РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

01.02.2022Справа № 910/15908/21

Господарський суд міста Києва у складі судді І.О. Андреїшиної, розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін господарську справу

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "КИЙТРАНС-2005" (03148, м. Київ, вул. Гната Юри, 9, к. 414, )

до Комунального підприємства "КИЇВПАСТРАНС" (04070, м. Київ, вул. Набережне шосе, буд. 2, )

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Приватне акціонерне товариство «ІСУЗУ-АТАМАН Україна» (04073, м. Київ, вул. Сирецька, 9, корпус 1-Ф)

про стягнення 17 751,58 грн,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "КИЙТРАНС-2005" звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Комунального підприємства "КИЇВПАСТРАНС" про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 17 751,58 грн.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 06.10.2021 залишив позов без руху, надав строк для усунення недоліків позову у встановлений спосіб.

18.10.2021 до суду від позивача засобами поштового зв`язку надійшли матеріали на виконання вимог ухвали суду.

У позовній заяві позивач заявив клопотання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.10.2021 відкрито провадження у справі та постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін; залучено до участі у справі Приватне акціонерне товариство «ІСУЗУ-АТАМАН Україна» третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача.

29.10.2021 через відділ діловодства суду позивачем подано заяву про долучення доказів до матеріалів справи.

05.11.2021 через відділ діловодства суду третьою особою подані пояснення щодо позову, в яких останнє підтримує позовні вимоги.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 3 Закону України "Про доступ до судових рішень" для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Враховуючи наведені положення, господарський суд зазначає, що сторони не були позбавлені права та можливості самостійно ознайомитись з ухвалою суду, в якій зазначено відомості щодо його провадження, яке є у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Відповідно до частини другої статті 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у главі 10 розділу ІІІ Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч. 8 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву (ч. 2 ст. 161 Господарського процесуального кодексу України).

Судом, також враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України №1-5/45 від 25 січня 2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

20 травня 2021 року о 08 год. 30 хв. по вулиці Олени Теліги, 13/14 в місті Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участю тролейбуса марки «Богдан» (інвентарний номер 2355) та транспортного засобу марки «ATAMAN А-092Н6», д.н.з. НОМЕР_1 .

Позивач у позовній заяві зазначає, що відповідно до постанови Шевченківського районного суду м. Києва у справі № 761/20284/21 ОСОБА_1 , який керував тролейбусом марки «Богдан», інвентарний номер 2355, визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Відповідно до листа № 1717 від 06.08.2021, КП «Київпастранс» повідомило, що ОСОБА_1 на момент ДТП - 20.05.2021 перебував у трудових відносинах з відповідачем та виконував покладені на нього трудові обов`язки. Поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на тролейбус марки «Богдан», інвентарний номер 2355, відсутній. Власником тролейбуса є КП «Київпастранс».

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_2 власником пошкодженого автобуса марки «ATAMAN А-092Н6» д.н.з. НОМЕР_1 є ПРАТ «ІСУЗУ-АТАМАН УКРАЇНА», а ТОВ «Кийтранс-2005» було передано транспортний засіб у тимчасове користування на підставі договору фінансового лізингу № 5/6 від 01.08.2019.

Як вбачається зі звіту № 1217-Ф/21 від 20.05.2021, вартість матеріального збитку (вартість відновлювального ремонту КТЗ з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу), заподіяного власнику транспортного засобу ATAMAN А092Н6, реєстраційний номер НОМЕР_1 , становить 15 251,58 грн.

Відповідно до частини 1 статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з частиною 2 статті 1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно зі ст. 1192 Цивільного кодексу України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди було пошкоджено транспортний засіб ATAMAN А092Н6, реєстраційний номер НОМЕР_1 , у зв`язку з чим позивач просить стягнути з відповідача збитки у розмірі 17 751,58 грн: а саме 15 251,58 грн вартості матеріального збитку, заподіяного власнику колісного транспортного засобу ATAMAN А092Н6, реєстраційний номер НОМЕР_1 , внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та 2500,00 грн вартості послуг з оцінки та складання звіту про визначення вартості матеріального збитку.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Матеріалами справи підтверджується, що власником тролейбуса марки «Богдан», інвентарний номер 2355, яким спричинено ДТП, є КП «Київпастранс».

Судом було встановлено, що ОСОБА_1 на момент ДТП - 20.05.2021 перебував у трудових відносинах з відповідачем та виконував покладені на нього трудові обов`язки.

