Справа № 909/64/22
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

02.02.2022 м. Івано-Франківськ
Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді Ткаченко І. В., розглянувши матеріали за заявою ОСОБА_1 про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність ОСОБА_1 ,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до Господарського суду Івано-Франківської області із заявою про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність ОСОБА_1 .

Згідно з ст. 1 Кодексу України з процедур банкрутства (далі - Кодексу) визначено, що неплатоспроможність - це неспроможність боржника виконати після настання встановленого строку грошові зобов`язання перед кредиторами не інакше, як через застосування процедур, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 115 Кодексу, провадження у справі про неплатоспроможність боржника - фізичної особи або фізичної особи-підприємця може бути відкрито лише за заявою боржника.

Боржник має право звернутися до господарського суду із заявою про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність у разі, якщо: 1) розмір прострочених зобов`язань боржника перед кредитором (кредиторами) становить не менше 30 розмірів мінімальної заробітної плати; 2) боржник припинив погашення кредитів чи здійснення інших планових платежів у розмірі більше 50 відсотків місячних платежів за кожним з кредитних та інших зобов`язань упродовж двох місяців; 3) ухвалено постанову у виконавчому провадженні про відсутність у фізичної особи майна, на яке може бути звернено стягнення; 4) існують інші обставини, які підтверджують, що найближчим часом боржник не зможе виконати грошові зобов`язання чи здійснювати звичайні поточні платежі (загроза неплатоспроможності).

До складу грошових вимог, у тому числі щодо сплати податків, зборів (обов`язкових платежів), не включаються неустойка (штраф, пеня) та інші фінансові санкції.

Зміст та форма заяви про відкриття провадження у справі про банкрутство повинні відповідати приписам Кодексу України з процедур банкрутства.

За змістом частин 1, 3 ст. 116 Кодексу, заява про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність подається боржником за наявності підстав, передбачених цим Кодексом.

До заяви про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність додаються, зокрема: конкретизований список кредиторів і боржників із зазначенням загальної суми грошових вимог кредиторів (боржників), а також щодо кожного кредитора (боржника) - його імені або найменування, його місцезнаходження або місця проживання, ідентифікаційного коду юридичної особи або реєстраційного номера облікової картки платника податків та номера паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та офіційно повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті), суми грошових вимог (загальної суми заборгованості, заборгованості за основним зобов`язанням та суми неустойки (штрафу, пені) окремо), підстав виникнення зобов`язань, а також строку їх виконання згідно із законом або договором.

Так, ОСОБА_1 в обґрунтування наявності підстав для відкриття провадження у справі про неплатоспроможність вказує на те, що у неї наявні невиконані зобов`язання:

- перед АТ "КБ Приват Банк" на суму 6 838 грн 19 коп. за договором № 9666 від 22 грудня 2010 р.;

- перед АТ "ПУМБ" на суму 6 674 грн 68 коп. за договором № 501 від 06 грудня 2019 р.;

- перед ТОВ "СЛОН КРЕДИТ" на суму 0 грн за договором № 245456 від 19 лютого 2020 р.;

- перед АТ "БАНК ФОРВАРД" на суму 23 652 грн 62 коп. за договором № 22210924 від 27 травня 2021 р.;

- перед АТ "Ідея Банк" на суму 75 000 грн за договором від 27 листопада 2018 р.;

- перед ТОВ "Фінансова компанія "Центр Фінансових рішень" на суму 30 000 грн за договором від 14 грудня 2018 р.

Таким чином, загальна сума заборгованості, яку визначив боржник, становить 142 165 грн 49 коп.

Однак, в підтвердження зазначеного заявник згаданих у конкретизованому списку кредиторів договорів не подала, а натомість, подала розписки та роздруківку Українського бюро кредитних історій щодо боржника ОСОБА_1 станом на 24 грудня 2021 р.

Проте, роздруківка та розписки не можуть бути належними, допустимими та достатніми доказами, що підтверджують обставини про суми грошових вимог кредиторів (заборгованості за основним зобов`язанням та суми неустойки (штрафу, пені) окремо), підстави виникнення зобов`язань, а також строку їх виконання згідно із договором.

