ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2022 року Черкаси справа №925/1261/21

Господарський суд Черкаської області у складі судді Кучеренко О.І.,

без виклику учасників справи, розглянув справу за позовом

Приватного підприємства «Торговий Дім ПОЛЯКОВ»

до ОСОБА_1

про стягнення 59577,77 грн,

Приватне підприємство «Торговий Дім ПОЛЯКОВ» звернулось у Господарський суд Черкаської області з позовом до ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) про стягнення заборгованості за договором поставки №0106/19у від 30.04.2019 у розмірі 59577,77 грн з яких: 7865,30 грн тридцять відсотків річних, 3851,42 грн штрафу, 47 861,05 грн 0,5% від суми боргу за користування чужими коштами та відшкодування судових витрат у вигляді сплаченого судового збору у сумі 2497,00 грн (2270,00 грн за подачу позовної заяви + 227,00 грн за подачу заяви про видачу судового наказу). Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на виконання умов укладеного договору поставки позивач виконав узяті на себе зобов`язання та поставив відповідачу товару на загальну суму 12838,08, проте відповідачка належним чином не виконала узяті на себе зобов`язання та за поставлений товар не розрахувалася, внаслідок чого у неї виникла заборгованість перед позивачем, яку останній просить суд стягнути у судовому порядку разом із 30% штрафу, 30% річними та 0,5% від суми боргу за користування чужими коштами.

Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 27.09.2021 відкрито провадження у справі, справу ухвалено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи. Встановлено відповідачці строк для подання суду відзиву на позов та усіх доказів, якими обґрунтовує свої заперечення протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, а також встановив строк для подання заперечень на відповідь на відзив (у разі їх наявності) не пізніше 09.11.2021, позивачу встановлено строк на подачу відповіді на відзив відповідача на позов не пізніше 28.10.2021.

11.11.2021 від відповідачки до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому вона заперечила проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, у зв`язку з їх безпідставністю та необґрунтованістю. Відзив мотивований тим, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано. На переконання відповідачки строк за який позивач може стягнути 30% річних обмежується шестимісячним строком, а тому 7865,30 грн не підлягають стягненню з відповідачки. Копії позовної заяви відповідачка не отримувала, тому не може перевірити розрахунок позивача щодо стягнення штрафу у розмірі 30% від простроченої суми заборгованості. Проценти за користування чужими грошовими коштами, які за умовами пункту 5.6 укладеного між сторонами у справі договору поставки нараховуються за кожен день прострочення виконання зобов`язання, за своєю правовою природою, ураховуючи спосіб їх обчислення за кожен день прострочення, підпадають під визначення пені. Водночас, відповідачка зазначає, що відповідальність у вигляді пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу до дня фактичного розрахунку визначена сторонами іншим пунктом договору, за яким позивач пеню стягнути з відповідача суд не просить. З урахуванням наведеного сторони фактично домовилися про подвійне нарахування пені під різною назвою, яка згідно з чинним законодавством розраховується від суми боргу за кожний день прострочення і в будь-якому випадку обмежується подвійною обліковою ставкою НБУ. Оскільки позивач вимогу про стягнення пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу до дня фактичного розрахунку, що передбачено договором, не заявляв, а вимога про стягнення 0,5% за користування чужими грошовими коштами є пенею за своєю правовою природою і являється подвійним нарахуванням пені, тому у задоволені позовних вимог у цій частині також слід відмовити.

Відзив прийнятий судом до розгляду.

Розглянувши матеріали справи та дослідивши докази, суд

ВСТАНОВИВ:

30.04.2019 між Приватним підприємством «Торговий дім ПОЛЯКОВ» (постачальник) та ОСОБА_1 (покупець) було укладено договір поставки №0106/19у (далі - договір). За умовами цього договору постачальник зобов`язується передати у власність покупця продукти харчування та інші товари, надалі по тексту «товар», а покупець зобов`язується прийняти і оплатити його на умовах даного договору відповідно до виписаних накладних (пункт 1.1 договору).

