РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

25.01.2022Справа № 910/17154/21

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді: Ломаки В.С.,

за участю секретаря судового засідання: Видиш А.В.,

розглянувши у порядку загального позовного провадження матеріали справи

за позовом Адвокатського об`єднання "Всеукраїнська адвокатська допомога"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "БЕВЕРС СКМ"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бригіда Володимир Олександрович

про визнання такими, що не підлягають виконанню, виконавчих написів,

За участю представників учасників справи:

від позивача: Нестеренко А.М. за довіреністю від 21.01.2022 року № 05-01/2022;

від відповідача: не з`явився;

від третьої особи: не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Адвокатське об`єднання "Всеукраїнська адвокатська допомога" (далі - позивач, Об`єднання) звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "БЕВЕРС СКМ" (далі - відповідач, Товариство), в якому, з урахуванням заяви про зміну предмета позову від 23.10.2021 року, просило визнати такими, що не підлягають виконанню, виконавчі написи, зареєстровані у реєстрі за № 402 та № 403, вчинені 30.07.2020 року Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою Володимиром Олександровичем (свідоцтво про право на заняття нотаріальною діяльністю № 8404, місцезнаходження: Україна, 02068, місто Київ, проспект Петра Григоренка, 15, приміщення 3) про стягнення з Об`єднання на користь Товариства заборгованості у розмірі 7 575 000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог Об`єднання посилалося на те, що вказані виконавчі написи було вчинено на підставі договору, який позивачем не підписувався.

Одночасно із позовною заявою Об`єднання подало заяву про забезпечення вищенаведеного позову шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчих написів № 402 та № 403, вчинених 30.07.2020 року Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою Володимиром Олександровичем про стягнення з Об`єднання на користь Товариства заборгованості у розмірі 7 575 000,00 грн., а також заборони Акціонерному товариству "Перший Український Міжнародний Банк" вчиняти будь-які дії, здійснювати будь-які платежі з рахунків, відкритих у Акціонерному товаристві "Перший Український Міжнародний Банк" Об`єднанню на користь Товариства.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 26.10.2021 року відкрито провадження у справі № 910/17154/21, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 01.12.2021 року. Крім того, цією ухвалою до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, залучено Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бригіду Володимира Олександровича.

Крім того, ухвалою господарського суду міста Києва від 26.10.2021 року заяву позивача про забезпечення позову задоволено; зупинено стягнення на підставі виконавчих написів № 402 та № 403, вчинених 30.07.2020 року Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою Володимиром Олександровичем про стягнення з Об`єднання на користь Товариства заборгованості у розмірі 7 575 000,00 грн., а також заборонено Акціонерному товариству "Перший Український Міжнародний Банк" вчиняти будь-які дії, здійснювати будь-які платежі з рахунків, відкритих у Акціонерному товаристві "Перший Український Міжнародний Банк" Об`єднанню на користь Товариства.

09.11.2021 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва надійшли письмові пояснення третьої особи від 02.11.2021 року, в яких Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бригіда Володимир Олександрович зазначив про те, що виконавчий напис від 30.07.2020 року № 403 ним не вчинявся, такий виконавчий напис викладений на спеціальному бланку нотаріальних документів іншого нотаріуса, та є підробленим. Крім того, третя особа просила суд здійснювати розгляд справи без її участі.

Разом із тим, підготовче засідання у вказаній справі, призначене на 01.12.2021 року, не відбулося, у зв`язку із тимчасовою втратою працездатності суддею Ломакою В.С.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 03.12.2021 року підготовче засідання у справі № 910/17154/21 призначено на 21.12.2021 року.

20.12.2021 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва надійшло клопотання Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бригіди Володимира Олександровича про розгляд справи без його участі.

У підготовчому засіданні 21.12.2021 року з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів сторін у даній справі, забезпечення сторонам можливості надати всі необхідні докази, заяви та клопотання на їх розсуд, судом, з урахуванням положень статей 177, 182 Господарського процесуального кодексу України, постановлено протокольну ухвалу про продовження строку проведення підготовчого провадження у справі № 910/17154/21 на 30 днів.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 21.12.2021 року підготовче провадження у справі № 910/17154/21 закрито та призначено її до судового розгляду по суті на 25.01.2022 року.