Згідно з вимогами ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

ОСОБА_1 зазначила, що у неї відсутні кредитні договори та договори позики, які б підтвердили наявність вищезгаданої заборгованості.

При цьому заявник подала суду клопотання про витребування доказів, в якому просить витребувати у АТ "КБ Приват Банк", АТ "ПУМБ", ТОВ "СЛОН КРЕДИТ", АТ "БАНК ФОРВАРД", АТ "Ідея Банк", ТОВ "Фінансова компанія "Центр Фінансових рішень" укладені кредитні договори, відомості щодо тіла кредиту, суми грошових вимог (загальної суми заборгованості, заборгованості за основним зобов`язанням та суми неустойки (штрафу, пені) окремо).

За змістом ч. 1 ст. 81 ГПК України, учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в ч. 2 та 3 ст. 80 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 81 ГПК України у клопотанні про витребування судом доказів повинно бути зазначено: який доказ витребовується (крім клопотання про витребування судом групи однотипних документів як доказів); обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; заходи, яких особа, яка подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу.

Разом з тим, клопотання ОСОБА_1 згаданим вимогам не відповідає, оскільки матеріали справи не містять ні доказів того, що заявник самостійно в повному обсязі вчиняла дії щодо звернення до банків, інших фінансових установ про надання зазначених у клопотанні доказів, ні відповідей контрагентів про відмову у їх наданні.

Враховуючи наведене, у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про витребування доказів слід відмовити.

Таким чином, згідно з даними долучених до заяви про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність документів, не можливо встановити, який розмір прострочених зобов`язань боржника перед кредиторами і чи боржник припинив погашення кредитів та інших планових платежів за кожним з кредитних та інших зобов`язань упродовж двох місяців до звернення до суду з врахуванням вимог ч. 3 ст. 115 Кодексу (не включаючи неустойку (штраф, пеня) та інші фінансові санкції).

Також заявник (боржник) не подала суду належних доказів в підтвердження того, що у виконавчому провадженні ухвалено постанову про відсутність у фізичної особи майна, на яке може бути звернено стягнення та існують інші обставини, які підтверджують, що найближчим часом боржник не зможе виконати грошові зобов`язання чи здійснювати звичайні поточні платежі (загроза неплатоспроможності).

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до п. 12 ч. 3 ст. 116 Кодексу України з процедур банкрутства, до заяви про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність додаються докази авансування боржником на депозитний рахунок суду винагороди керуючому реструктуризацією за три місяці виконання повноважень.

Однак, всупереч цим вимогам Кодексу, заявник таких доказів не подала, натомість, у своїй заяві ОСОБА_1 , із посиланням на постанову Верховного Суду від 19 листопада 2020 у справі № 910/726/20 зазначила, що 03 листопада 2021 р., вона з арбітражним керуючим Білявським Віталієм Віталійовича уклала договір про безоплатне надання послуг арбітражним керуючим у справі щодо неплатоспроможності.

Проаналізувавши вказане, суд вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 Кодексу України з процедур банкрутства, арбітражний керуючий виконує повноваження за грошову винагороду.

Згідно із ст. 43 Конституції України, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Таким чином, грошова винагорода арбітражного керуючого є заробітною платою за виконання ним своїх повноважень, а безоплатна праця забороняється Конституцією України та прирівнюється до рабства, в контексті ст. 4 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та інших міжнародних актів.

Частиною 2 ст. 30 Кодексу України з процедур банкрутства встановлено, що розмір основної грошової винагороди арбітражного керуючого за виконання ним повноважень керуючого реструктуризацією становить п`ять розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб за кожен місяць виконання арбітражним керуючим повноважень. Сплата основної винагороди арбітражного керуючого за виконання ним повноважень керуючого реструктуризацією здійснюється за рахунок коштів, авансованих заявником (кредитором або боржником) на депозитний рахунок господарського суду, який розглядає справу, до моменту подання заяви про відновлення відкриття провадження у справі.