Сума товару, що передається покупцю, ціна одиниці, асортимент, кількість товару, дата відвантаження визначені у накладній, яка є невід`ємною частиною даного договору. Доставка товару здійснюється за рахунок постачальника у зазначені у заявці терміни (пункт 1.2 договору).

При прийомі товару оформлюється накладна, що підписується представниками сторін. Видаткова накладна засвідчує факт поставки товару, його якість та кількість. Сторони у цьому договорі погодили, що особа, яка підписала видаткову накладну являється уповноваженою особо на підписання накладних з відповідними повноваженнями які передбачені діючим законодавством, з урахуванням асортименту, кількості, якості та ціни продукції, що поставляється (пункт 3.5 договору).

Ціна на товар є вільною та встановлюється постачальником. Ціна товару визначається у національній валюті України - гривні, покупець здійснює розрахунки за отриману кожну поставку товару окремо, шляхом перерахування 100% вартості отриманого товару на поточний рахунок постачальника протягом 14 календарних днів з моменту отримання товару, або шляхом внесення 100% вартості отриманого товару готівкою в касу постачальника протягом 14 календарних днів з моменту отримання товару, товар вважається оплаченим покупцем при надходженні коштів на поточний рахунок або у касу постачальника (пункти 4.1, 4.2 та 4.4 договору).

За невиконання або неналежне виконання даного договору, сторони несуть відповідальність згідно чинного законодавства України та даного договору (пункт 5.1 договору).

При порушенні покупцем пункту 4.2 даного договору, покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожний день прострочки платежу до дня фактичного розрахунку відповідно до Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 22.11.1996, крім цього, збитки від інфляції та 30% річних від суми боргу за весь час прострочення (пункт 5.2 договору).

При порушенні покупцем умов пункту 4.2 договору на строк 10 днів на покупця покладається відповідальність у вигляді штрафу у розмірі 30% від простроченої суми заборгованості (пункт 5.3 договору).

При порушенні покупцем пункту 4.2 договору даного договору, на покупця покладається відповідальність за користування грошовими коштами постачальника у вигляді 0,5 % від суми боргу за кожний календарний день до дня фактичного розрахунку (пункт 5.6 договору).

Крім цього сторони до договору погодили, що у разі порушення строків оплати, передбачених пунктом 4.2 договору штрафні санкції покладені на покупця за пунктами 5.2, 5.3, та 5.6 договору являються погодженими і додаткового узгодження не потребують (пункт 5.7 договору).

Даний договір вважається укладеним і набирає чинність з моменту його підписання сторонами і діє до 30.04.2020, а у частині зобов`язань до повного їх виконання. У разі, якщо жодна із сторін не пізніше ніж за 15 календарних днів до закінчення його дії не повідомила письмово іншу сторону про розірвання договору, він вважається щорічно пролонгованим на той же строк та на тих же умовах (пункт 6.1 договору).

На виконання умов договору у період з 31.07.2019 до 14.08.2019 позивач поставив відповідачці товар на загальну суму 12838,08 грн, що підтверджується видатковими накладними: № від 31.07.2019, № від 31.07.2019, № від 07.08.2019, № від 07.08.2019, № від 07.08.2019, № від 14.08.2019, № від 14.08.2019, №4 від 14.08.2019, №АУФ-009512 від 14.08.2019, які підписані уповноваженими представниками сторін за договором та скріплені відповідною печаткою постачальника.

За поставлений товар у період з 31.07.2019 до 14.08.2019 відповідачка не розрахувалася, внаслідок чого у останньої виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 13169,95 грн.

21.07.2020, у зв`язку з невиконанням відповідачкою своїх зобов`язань за договором поставки та несплатою відповідачкою заборгованості за поставлений товар, позивач звернувся до Господарського суду Черкаської області із заявою про видачу судового наказу про стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 13169,95 грн заборгованості за поставлений товар.

27.07.2020 Господарський суд Черкаської області видав судовий наказ №925/87/20, яким стягнув з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 13169,95 грн заборгованості за договором поставки №0106/19у від 30.04.2019 та 210,20 грн судового збору.