Представник позивача у судовому засіданні 25.01.2022 року підтримав вимоги, викладені у позовній заяві, з урахуванням заяви про зміну предмета позову від 23.10.2021 року, та наполягав на їх задоволенні.

Третя особа про явку свого уповноваженого представника у призначене судове засідання не забезпечила, проте надіслала клопотання про розгляд справи без її участі.

Відповідач про дату час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, проте явку свого уповноваженого представника у призначене судове засідання не забезпечив, про причини неявки суд не повідомив, будь-яких клопотань чи заяв, зокрема, по суті спору, на адресу суду не направив.

Відповідно до частини 11 статті 242 Господарського процесуального кодексу України у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

За приписами частини 1 статті 7 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

Так, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, ухвала від 21.12.2021 року про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 25.01.2022 року була направлена судом рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу відповідача, зазначену в позовній заяві та Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: 02000, місто Київ, вулиця Миколи Краснова, будинок 17.

Проте, вищенаведене відправлення було повернуто підприємством поштового зв`язку на адресу суду без вручення відповідачу.

Враховуючи відсутність в матеріалах справи підтверджень наявності порушень оператором поштового зв`язку Правил надання послуг поштового зв`язку, суд вважає, що у разі, якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії. Сам лише факт не отримання заявником кореспонденції, якою суд з додержанням вимог процесуального закону надсилав ухвалу для вчинення відповідних дій за належною адресою та яка повернулася в суд у зв`язку з її неотриманням адресатом, не може вважатися поважною причиною не виконання ухвали суду, оскільки зумовлений не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на її адресу.

Суд також звертає увагу на те, що направлення листів рекомендованою кореспонденцією на дійсні адреси учасників справи є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним. При цьому, отримання зазначених листів адресатом перебуває поза межами контролю відправника.

Отже, суд належним чином виконав свій обов`язок щодо повідомлення відповідача про розгляд справи.

Статтею 202 Господарського процесуального кодексу України визначені наслідки неявки в судове засідання учасника справи.

Зокрема, згідно із частиною 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з частиною 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Приймаючи до уваги, що відповідач у встановлений строк не подав до суду відзив на позов, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.

Водночас, оскільки суд надавав можливість учасникам справи реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Судом враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25 січня 2006 року в цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Усі ці обставини слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

У судовому засіданні 25.01.2022 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Обґрунтовуючи позовні вимоги, Адвокатське об`єднання "Всеукраїнська адвокатська допомога" (далі - Об`єднання, позивач) посилалося на те, що 22.10.2021 року йому стало відомо про обставини, які можуть свідчити про вчинення третіми особами, які не мають жодного стосунку до Об`єднання, спроби заволодіння його коштами.

Так, із отриманої позивачем 22.10.2021 року копії постанови про арешт коштів боржника від 22.10.2021 року у виконавчому провадженні № 67238112 вбачається, що 25.06.2019 року між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю "БЕВЕРС СКМ" нібито було укладено договір позики № 164/73, строк виконання зобов`язань за яким у розмірі 7 500 000,00 грн. є таким, що настав 25.06.2020 року.

Позивач вказував, що 30.07.2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О. було вчинено виконавчий напис № 403 про стягнення з Об`єднання заборгованості у загальному розмірі 7 575 000,00 грн., яка складається із: заборгованості за договором позики від 25.06.2019 року № 164/73 у розмірі 7 500 000,00 грн., витрат, пов`язаних із вчиненням виконавчого напису нотаріуса, у розмірі 75 000,00 грн.

22.10.2021 приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Ліліцьким Романом Володимировичем при примусовому виконанні виконавчого напису № 403, виданого 30.07.2020 року, винесено постанову про арешт коштів боржника (Об`єднання) у виконавчому провадженні № 67238112, відповідно до якої прийнято рішення накласти арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать боржнику (Об`єднанню) у межах суми звернення стягнення, з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів 8 332 700 грн.

