед у відшкодуванні матеріальних збитків державі внаслідок руйнування автомобільних доріг загального користування. Положення цього нормативного акта, оприлюдненого в установленому законом порядку, у повній мірі визначають механізм здійснення габаритно-вагового контролю великовагових та/або великогабаритних транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, що використовуються на автомобільних дорогах загального користування.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Частиною 1 статті 78 ГПК України визначено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням обставин, встановлених судом, суд визнає обґрунтованими заявлені позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 3848,87 грн., в іншій частині вимог позов визнається судом необґрунтованим та відхиляється судом.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, витрати зі сплати судового збору в сумі 1459,29 грн. покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 129, 232-233, 237-238 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи - підприємця Олійника Сергія Володимировича ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті (проспект Перемоги, 14, м. Київ, 03135, ) до Державного бюджету України (р/р UA 0016712, код класифікації доходів бюджету 22160100, одержувач управління казначейства у м. Полтаві, / м. Полтава, 22160100, , банк отримувача: Казначейство України (ЕАП)) 3848,87 грн. плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування великогабаритним транспортним засобом.

3.Стягнути з Фізичної особи - підприємця Олійника Сергія Володимировича ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь Полтавської обласної прокуратури (вул. 1100-річчя Полтави, 7, м. Полтава, 36000, р/р UA 0006160 банк ДКСУ м. Київ, МФО 820172, , код класифікації видатків бюджету 2800) - 1459,29 грн. витрат по сплаті судового збору.

4. В іншій частині вимог в задоволенні позову відмовити.

5. Видати наказ з набранням цим рішенням законної сили.

6. Копію рішення надіслати учасникам справи в порядку, встановленому статтею 242 ГПК України.

Згідно із ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 256 ГПК України та п. 17.5 Перехідних положень ГПК України.

Суддя Пушко І.І.