РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

31.01.2022Справа № 910/13009/21

Господарський суд міста Києва у складі судді І.О. Андреїшиної, розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін господарську справу

За позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" (01001, м. Київ, площа Івана Франка, 5, )

до Фізичної особи-підприємця Бабича Дмитра Борисовича ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 )

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (01001, м. Київ, вул. Хрещатик, 10, )

про стягнення 373 346,09 грн,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Комунальне підприємство виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи-підприємця Бабича Дмитра Борисовича про стягнення заборгованості за договором № 2580 від 27.12.2017 про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду в розмірі 373 346,09 грн, з яких: 234 873,75 грн основного боргу, 5 711,04 грн відшкодування податку за користування земельною ділянкою, 87 893,22 грн суми неустойки, 14 926,51 грн суми інфляційних втрат, 4 131,20 грн трьох відсотків річних, 18 764,16 грн пені та 7 046,21 грн штрафу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.08.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та встановлено процесуальні строки для подання пояснень по суті спору.

Судом встановлено, що сторони належним чином повідомлялися про здійснення розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

20.10.2021 через відділ діловодства суду відповідачем подано заяву про зупинення провадження у справі, в якому він просить суд зупинити провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 910/15244/21.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.10.2021 запропоновано позивачу та третій особі подати письмові пояснення щодо доцільності зупинення провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 910/15244/21.

02.11.2021 через відділ діловодства суду позивачем подані пояснення щодо доцільності зупинення провадження у справі, в яких останній зазначає, що на думку КП "Київтеплоенерго", дії ФОП Бабич Д.В. щодо звернення до суду з заявою про зупинення провадження у справі №910/13009/21 до набрання законної сили судовим рішення у справі №910/15244/21, вже після закінчення строку договору оренди №2880 від 27.12.2017 на який він укладався, спрямовані на затягування часу та уникнення матеріальної відповідальності у справі №910/13009/21.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.11.2021 У задоволенні заяви Фізичної особи-підприємця Бабича Дмитра Борисовича про зупинення провадження у справі №910/13009/21 до набрання законної сили рішенням суду у справі № 910/15244/21 відмовлено.

Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами (ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України).

Судом, також враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України №1-5/45 від 25 січня 2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

27.12.2017 між Департаментом комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (орендодавець), Фізичною особою-підприємцем Бабичем Дмитром Борисовичем (орендар) та Публічним акціонерним товариством "Київенерго" (підприємство-балансоутримувач) укладено договір про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду № 2580 (надалі також - договір).

31.01.2020 сторонами підписано договір № 1 про внесення змін до договору про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду від 27 грудня 2017 року № 2580 (надалі також - договір № 1).

Відповідно до умов пункту 1.1 вказаного договору № 1 в преамбулі, розділах вказаного договору оренди слова: "Публічне акціонерне товариство "Київенерго", замінено словами: "Комунальне підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго".

Згідно з п. 1.1 договору в редакції договору № 1 від 31.01.2020, орендодавець на підставі протоколів засідання постійної комісії Київради з питань власності від 2 листопада 2017 року № 68 та від 12 лютого 2019 року № 6/141 передає, а орендар приймає в оренду нерухоме майно (нежитлові приміщення), що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва (далі - об`єкт), яке знаходиться за адресою: місто Київ, вулиця Озерна, буд. 18, літ. «Б» для розміщення пункту доочищення та продажу питної води (12,90 кв.м) та розміщення перукарні (113,80 кв.м.).

Відповідно до пункту 2.1 договору об`єктом оренди є нежитлові приміщення загальною площею 126,7 кв.м на першому та другому поверхах (прибудова до теплового пункту), згідно з викопіюванням з поповерхового плану, що складає невід`ємну частину цього договору.

У п. 2.5 договору встановлено, що передача об`єкта в оренду не тягне за собою виникнення в орендаря права власності на цей об`єкт. Власником об`єкта залишається територіальна громада міста Києва, а орендар користується ним протягом строку оренди.