У той же час Об`єднання наголошувало на тому, що договір позики від 25.06.2019 року № 164/73 позивач з Товариством з обмеженою відповідальністю "БЕВЕРС СКМ" ніколи не укладав, цей правочин не є кредитним договором, не може бути нотаріальним та не підпадає під інші ознаки документа, на якому може бути вчинений виконавчий напис нотаріуса, що свідчить про порушення приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою Володимиром Олександровичем порядку вчинення нотаріальних дій.

Враховуючи, що виконавчий напис вчинений на неіснуючому (підробленому) документі, наявні підстави для визнання його таким, що не підлягає виконанню.

Крім того, позивач вказував, що 23.10.2021 до Акціонерного товариства "Перший Український Міжнародний Банк" (банк, який обслуговує рахунок позивача) із вимогою від 19.10.2021 року № 29941 звернувся приватний виконавець Лужинецький П.В., надавши постанову про арешт коштів боржника від 19.10.2021 року, винесену ним у межах виконавчого провадження № 67181386. Зазначене виконавче провадження відкрито приватним виконавцем Лужинецьким П.В. на підставі виконавчого напису № 402, вчиненого 30.07.2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О. про стягнення з позивача на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "БЕВЕРС СКМ" заборгованості в сумі 7 575 000,00 грн.

Враховуючи наведене, позивач зазначав, що на підробленому договорі позики від 25.06.2019 року № 164/73 було вчинено ще один виконавчий напис з метою заволодіння грошовими коштами Об`єднання, а також з метою утруднення позивачу можливості захистити свої права.

Зважаючи на викладені обставини, позивач просив суд визнати такими, що не підлягають виконанню, виконавчі написи, зареєстровані у реєстрі за № 402 та № 403, вчинені 30.07.2020 року Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою Володимиром Олександровичем про стягнення з Адвокатського об`єднання "Всеукраїнська адвокатська допомога" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "БЕВЕРС СКМ" заборгованості у розмірі 7 575 000,00 грн.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

За загальним правилом статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 18 Цивільного кодексу України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України "Про нотаріат" та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону України "Про нотаріат").

Таким актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій).

Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону України "Про нотаріат" та Глава 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій.

Так, згідно зі статтею 87 Закону України "Про нотаріат" для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону України "Про нотаріат" (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Згідно із підпунктами 1.1, 1.2 пункту 1, підпунктами 3.1, 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 Розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів.

Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України.

Нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем, за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років.

Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року № 1172.

При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року № 1172.

Згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року № 1172 (далі - Перелік документів), для одержання виконавчого напису про стягнення заборгованості з підстав, що випливають з нотаріально посвідчених договорів, що передбачають сплату грошових сум, додаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.

За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти наступних висновків.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому, нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло у стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.

Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України "Про нотаріат"). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

З урахуванням зазначеного та приписів статей 15, 16, 18 Цивільного кодексу України, статей 50, 87, 88 Закону України "Про нотаріат" захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.

Нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти (стаття 50 Закону України "Про нотаріат").

Підставами оскарження виконавчих написів може бути як порушення нотаріусом процедури вчинення напису (наприклад, неповідомлення боржника про вимогу кредитора), так і необґрунтованість вимог боржника.

У даному випадку, звертаючись з позовом до суду про визнання виконавчих написів такими, що не підлягають виконанню, позивачем було визначено, що останні були вчинені не на нотаріально посвідченій угоді, як того вимагає Перелік документів, та за відсутності в цілому запропонованої до стягнення за ним заборгованості в силу відсутності між сторонами будь-яких правовідносин позики, оскільки відповідний договір позики від 25.06.2019 року № 164/73 є неукладеним.

Так, відповідно до пункту 1 Переліку документів, у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року № 1172 із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України від 11.11.1999 року № 2075, від 24.04.2000 року № 693 та від 29.11.2001 року № 1602, до відповідних документів було віднесено виключно нотаріально посвідчені угоди, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно, а для одержання виконавчого напису подаються: оригінал нотаріально посвідченої угоди; документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.