Отже, законодавцем не передбачено жодних альтернативних можливостей авансування на депозитний рахунок суду оплати послуг керуючого реструктуризацією за три місяці виконання ним повноважень, що є гарантією з боку держави оплати праці цією особою на час формування реєстру вимог кредиторів у справі про банкрутство та відповідає гарантіям на оплату праці відповідно до частин 2, 6 ст. 43 Конституції України.

Верховний Суд у згаданій боржником постанові вказує на право, а не обов`язок, місцевого господарського суду розгляду питання щодо альтернативного врегулювання питання винагороди арбітражного керуючого за виконання повноважень у справі про неплатоспроможність, зокрема, на умовах відстрочення.

Водночас, альтернативне врегулювання боржником - фізичною особою та арбітражним керуючим питання щодо винагороди останнього за виконання роботи не може ґрунтуватись на безоплатному виконанню роботи, оскільки така умова суперечитиме положенням статті 43 Конституції України.

Укладений між арбітражним керуючим Білявським В. В. (сторона-1) та ОСОБА_1 (сторона-2) договір про безоплатне надання послуг арбітражним керуючим у справі щодо неплатоспроможності визначає порядок безоплатного надання послуг та відшкодування поштових витрат керуючого реструктуризацією, покладених на нього відповідно до Кодексу та Заяви на участь у справі про банкрутство фізичної особи боржника.

Так, в п. 1.2 Договору сторони визначили, що сторона-1 зобов`язується надавати послуги і виконувати повноваження керуючого реструктуризацією, визначені Кодексом безоплатно, а сторона-2 відшкодовувати поштові витрати, пов`язані із введенням судової процедури у справі про банкрутство фізичної особи.

Згідно з п. 3.1. Договору, сторона-2 не вносить оплату ані рівними частинами щомісячно, на депозитний рахунок суду, в якому відкрито провадження у справі про неплатоспроможність, ані одноразово, оскільки є домовленість про безоплатне надання послуг.

За змістом ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частиною 2 статті 30 Кодексу України з процедур банкрутства передбачено, що сплата основної винагороди арбітражного керуючого за виконання ним повноважень розпорядника майна, ліквідатора, керуючого санацією, керуючого реструктуризацією, керуючого реалізацією здійснюється за рахунок коштів, авансованих заявником (кредитором або боржником) на депозитний рахунок господарського суду, який розглядає справу, до моменту подання заяви про відкриття провадження у справі.

Отже, укладений між боржником та арбітражним керуючим договір суперечить імперативній нормі ч. 2 ст. 30 Кодексу України з процедур банкрутства, що свідчить про порушення сторонами договору положень ст. 203 ЦК України.

Відтак, поданий заявником договір про безоплатне надання послуг арбітражним керуючим у справі щодо неплатоспроможності не може бути прийнятий господарським судом в якості доказу альтернативного врегулювання питання винагороди арбітражного керуючого у справі про неплатоспроможність ОСОБА_1 .

Таким чином, зазначені вище обставини свідчать про відсутність, на дату подання до суду заяви, підстав для звернення із заявою про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 37 Кодексу України з процедур банкрутства, господарський суд не пізніше п`яти днів з дня надходження заяви про відкриття провадження у справі відмовляє у прийнятті заяви про відкриття провадження у справі про банкрутство, якщо, зокрема, провадження у справі про банкрутство боржника не допускається згідно з цим Кодексом.

Про відмову у прийнятті заяви господарський суд постановляє ухвалу, яка надсилається заявнику разом із заявою та доданими до неї документами.

Враховуючи, що заяву про неплатоспроможність разом з додатками сформовано в системі "Електронний суд" та надано їх суду лише в електронному вигляді, відповідно паперовий варіант вказаної заяви з додатками заявнику (боржнику) не повертаються.

Керуючись статтями 2, 37, 115, 116 Кодексу України з процедур банкрутства, статтями 234, 235 ГПК України та, суд

у х в а л и в:

у прийнятті заяви ОСОБА_1 про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена у визначені статтями 256, 257 ГПК України строк та порядку.

Суддя І. В. Ткаченко