Згідно з п. 3.1 договору в редакції договору № 1 від 31.01.2020, орендна плата визначена на підставі Методики розрахунку орендної плати за майно територіальної громади міста Києва, яке передається в оренду, затвердженої рішенням Київської міської ради від 21 квітня 2015 року № 415/1280 та згідно з розрахунком орендної плати, що є невід`ємною частиною цього правочину (додаток 1.1) становить без урахування ПДВ: 115,89 грн. за 1 кв.м орендованої площі, що в цілому складає за базовий місяць розрахунку лютий 2019 року - 14 683,86 грн., починаючи з 17 березня 2019 року до 30 січня 2020 року, а також згідно з розрахунком орендної плати, що є невід`ємною частиною цього договору (додаток 1.2) становить без урахування ПДВ: 48,22 грн. за 1 кв.м орендованої площі, що в цілому складає за базовий місяць розрахунку лютий 2019 року - 6 109,17 грн., починаючи з 31 січня 2020 року. Крім того, орендар відшкодовує підприємству щомісячно витрати, що пов`язані з платою податку за користування земельною ділянкою, на якій розташовано об`єкт оренди з ПДВ. Розмір відшкодування витрат, що пов`язані зі сплатою податку за користування земельною ділянкою, змінюється з вимогою підприємства в односторонньому порядку у випадку змін розмірів цього податку згідно з чинним законодавством України, про що орендарю повідомляється письмово. Черговість зарахування орендної плати та інших платежів відбувається відповідно до статті 534 ЦК України. Якщо Договір укладено на строк, що перевищує три роки, розмір орендної плати за базовий місяць розрахунку переглядається кожні три роки і доводиться до орендаря листом за підписом уповноваженої особи орендодавця.

Цей договір є укладеним з моменту підписання його сторонами і діє з 27 грудня 2017 року до 25 грудня 2020 року (пункт 9.1 договору).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що внаслідок систематичного порушення умов договору оренди (зі змінами) на 01.01.2021 заборгованість ФОП Бабича Д.Б. зі сплати орендної плати становить 234 873,75 грн, а заборгованість по відшкодуванню витрат, пов`язаних зі сплатою податку за користування земельною ділянкою, на якій розташований об`єкт оренди становить - 5 711,04 грн.

З метою погашення вказаної заборгованості позивачем на адресу відповідача направлено листи щодо погашення заборгованості, а саме:

-№ 28АУ/06/1у/1/1644 від 07.05.2020;

-№ 28АУ/06/ 1у/1/3206 від 04.09.2020;

-№ 28АУ/06/1у/1/4665 від 08.12.2020;

-№ 28АУ/06/1 у/1/981 від 05.03.2021;

-№ 28АУ/06/1у/1/2030 від 17.05.2021.

Позивач у позовній заяві зазначає, що всі акти надання послуг, підписані відповідачем, окрім актів у листопаді та грудні 2020, та коригувальний акт від 31.04.2020 до акту надання послуг від 31.03.2020, які направлялися позивачем на адресу відповідача (листом № 28АУ/06/1 у/1/2030 від 15.05.2021), який відповідач залишив без відповіді та акти на адресу позивача не повернув.

Враховуючи вищевикладене, позивач звернувся до суду із позовною заявою про стягнення боргу за договором про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду № 2580, в якій просить суд стягнути з відповідача основну суму боргу у розмірі 234 873,75 грн, заборгованість по відшкодуванню витрат, пов`язаних зі сплатою податку за користування земельною ділянкою, на якій розташований об`єкт оренди у розмірі 5 711,04 грн, неустойки у розмірі 87 893,22 грн, інфляційні втрати у розмірі 14 926,51 грн, 3% річних у розмірі 4 131,20 грн, пеню у розмірі 18 764,16 грн та штраф у розмірі 7 046,21 грн.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, враховуючи наступне.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Приписами ч. 1 ст. 283 ГК України визначено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Відповідно до ч. 1, ч. 5 ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Пунктами 1, 4 ст. 285 ГК України визначено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Відповідно до статті 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Зазначене також кореспондується зі статтями 525, 526 ЦК України, відповідно до яких зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з п. 3.10. договору (зі змінами) орендна плата сплачується орендарем незалежно вік наслідків господарської діяльності орендаря щомісячно не пізніше 15 числа місяця, наступного за розрахунковим місяцем.

Відповідно до п. 4.2.3. договору, орендар зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати орендну плату та інші платежі.

Таким чином, у відповідача виник обов`язок щодо своєчасної оплати орендної плати, а у позивача, відповідно, виникло право вимоги такої оплати.

Натомість, за період з лютого 2020 року по грудень 2020 відповідач свої зобов`язання за договором оренди щодо своєчасної оплати орендної плати належним чином не виконував, зокрема, не сплачувались орендні платежі за договором оренди, внаслідок чого у останнього на день подання позивачем позовної заяви до суду виникла заборгованість з орендної плати в сумі 234 873,75 грн.

Зобов`язання ФОП Бабича Д.Б. щодо повної сплати орендної плати та інших платежів, пов`язаних з орендою нерухомого майна комунальної власності нині є невиконаним, що підтверджується актами надання послуг за період з лютого 2020 по грудень 2020.