Статтею 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Згідно з п. 10 ч. 2 ст. 7 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" проведення оцінки майна є обов`язковим у випадках необхідності визначення збитків або розміру відшкодування у випадках, встановлених законом.

Судом встановлено, що відповідно до звіту №1221-ф/21 від 20.05.2021 матеріальний збиток заподіяний власнику транспортного засобу ATAMAN А092Н6, реєстраційний номер НОМЕР_1 ,становить 15 251,58 грн.

Жодних заперечень щодо вартості ремонту пошкодженого транспортного засобу позивача (розміру матеріального збитку) відповідачем до суду подано не було.

Разом з тим, судом встановлено, що матеріали справи не місять розширеної довідки про факт ДТП, із зазначенням дати, часу, місця та пошкоджень ТЗ, а також довідки про реєстрацію і обставини ДТП (схема ДТП), виданої уповноваженим на те державним органом, із зазначенням обставин, наслідків пригоди (пошкоджень ТЗ, додаткового обладнання), П.І.Б. та адреси учасників ДТП, їх стану та технічного стану ТЗ.

Відсутність цих документів унеможливлює встановлення факту, що пошкодження, описані у звіті № 1217-Ф/21 від 20.05.2021 стосуються саме ДТП, яке сталося 20.05.2021.

Крім того, дослідивши надану позивачем копію постанови Шевченківського районного суду м. Києва у справі № 761/20284/21, суд вважає за необхідне зазначити, що встановити особу винуватця ДТП, яке мало місце 20 травня 2021 року о 08 год. 30 хв, не є можливим, оскілки текст постанови не містить відомостей про особу, стосовно якої розглядається справа, натомість зазначено «ОСОБА_1».

За приписами ст. 76, 77, 78, 79 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Розглядаючи спір по суті, суд також зазначає, що позивач, всупереч зазначеним нормам Господарського процесуального кодексу України, не надав суду належних та допустимих доказів підтвердження розміру заподіяної йому шкоди та доказів фактичних понесених витрат.

Зокрема, матеріали справи не містять доказів понесених позивачем фактичних витрат згідно звіту №1217-Ф/21 про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу ATAMAN А092Н6, д.н.з. НОМЕР_1 у розмірі 15 251,58 грн.

За таких обставин, позивачем належними та достатніми доказами не доведено наявності усього складу цивільного правопорушення, як необхідної передумови для притягнення відповідача до відповідальності у вигляді відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого.

Крім того, судом встановлено, що відповідно до п. 10.1. договору фінансового лізингу №5/6 від 01.08.2019 страхування предмету лізингу здійснюється з моменту підписання Акту приймання-передачі та протягом строку лізингу. Страхування предмету лізингу здійснюється лізингодавцем протягом строку лізингу на умовах «КАСКО» та страхування-цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Однак, позивачем не долучено до матеріалів справи доказів, які б підтверджували факт страхування транспортного засобу «АТАМАН А-092Н6», д.н.з. НОМЕР_1 , відповідно до умов договору фінансового лізингу №5/6 від 01.08.2019.

За приписами частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (частина 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України).

Стосовно стягнення 2500,00 грн вартості послуг з оцінки та складання звіту про визначення вартості матеріального збитку, суд зазначає наступне.

Згідно з абз. 2 ч. 1 ст. 173 ГПК України похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

Таким чином, з огляду на вищезазначене, та оскільки позовні вимоги про стягнення витрат за послуги замовлення оцінки та складання звіту у розмірі 2 500,00 грн знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку з вимогою позивача про стягнення 15 251,58 грн шкоди, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення стягнення 2500,00 грн вартості послуг з оцінки та складання звіту про визначення вартості матеріального збитку .

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову Товариства з обмеженою відповідальністю "КИЙТРАНС-2005" до Комунального підприємства "КИЇВПАСТРАНС" про стягнення 17 751,58 грн.

Будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

Надаючи оцінку доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v. UKRAINE) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.

На підставі викладеного, враховуючи положення ст.129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 254 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "КИЙТРАНС-2005" відмовити повністю.

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "КИЙТРАНС-2005" (03148, м. Київ, вул. Гната Юри, 9, к. 414, )

Відповідач - Комунальне підприємство "КИЇВПАСТРАНС" (04070, м. Київ, вул. Набережне шосе, буд. 2, )

Третя особа - Приватне акціонерне товариство «ІСУЗУ-АТАМАН Україна» (04073, м. Київ, вул. Сирецька, 9, корпус 1-Ф)

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене у строки та порядку, встановленому розділом ІV ГПК України.

Повний текст рішення складено 01.02.2022

Суддя І.О. Андреїшина