ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" січня 2022 р. Справа№ 911/378/17 (911/1231/21)

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Сотнікова С.В.

суддів: Доманської М.Л.

Отрюха Б.В.

за участю секретаря судового засідання Макухи О.А.,

представника позивача адвоката Єгорова В.С.,

розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

на рішення Господарського суду Київської області

від 03.11.2021 (повний текст складено 22.11.2021, суддя Лопатін А.В.)

у справі № 911/378/17(911/1231/21)

за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до Комунального підприємства "Управління житлово-комунального господарства",

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - розпорядник майна Комунального підприємства "Управління житлово-комунального господарства" арбітражний керуючий Боровик Руслан Леонідович,

про стягнення 6186983,18 грн,

в межах справи № 911/378/17

за заявою Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

до Комунального підприємства "Управління житлово-комунального господарства" (ідентифікаційний код 31476318)

про банкрутство,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Київської області від 03.11.2021 позов задоволено частково; стягнуто з Комунального підприємства "Управління житлово-комунального господарства" на користь Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 5509715,96 грн, основного боргу, 6471,71 грн пені, 167830,14 грн 3% річних, 384369,70 грн інфляційних втрат та 91899,50 грн судового збору; в іншій частині в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, позивач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 03.11.2021 в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені в розмірі 118595,67 грн, ухвалити в цій частині нове рішення про стягнення пені в розмірі 118595,67 грн, стягнути з відповідача суму сплаченого судового збору.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у позові прийнято з неправильним застосуванням норм матеріального права, а саме п. 1 та 15 розділу ІІ "Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про Держвний бюджет України на 2020 рік", ст.ст. 224, 233, 226 Господарського кодексу України, ст.ст. 549-552, 599 Цивільного кодексу України, та порушення норм процесуального права, а саме ст.ст. 76, 77, 78, 79 Господарського процесуального кодексу України.

За твердженням позивача, висновки суду першої інстанції про зворотну дію закону в часі щодо юридичних осіб є безпідставними і такими, що суперечать рішенню Конституційного Суду України від 09.02.1999 № 1-рп/99, що стало наслідком безпідставного перерахунку судом пені по 11.03.2020.

Окрім того, позивач зазначає, що зменшуючи пеню на 90% суд керувався загальними засадами цивільного законодавства, але не взяв до уваги ступінь виконання зобов`язання відповідачем, який взагалі не приступив до сплати використаного природного газу. В той же час, уклавши договір, відповідач взяв на себе зобов`язання щодо своєчасної оплати поставленого природного газу, а також в разі його порушення - сплатити пеню у визначеному договором розмірі.

При вирішенні питання щодо зменшення пені, суд повинен був об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, причини неналежного виконання зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення та врахувати при цьому інтереси позивача.

Також, суд першої інстанції не дослідив майновий стан сторін, як боржника так і кредитора, а також обставини, що зумовили прострочення виконання зобов`язання.

В той же час, позивач зазначає, що збитковість підприємства не є винятковою обставиною для зменшення розміру неустойки, а відповідач не обмежений у способах виконання своїх зобов`язань, зокрема шляхом перенесення оплати, взаємозаліку, залучення кредитних коштів, зменшення власних витрат тощо.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду 20.12.2021 відкрито апеляційне провадження у справі, розгляд справи призначено на 11.01.2022.

Відповідач подав відзив, в якому просив залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення Господарського суду Київської області від 03.11.2021 залишити без змін.

Заперечуючи доводи скаржника про те, що Закон України № 553-ІХ від 13.04.2020 набрав чинності 18.04.2020 не застосовується до спірних правовідносин починаючи з 12.03.2020, оскільки не має зворотної дії в часі, є юридично неспроможними, оскільки звільнення від нарахування пені та штрафних санкцій виробників теплової енергії саме з 12.03.2020 прямо передбачено в самому Законі, що узгоджується із статтею 58 Конституції України та рішеннями Конституційного Суду України від 05.04.2001 № 3-рп/2001 та від 09.02.1999 № 1-рп/99

Також, відповідач зазначає, що несвоєчасна сплата за поставлений природний газ перед позивачем сталось не з його вини, оскільки підприємство за основним видом своєї діяльності є виробником теплової енергії та надає послуги з опалення та постачання гарячої води для населення, бюджетних та інших організацій міста Славутич, тобто має соціально важливе значення. Єдиним джерелом для сплати за поставлений природний газ є кошти, які сплачуються споживачами за теплову енергію, яку виробляє відповідач, та за фіксованими тарифами. При цьому, платежі за договором постачання природного газу частково здійснювались відповідачем. В той же час, споживачі мають значну кредиторську заборгованість, у зв`язку з чим неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором не є зловживанням з його сторони, а спричинене об`єктивними обставинами. Надання послуг відповідачем відбувається за встановленими тарифами, які не покривають економічно обґрунтовані витрати на їх виробництво, а різниця підлягає компенсації з бюджету, яка не проводиться з 2016 року та становить 100,295 млн грн. Неустойка, яку нараховує та заявляє до стягнення НАК "Нафтогаз", є прямими збитками теплопостачальної компанії і їх компенсація не має відповідних джерел. Суд першої інстанції врахував інтереси обох сторін, з`ясував та дослідив всі обставини, що мають істотне значення та виніс обґрунтоване рішення.