Крім того, судом встановлено, що відповідно до п. 3.1. договору орендар відшкодовує підприємству щомісячно витрати, що пов`язані з платою податку за користування земельною ділянкою, на якій розташовано об`єкт оренди з ПДВ. Розмір відшкодування витрат, що пов`язані зі сплатою податку за користування земельною ділянкою, змінюється з вимогою підприємства в односторонньому порядку у випадку змін розмірів цього податку згідно з чинним законодавством України, про що орендарю повідомляється письмово.

Судом встановлено, що за період з липня 2020 року по грудень 2020 відповідач свої зобов`язання за договором оренди щодо своєчасної плати податку за користування земельною ділянкою, на якій розташовано об`єкт оренди належним чином не виконував, внаслідок чого у останнього на день подання позивачем позовної заяви до суду виникла заборгованість з податку за користування земельною ділянкою, на якій розташовано об`єкт оренди в сумі 5 711,04 грн.

Також судом встановлено, що позивач неодноразово звертався до відповідача з зазначеними вище листами, однак відповідач не реагував на письмові звернення КП "Київтеплоенерго" про погашення утвореної заборгованості.

За неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань останньому нараховані неустойка у розмірі 87 893,22 грн, інфляційні втрати у розмірі 14 926,51 грн, 3% річних у розмірі 4 131,20 грн, пеню у розмірі 18 764,16 грн та штраф у розмірі 7 046,21 грн.

Відповідно до статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

В силу частини другої статті 230 Господарського кодексу України суб`єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу, а саме: суб`єкти господарювання, споживачі, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією, а також громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб`єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження на основі відносин власності.

Законом щодо окремих видів зобов`язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається (частина перша статті 231 Господарського кодексу України).

У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг) (частина четверта статті 231 Господарського кодексу України).

Судом встановлено, що на виконання п. 4.2.20. та п. 7.5. договору оренди (зі змінами),

позивачем надіслано орендарю лист від 18.12.2020 № 28АУ/06/1 у/1/4843 про необхідність прибуття ФОП Бабича Д.Б. на об`єкт оренди 28.12.2020 об 11:00 для передачі орендованого майна підприємству-балансоутримувачу та підписання відповідного акта приймання-передачі (докази надсилання містяться в матеріалах справи).

Однак ФОП Бабич Д.Б. не прибув на об`єкт оренди в назначені дату та час, що підтверджується актом про неявку орендаря для підписання акта приймання-передачі нерухомого майна від 28.12.2020, складеним працівниками КП "Київтеплоенерго".

Листом від 11.01.2021 № 28АУ/06/1у/1/54 на адресу ФОП Бабич Д.В. було направлено вимогу про сплату неустойки, в якому КП "Київтеплоенерго" повідомило, що у зв`язку з порушенням відповідачем пункту 4.2.20 договору оренди, КП "Київтеплоенерго" нараховує неустойку у подвійному розмірі орендної плати та вимагає її сплатити на рахунок підприємства.

Цінним листом з описом від 20.01.2021 № 28АУ/06/1у/1/222 на адресу ФОП Бабича Д.Б. КП "Київтеплоенерго" надіслано акт приймання-передачі нерухомого майна в трьох екземплярах для підписання їх орендарем та повернення підприємству-балансоутримувачу.

Крім того, зазначеним листом ФОП Бабичу Д.Б. повідомлено про його обов`язок звільнити нежитлові приміщення за адресою: м. Київ, вул. Озерна, буд. 18, літ. «Б» та передати ключі від об`єкта оренди КП "Київтеплоенерго" та продовження нарахування плати за фактичне користування об`єктом нерухомості у вигляд неустойки у розмірі подвійної орендної плати вже після закінчення строку дії договору, до моменту його повернення за актом з оренди.

Проте зазначений лист ФОП Бабич було залишено без відповіді та належного реагування.

Відповідно до ч. 2. ст. 785 ЦК України, якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення.

Користування майном після припинення договору найму є таким, що здійснюється не відповідно до його умов, тобто є неправомірним користуванням майном, у зв`язку з чим вимога щодо орендної плати за користування майном за умовами договору, що припинився (у разі закінчення строку, на який його було укладено тощо), суперечить змісту правовідносин за договором найму (оренди) та регулятивним нормам ЦК України та ГК України. В такому випадку у наймодавця виникає право на застосування до наймача відповідно до частини другої статті 785 ЦК України такої форми майнової відповідальності як неустойка у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Неустойка за частиною другою статті 785 ЦК України має спеціальний правовий режим, який обумовлений тим, що зобов`язання наймача (орендаря) з повернення об`єкта оренди є майновим і виникає після закінчення дії договору. Наймодавець (орендодавець) у цьому випадку позбавлений можливості застосовувати щодо недобросовісного наймача інші ефективні засоби впливу задля виконання відповідного зобов`язання, окрім як використання права на стягнення неустойки в розмірі подвійної плати за користування орендованим майном.