У той же час, постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 року № 662 "Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів", було внесено зміни до Переліку документів та доповнено останній після розділу "Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами" новим розділом: "Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин" такого змісту: "Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: оригінал кредитного договору; засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості".

Однак, постановою Київського апеляційного господарського суду від 22.02.2017 року в справі № 826/20084/14, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 року, було визнано незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 "Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів" в частині, а саме: п. 1 Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, в частині "а після слів "заставлене майно" доповнити словами "(крім випадку, передбаченого пунктом 11 цього переліку)"; доповнити розділ пунктом 11 такого змісту: "11. Іпотечні договори, що передбачають право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі прострочення платежів за основним зобов`язанням до закінчення строку виконання основного зобов`язання. Для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого іпотечного договору; б) оригінал чи належним чином засвідчена копія договору, що встановлює основне зобов`язання; в) засвідчена стягувачем копія письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання, що була надіслана боржнику та майновому поручителю (в разі його наявності), з відміткою стягувача про непогашення заборгованості; г) оригінали розрахункового документа про надання послуг поштового зв`язку та опису вкладення, що підтверджують надіслання боржнику письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання; ґ) довідка фінансової установи про ненадходження платежу". п. 2. Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів: "Доповнити перелік після розділу "Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: "Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості." Зобов`язано Кабінет Міністрів України опублікувати резолютивну частину постанови суду про визнання незаконною та нечинною Постанови Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 "Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів" в частині, у виданні, в якому її було офіційно оприлюднено, після набрання постановою законної сили.

Відповідно до частини 2 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній на момент прийняття постанови Київського апеляційного господарського суду від 22.02.2017 року в справі № 826/20084/14) у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправними рішення суб`єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень.

Положення статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній на момент прийняття постанови Київського апеляційного господарського суду від 22.02.2017 року в справі № 826/20084/14) визначають, що суд може визнати нормативно-правовий акт незаконним чи таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили, повністю або в окремій його частині. Якщо у процесі розгляду справи щодо нормативно-правового акта виявлено незаконність або невідповідність правовому акту вищої юридичної сили інших правових актів чи їх окремих положень, крім тих, щодо яких відкрито провадження в адміністративній справі, які впливають на прийняття постанови у справі, суд визнає такі акти чи їх окремі положення незаконними або такими, що не відповідають правовому акту вищої юридичної сили. Резолютивна частина постанови суду про визнання нормативно-правового акта незаконним або таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили, і про визнання його нечинним невідкладно публікується відповідачем у виданні, в якому його було офіційно оприлюднено, після набрання постановою законної сили.