За доводами позивача, станом на час звернення з цим позовом до суду відповідачка частково розрахувалась за поставлений товар у сумі 331,87 грн, заборгованість відповідачки становить 12838,08 грн, оскільки сума основної заборгованості присуджена до стягнення згідно з судовим наказом, позивач просить суд стягнути з відповідачки у примусовому порядку 30% штрафу, 30% річних та 0,5% від суми боргу за користування чужими коштами.

Правовідносини, які виникли між сторонами у справі за своєю правовою природою є відносинами з поставки товарів, на підставі укладеного між сторонами договору. Зазначені правовідносини урегульовані нормами Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Кількість товару, що продається, встановлюється у договорі купівлі-продажу у відповідних одиницях виміру або грошовому вираженні. Умова щодо кількості товару може бути погоджена шляхом встановлення у договорі купівлі-продажу порядку визначення цієї кількості. Якщо за договором купівлі-продажу переданню підлягає товар у певному співвідношенні за видами, моделями, розмірами, кольорами або іншими ознаками (асортимент), продавець зобов`язаний передати покупцеві товар в асортименті, погодженому сторонами. Покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу (статті 669, 671, 691 Цивільного кодексу України).

Частиною першою статті 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що на виконання укладеного між сторонами умов договору поставки, позивач поставив, а відповідачка прийняла товар вартістю 13169,95 грн, за який остання не розрахувалась. Відсутність претензій відповідачки щодо неналежної поставки товару, недопоставки, неякісного товару чи іншого невиконання умов спірного договору є доказом належного виконання постачальником своїх зобов`язань за договором.

За умовами договору, покупець здійснює розрахунки за отриману кожну поставку товару окремо, шляхом перерахування 100% вартості отриманого товару на поточний рахунок постачальника протягом 14 календарних днів з моменту отримання товару, або шляхом внесення 100% вартості отриманого товару готівкою в касу постачальника протягом 14 календарних днів з моменту отримання товару. Отже, у силу наведених правових норм після отримання товару від постачальника, у відповідачки виник обов`язок з оплати його вартості.

Водночас, відповідачка за поставлений товар у визначений договором строк не розрахувалась, порушуючи вимоги договору, її заборгованість перед позивачем становить 12838,08 грн (13169,95 - 331,87). Вказаний розмір заборгованості не заперечений відповідачкою у відзиві на позов та був присуджений до стягнення згідно із судовим наказом №925/87/20 Господарського суду Черкаської області від 27.07.2020.

Відповідно до статті 193 Господарського Кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання (стаття 216 Господарського Кодексу України).

Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції (статті 217, 218 Господарського Кодексу України).

Стаття 230 Господарського Кодексу України штрафними санкціями у розумінні цього Кодексу визначає господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. А частина 4 статті 231 Господарського Кодексу України встановлює, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Як зазначено вище, у порушення умов укладеного між сторонами договору, відповідачка своєчасно не розрахувалася за поставлений товар, що свідчить про неналежне виконання господарського зобов`язання останньою.

Відповідно до частини 6 статті 231 Господарського Кодексу України, штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Пунктом 5.3 договору передбачено, що при порушенні покупцем умов пункту 4.2 договору на строк 10 днів на покупця покладається відповідальність у вигляді штрафу у розмірі 30% від простроченої суми заборгованості.

За порушення покупцем строку оплати отриманого товару понад 10 днів, позивач нарахував відповідачці штраф у розмірі 30% від простроченої суми заборгованості, що становить 3851,42 грн (12838,08 х 30%). Розмір штрафу за порушення строку оплати отриманого товару визначений умовами укладеного між сторонами договору, тому позовні вимоги позивача у цій частині підлягають до задоволення у повному обсязі.

Відповідальність за несвоєчасну оплату товару передбачена договором у вигляді нарахування пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу до дня фактичного розрахунку відповідно до Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 22.11.1996, крім цього, умовами договору передбачено сплата покупцем збитків від інфляції та 30% річних від суми боргу за весь час прострочення (пункт 5.2 договору).