Отже, яким би способом в договорі не регламентувалися правовідносини між сторонами у разі невиконання (несвоєчасного виконання) наймачем (орендарем) обов`язку щодо повернення речі з найму і оренди) з її подальшим користуванням після припинення Договору, що відбулося у спірних правовідносинах (пункт 4.2 цієї постанови, пункт 3.11 Договору), проте ці правовідносини не можуть врегульовуватись іншим чином, ніж визначено частиною другою статті 785 ЦК України (зокрема, з установленням для наймача (орендаря) будь-якого іншого (додаткового) зобов`язання, окрім того, що передбачений частиною другою статті 785 ЦК України).

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 21.04.2021 у справі № 910/11131/19.

За висновком суду неповернення приміщення за договором у визначений період, відбулося виключно з вини самого орендаря (відповідача), який не повернув і не намагався повернути об`єкт оренди у визначений строк.

Отже неповернення майна з орендного користування у визначений договором оренди строк є підставою для застосування наслідків, передбачених частиною 2 ст. 785 ЦК України.

З урахуванням зазначеної норми матеріального права, позивач здійснив нарахування неустойки в розмірі 87 893,22 грн, визначивши період розрахунку за грудень 2020 - липень 2021.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок, суд визнає його арифметично вірним, а отже з відповідача на користь позивача підлягає стягненню неустойка у розмірі 87 893,22 грн та пеня у розмірі 18 764,16 грн.

Щодо стягнення 3% річних, штрафу та втрат від інфляції.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до частини 2 статті 251 ЦК України терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина 2 статті 252 ЦК України).

Статтею 253 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно з частиною 1 статті 255 ЦК України, якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку.

Щодо втрат від інфляції, суд зазначає, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

При цьому індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

Вказана позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 № 904/7401/16.

Відповідно до п. 6.2. договору (зі змінами) за несвоєчасну та не в повному обсязі сплату орендної плати та інших платежів на користь підприємства-балансоутримувача орендар сплачує на користь підприємства-балансоутримувача пеню в розмірі 0,5% від розміру несплачених орендних та інших платежів за кожний день прострочення, але не більше розміру встановлених законодавством України. У разі, якщо на дату сплати орендної плати заборгованість за нею становить загалом не менше ніж три місяці, орендар також сплачує штраф у розмірі 3% від суми заборгованості.

Суд перевірив надані позивачем розрахунки та встановив, що заявлені до стягнення суми інфляційного збільшення 3% річних та штрафу є арифметично правильними та обґрунтованими, а отже з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 4 131,20 грн 3% річних, інфляційних втрат у розмірі 14 926,51 грн та штраф у розмірі 7 046,21 грн.

Отже вимоги позивача визнаються судом повністю обґрунтованими, а позов таким, що підлягає задоволенню.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ст. 74 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доказування і подання доказів віднесено на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 73 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За таких обставин, позовні вимоги Комунального підприємства "Бессарабський ринок" про стягнення з відповідача суми основного боргу за договором №967-2 від 24.05.2019 про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду (нова редакція договору про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду № 967-1 від 29.12.2015) в розмірі 40 761,01 грн є правомірними та обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

Надаючи оцінку доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v. UKRAINE) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.

Відповідач не подав суду належних та допустимих доказів, які б спростовували доводи позивача.

Отже, позовні вимоги є обґрунтованими, документально підтвердженими та такими, що підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, враховуючи положення ст.129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 254 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Бабича Дмитра Борисовича ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" (01001, м. Київ, площа Івана Франка, 5, ) суму основного боргу у розмірі 234 873 (двісті тридцять чотири тисячі вісімсот сімдесят три) грн 75 коп., податку за користування земельною ділянкою у розмірі 5 711 (п`ять тисяч сімсот одинадцять) грн 04 коп., неустойку у розмірі 87 893 (вісімдесят сім тисяч вісімсот дев`яносто три) грн 22 коп., 3% річних у розмірі 4 131 (чотири тисячі сто тридцять одна) грн 20 коп., пені у розмірі 18 764 (вісімнадцять тисяч сімсот шістдесят чотири) грн 16 коп., штраф у розмірі 7 046 (сім тисяч сорок шість) грн 21 коп. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн 00 коп.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене у строки та порядку, встановленому розділом ІV ГПК України.

Повний текст рішення складено 31.01.2022

Суддя І.О. Андреїшина