За змістом статей 254, 255 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній на момент прийняття постанови Київського апеляційного господарського суду від 22.02.2017 року в справі № 826/20084/14) постанова або ухвала суду апеляційної чи касаційної інстанції за наслідками перегляду, постанова Верховного Суду України набирають законної сили з моменту проголошення, а якщо їх було прийнято за наслідками розгляду у письмовому провадженні, - через п`ять днів після направлення їх копій особам, які беруть участь у справі. Постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов`язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Як було зазначено в пункті 10.2 постанови пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 року № 7 "Про судове рішення в адміністративній справі" із змісту статті 162 КАС України випливає, що в разі задоволення позову про визнання протиправним рішення суб`єкта владних повноважень чи його окремих положень суд повинен зазначити про це в судовому рішенні та одночасно застосувати один із встановлених законом способів захисту порушеного права позивача: про скасування або визнання нечинними рішення чи окремих його положень. При цьому суди повинні мати на увазі, що одночасне застосування обох способів захисту порушеного права - визнання спірного акта нечинним та скасування такого акта - є помилковим. Скасування акта суб`єкта владних повноважень як способу захисту порушеного права позивача застосовується тоді, коли спірний акт не породжує жодних правових наслідків від моменту прийняття такого акта. Визнання ж акта суб`єкта владних повноважень нечинним означає втрату чинності таким актом з моменту набрання чинності відповідним судовим рішенням або з іншого визначеного судом моменту після прийняття такого акта. Суд визначає, що рішення суб`єкта владних повноважень є нечинним, тобто втрачає чинність з певного моменту лише на майбутнє, якщо на підставі цього рішення виникли правовідносини, які доцільно зберегти. При цьому суди повинні виходити з того, що вимоги про визнання акта владного органу недійсним або неправомірним тощо є різними словесними формами вираження одного й того самого способу захисту порушеного права позивача, а саме визнання акта протиправним. Ухваливши рішення про визнання нормативно-правового акта незаконним або таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили, і про визнання його з цих підстав нечинним, суд у порядку, визначеному частиною одинадцятою статті 171 КАС України, повинен зобов`язати орган, який видав оскаржуваний акт, невідкладно опублікувати резолютивну частину рішення суду у виданні, в якому такий акт було офіційно оприлюднено, після набрання рішенням законної сили. Водночас з огляду на положення пункту 1 частини другої статті 162 КАС України у разі визнання акта незаконним суд повинен скасувати його, якщо він є актом індивідуальної дії, або визнати нечинним, якщо він є нормативно-правовим актом, про що зазначити у резолютивній частині постанови. Визнаючи протиправним рішення суб`єкта владних повноважень чи його окремі положення, суд повинен зазначити дату, номер рішення, найменування органу, котрий видав рішення або його окремі пункт, абзац, частину, які визнано протиправними. Задовольняючи позовні вимоги про поновлення на публічній службі, суд повинен визнати протиправним рішення суб`єкта владних повноважень повністю або частково та скасувати акт індивідуальної дії повністю або ту його частину, яка стосується позивача, з моменту прийняття акта та обов`язково вказати дату, з якої особу поновлено на посаді.

Статтею 11 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. У разі невідповідності правового акта правовому акту вищої юридичної сили суд застосовує норми правового акта вищої юридичної сили.

З огляду на викладене та враховуючи закріплену в положеннях статті 1291 Конституції України обов`язковість остаточного судового рішення суд не вбачає за можливе застосування до спірних правовідносин Переліку документів в редакції згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 року № 662 у визнаній нечинною постановою Київського апеляційного господарського суду від 22.02.2017 року в справі № 826/20084/14 частині, адже оскаржувані виконавчі написи були вчинені після набрання законної сили вказаним судовим рішенням.

Отже, зважаючи на відсутність у матеріалах справи будь-яких доказів нотаріального посвідчення договору позики від 25.06.2019 року № 164/73, суд дійшов висновку про те, що такий правочин не може відноситися до документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, в розумінні положень статей 87, 88 Закону України "Про нотаріат".

Більше того, суд звертає увагу на наступне.

Частиною 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами 1, 2, 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

З огляду на викладені положення та такі принципи здійснення господарського судочинства як забезпечення змагальності та диспозитивності суду вбачається, що доведення існування або відсутність тих чи інших обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги / заперечення на позов, покладається саме на учасників судового процесу та здійснюється ними шляхом реалізації своїх процесуальних прав і обов`язків, зокрема, в частині заперечень щодо заявлених позивачем вимог - шляхом подання відзиву на позов.

Частиною 1 статті 165 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову.

Згідно з пунктом 5 частини 3 статті 165 Господарського процесуального кодексу України відзив повинен містити заперечення (за наявності) щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими відповідач не погоджується, із посиланням на відповідні докази та норми права.

Якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті, крім випадків, якщо незгода з такою обставиною вбачається з наданих разом із відзивом доказів, що обґрунтовують його заперечення по суті позовних вимог, або відповідач доведе, що не заперечив проти будь-якої із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з підстав, що не залежали від нього (частина 4 статті 165 Господарського процесуального кодексу України).

З огляду на наведені норми господарського процесуального закону та відсутність бажання відповідача реалізувати свої процесуальні права, що полягає у пасивній поведінці учасника справи (неподанні відзиву на позов, не забезпеченні прибуття повноважних представників до судового засідання, ненадання документів на спростування позовних вимог Адвокатського об`єднання "Всеукраїнська адвокатська допомога"), суд констатує про відсутність в матеріалах справи належних та допустимих доказів того, що мало місце дійсне виникнення між сторонами правовідносин позики, у той час, як поданими позивачем поясненнями та документами належними чином підтверджуються його доводи відносно того, що позивачем такого правочину не вчинялося.