Згідно з частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування коштами, належними до сплати кредиторові. Сторони договору можуть зменшити або збільшити передбачений законом розмір процентів річних (постанова Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань»).

Відтак, сторони узгодили між собою інший розмір річних, сплата яких передбачена частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, а саме збільшили передбачений законом розмір процентів річних до 30%.

На підставі наведених положень статті 625 Кодексу та умов договору позивач нарахував відповідачці 30% річних з урахуванням кожної поставки товару та строку їх оплати у розмірі 7865,30 грн.

Судом перевірений розрахунок позивача з врахуванням наведених вище положень законодавства та умов договору, вихідних даних та строку їх нарахування та встановлено, що розмір нарахованих позивачем 30% річних за період прострочення оплати, не перевищує дійсного розміру річних, тому суд задовольняє вимогу позивача про стягнення 30% річних у сумі 7865,30 грн.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідачки 0,5% від суми боргу за кожний календарний день до дня фактичного розрахунки за користування грошовими коштами постачальника, суд зазначає наступне.

Відповідачка у відзиві на позовну заяву посилалась правову позицію, яка викладена у постанові Верховного суду об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05.06.2020 у справі №922/3578/18, яка полягає у тому, що законодавцем не обмежено право сторін визначити у договорі розмір процентів за неправомірне користування чужими грошовими коштами. Однак, диспозитивний характер цих норм у цілому обмежується положенням частини другої статті 625 Цивільного Кодексу України, яка зазначає про стягнення трьох процентів річних, що має наслідком визначення таких процентів саме у річних, а не будь-яким іншим способом обчислення процентів за умовами договору. Тобто, законодавцем передбачено, що договором може бути встановлено інший розмір процентів річних, а не інший спосіб їх обчислення (зокрема, в розмірі певного проценту за кожний день прострочення). Проценти за користування чужими коштами, які відповідно до договору нараховуються за кожен день прострочення виконання зобов`язання, за своєю природою підпадають під визначення пені, передбаченої статтею 549 Цивільного Кодексу України».

За доводами відповідачки, проценти за користування чужими грошовими коштами, сплата яких передбачена умовами договору за своєю природою є пенею, яка у відповідності до статей 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» повинна бути обмежена подвійною обліковою ставкою та нараховуватися за 6 місяців після виникнення права на нарахування пені, якщо сторони не домовилися про інше (частина 6 статті 232 Господарського кодексу України). Однак, відповідальність у вигляді пені визначена іншим пунктом договору, за яким позивач пеню стягнути з відповідачки суд не просить. Тобто, сторони у договорі фактично домовились про подвійне нарахування пені під різною назвою.

Суд не погоджується з доводами відповідачки стосовно того, що вимога про стягнення 0,5% за користування чужими грошовими коштами є пенею за своєю правовою природою і являється подвійним нарахуванням пені, виходячи з наступного.

Правову позицію, яка була викладена у наведеній відповідачкою Постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду Верховного Суду від 05.06.2020 у справі № 922/3578/18 визнано неактуальною, внаслідок відступлення, відповідно до мотивувальної частини Постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду Верховного Суду від 03.12.2021 у справі №910/14180/18.

Так, Верховним Судом було зазначено, що за своєю правовою природою проценти є винагородою (платою) за користування грошовими коштами. Натомість неустойка є видом забезпечення виконання зобов`язання та за своєю правовою природою є штрафною санкцією, яка може застосовуватись до боржника у разі порушення ним зобов`язання.

З огляду на різну правову природу проценти, передбачені частиною третьою статті 693 Цивільного кодексу України, не можуть бути ототожнені з неустойкою та процентами, передбаченими частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України.

Правова природа передбаченої договором плати за користування чужими грошовими коштами не залежить від встановленого сторонами у договорі способу обчислення такої плати.