Отже, викладені у своїй сукупності обставини дають правові підстави для висновку про те, що правочин позики, оформлений договором позики від 25.06.2019 року № 164/73, є неукладеним, а відтак в силу приписів статей 173-175 Господарського кодексу України, статей 11, 13, 14, 509 Цивільного кодексу України не міг породжувати будь-яких правових наслідків, у тому числі виникнення на підставі нього відповідних зобов`язань та прав вимоги їх виконання.

Більше того, зі змісту наявних у матеріалах справи письмових пояснень Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бригіди Володимира Олександровича від 02.11.2021 року, а також листа третьої особи від 23.10.2021 року, вбачається, що виконавчі написи від 30.07.2020 року № 402 та від 30.07.2020 року № 403, чи інші виконавчі написи, боржником за якими є Адвокатське об`єднання "Всеукраїнська адвокатська допомога" (), ним не вчинялися, такі виконавчі написи викладені на спеціальному бланку нотаріальних документів іншого нотаріуса, та є підробленими, а зміст означених виконавчих написів та договору позики від 25.06.2019 року № 164/73 третій особі не відомий.

За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що вчинені від імені Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бригіди Володимира Олександровича виконавчі написи від 30.07.2020 року № 402 та від 30.07.2020 року № 403 фактично стосувалися неіснуючого зобов`язання, тобто, щодо заборгованості, якої не існувало, що є прямим порушенням положень статей 87, 88 Закону України "Про нотаріат".

Відповідно до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування наведених вище висновків.

Враховуючи вищезазначені обставини, а також зважаючи на законність та обґрунтованість пред`явлених позивачем вимог, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову Адвокатського об`єднання "Всеукраїнська адвокатська допомога".

Відповідно до приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 13, 73, 74, 76-80, 86, 129, 232, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений 30.07.2020 року Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою Володимиром Олександровичем (свідоцтво про право на заняття нотаріальною діяльністю № 8404, місцезнаходження: Україна, 02068, місто Київ, проспект Петра Григоренка, 15, приміщення 3) та зареєстрований в реєстрі за № 402, про стягнення з Адвокатського об`єднання "Всеукраїнська адвокатська допомога" (03067, місто Київ, вулиця Гарматна, будинок 31-А, квартира 116; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "БЕВЕРС СКМ" (02000, місто Київ, вулиця Миколи Краснова, будинок 17; ) заборгованості за договором позики від 25.06.2019 року № 164/73 у розмірі 7 575 000,00 грн.

3. Визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений 30.07.2020 року Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою Володимиром Олександровичем (свідоцтво про право на заняття нотаріальною діяльністю № 8404, місцезнаходження: Україна, 02068, місто Київ, проспект Петра Григоренка, 15, приміщення 3) та зареєстрований в реєстрі за № 403, про стягнення з Адвокатського об`єднання "Всеукраїнська адвокатська допомога" (03067, місто Київ, вулиця Гарматна, будинок 31-А, квартира 116; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "БЕВЕРС СКМ" (02000, місто Київ, вулиця Миколи Краснова, будинок 17; ) заборгованості за договором позики від 25.06.2019 року № 164/73 у розмірі 7 575 000,00 грн.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "БЕВЕРС СКМ" (02000, місто Київ, вулиця Миколи Краснова, будинок 17; ) на користь Адвокатського об`єднання "Всеукраїнська адвокатська допомога" (03067, місто Київ, вулиця Гарматна, будинок 31-А, квартира 116; ) 4 540 (чотири тисячі п`ятсот сорок) грн. 00 коп. витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви, а також 1 135 (одну тисячу сто тридцять п`ять) грн. 00 коп. витрат по сплаті судового збору за подання заяви про забезпечення позову.

5. Видати наказ після набрання рішенням суду законної сили.

6. Відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

7. Згідно з частиною 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено та підписано 02.02.2022 року.

Суддя В.С. Ломака