Передбачене статтею 536, частиною третьою статті 693, частиною першою статті 1048, частиною першою статті 1054 Цивільного кодексу України право сторін на встановлення плати за користування грошовими коштами з урахуванням положень статті 6 та частини першої статті 627 Цивільного кодексу України слід розуміти як право сторін на визначення саме розміру процентів і порядку їх сплати, а не обрання ними іншого способу оплати.

Виходячи із свободи визначення умов договору відповідно до статей 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони мають право викласти умови договору, зокрема і щодо способу обчислення процентів за користування грошовими коштами (за один день чи за календарний рік), на власний розсуд у спосіб, який є найбільш зрозумілим та прийнятним саме для них.

Положення, закріплені у статті 536, частині третій статті 693 Цивільного кодексу України, є диспозитивними, а тому не можуть обмежувати сторін у визначенні способу проведення розрахунку процентів залежно від їх волевиявлення (за один день чи за календарний рік), оскільки будь-який з таких способів розрахунку, враховуючи сталу та загальновідому кількість днів у календарному році, дозволяє визначити шляхом простої арифметичної дії розмір процентів за один рік (чи навпаки за один день), за наявності такої потреби при тлумаченні змісту правочину.

Як зазначалось вище, у пункті 5.6 договору сторони домовились, що при порушенні покупцем пункту 4.2 даного договору, на покупця покладається відповідальність за користування грошовими коштами у вигляді неустойки 0,5% від суми боргу за кожний календарний день до дня фактичного розрахунку.

Судом перевірений розрахунок позивача за допомогою калькулятора програми «Ліга-Закон» з урахуванням умов договору, вихідних даних та строку їх нарахування та встановлено, що розмір нарахованих коштів за користування грошовими коштами не перевищує дійсного розміру неустойки, відтак вимога про їх стягнення підлягає до задоволення саме у розмірі 47861,05 грн.

Позивачем при зверненні до суду із цим позовом використано належний, у розумінні вимог статті 16 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України, спосіб захисту його порушеного права. З огляду на це, суд вважає, що позовні вимоги Приватного підприємства «Торговий Дім ПОЛЯКОВ» до ОСОБА_1 про стягнення 59577,77 грн підлягають до задоволення.

Щодо стягнення з відповідачки судового збору у розмірі 227,00 грн, які були сплачені позивачем за подання заяви про видачу судового наказу у справі №925/239/21, то суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до частини 2 статті 151 Господарського процесуального кодексу України, у разі відмови у видачі судового наказу або в разі скасування судового наказу внесена сума судового збору стягувачу не повертається. У разі пред`явлення стягувачем позову до боржника у порядку позовного провадження сума судового збору, сплаченого за подання заяви про видачу судового наказу, зараховується до суми судового збору, встановленої за подання позовної заяви.

Водночас, відповідно до підпункту 1 пункту 2 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру судовий збір справляється у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який встановлений законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду. Розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 2021 рік встановлено Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» №1082 від 15.12.2020 і становив 2270,00 грн.

З огляду на суму позовних вимог та наведених положень Закону, при поданні позовної заяви позивач мав сплатити 2270,00 грн судового збору.

Як свідчить надана позивачем квитанція №58243269 від 17.09.2021, за подання до господарського суду позовної заяви, позивачем було сплачено 2270,00 грн судового збору.

Відповідно до положень частини 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги позивача задоволені повністю, сплачена ним сума судового збору підлягає відшкодуванню позивачу за рахунок відповідачки у сумі 2270,00 грн. Разом з тим, у суду відсутні підстави для стягнення з відповідачки судового збору у розмірі 227,00 грн, які були сплачені позивачем за подання заяви про видачу судового наказу у справі №925/239/21.

Керуючись статтями 129, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Приватного підприємства «Торговий Дім ПОЛЯКОВ» 7865,30 грн 30% річних, 3851,42 грн штрафу, 47861,05 грн 0,5% від суми боргу за користування чужими коштами та 2270,00 грн судового збору.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги на рішення, рішення набирає законної сили після прийняття судом апеляційної інстанції судового рішення. Рішення може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення до Північного апеляційного господарського суду.

Суддя О.І.Кучеренко