Колегія суддів, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, вважає, що скаргу належить залишити без задоволення з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, заявлено позов Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" як постачальника про стягнення з Комунального підприємства "Управління житлово-комунального господарства" як споживача заборгованості за договором постачання природного газу № 5046/1920-КП-17 від 20.09.2019 в сумі 5509715,96 грн, пені в сумі 125067,38 грн згідно з п. 7.2 договору, 3 % річних в сумі 167830,14 грн, інфляційні в сумі 384369,70 грн, а всього 6186983,18 грн.

За умовами договору № 5046/1920-КП-17 від 20.09.2019, постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ, а споживач зобов`язується оплатити його на умовах цього договору, природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії яка споживається підприємствами, організаціями та іншими суб`єктами господарювання, які не є бюджетними установами/ організаціями.

Оскаржуваним рішенням суд першої інстанції стягнув, крім основної заборгованості, трьох відсотків річних та інфляційних, також пеню в сумі 6471,71 грн, зменшивши її розмір на 90 % на підставі ст. 551 Цивільного кодексу України та ст. 233 Господарського кодексу України, зважаючи на співвідношення інтересів сторін та врахувавши майновий стан відповідача.

Підставою для апеляційного оскарження рішення суду першої інстанції стало питання про наявність або відсутність підстав для зменшення судом пені у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань зі своєчасної оплати поставленого природного газу за умовами укладеного між сторонами договору постачання природного газу № 5046/1920-КП-17 від 20.09.2019.

Так, за умовами п. 5.1 договору № 5046/1920-КП-17 від 20.09.2019 оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100-відсоткової поточної оплати протягом розрахункового періоду. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем постачання газу.

У пункті 7.2. договору № 5046/1920-КП-17 від 20.09.2019 узгоджено, що у разі прострочення споживачем оплати згідно пунктів 5.1., 5.6. цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 17,8% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, розрахованої від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

28.01.2020 сторонами укладено додаткову угоду № 6 до договору постачання природного газу № 5046/1920-КП-17 від 20.09.2019, відповідно до п. 2 якої погоджено викласти п. 7.2. договору в наступній редакції: "У разі прострочення споживачем оплати згідно пунктів 5.1., 5.6. цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 14,2% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, розрахованої від суми простроченого платежу за кожний день прострочення".

З матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами, що протягом дії договору відповідач допускав прострочення з оплати поставленого природного газу, у зв`язку з чим позивач нарахував та заявив до стягнення пеню в сумі 125067,38 грн (за актами: за жовтень 2019 року - з 26.11.2019 по 17.04.2020, за листопад 2019 року - з 27.12.2019 по 17.04.2020, за грудень 2019 року - з 28.01.2020 по 17.04.2020, за січень 2020 року - з 26.02.2020 по 17.04.2020, за лютий 2020 року - з 26.03.2020 по 17.04.2020), розрахунок якої наведений у додатках до позовної заяви.

Главою 24 Господарського кодексу України загальні засади відповідальності учасників господарських відносин врегульовано таким чином, що господарсько-правова відповідальність передбачена за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Тож справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними у питаннях застосування господарсько-правової відповідальності.

Згідно з частиною 2 статті 216 Господарського кодексу України застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Господарсько-правова відповідальність базується на принципах, згідно з якими: потерпіла сторона має право на відшкодування збитків незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; передбачена законом відповідальність виробника (продавця) за недоброякісність продукції застосовується також незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; сплата штрафних санкцій за порушення зобов`язання, а також відшкодування збитків не звільняють правопорушника без згоди другої сторони від виконання прийнятих зобов`язань у натурі; у господарському договорі неприпустимі застереження щодо виключення або обмеження відповідальності виробника (продавця) продукції (частина третя ст. 216 Господарського кодексу України).

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Відповідно до частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Зазначена норма кореспондується з положеннями ст. 233 Господарського кодексу України, відповідно до якої у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні, не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Отже, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір неустойки.

З аналізу вищезазначених норм вбачається, що вони не є імперативними, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Отже, доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм матеріального права належить відхилити, оскільки в даному випадку, суд мав право згідно ст. 551 Цивільного кодексу України та ст. 233 Господарського кодексу України зменшити розмір неустойки, що є дискреційними повноваженнями суду при розгляді даного питання.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, ні у зазначених нормах, ні в чинному законодавстві України не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності.

Цивільні та господарські відносини повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права. При цьому, суд має врахувати, що наявність у кредитора можливості стягувати з боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором (рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 р. № 7-рп/2013).

Згідно усталеної практики Верховного Суду, вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, яка порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення пені.

Вирішуючи питання про зменшення неустойки, суд першої інстанції з яким погоджується і колегія суддів апеляційного суду, встановив та врахував наступні обставини.

Відповідач є комунальним підприємством, створеним на підставі рішення Славутицької міської ради, що діє на базі відокремленої частини комунальної власності територіальної громади міста Славутич. Майно підприємства перебуває у комунальній власності і закріплюється за таким підприємством на праві господарського відання. Комунальне підприємство "Управління житлово-комунального господарства" має суспільну цінність для територіальної громади міста Славутича.

Відповідач за основними видами діяльності здійснює виробництво теплової енергії, транспортування теплової енергії магістральними та місцевими (розподільчими) тепловими мережами, постачання теплової енергії; надає послуги з опалення та постачання гарячої води споживачам (населення, релігійні організації, бюджетні та небюджетні організації) міста Славутич, тобто є теплогенеруючою та теплопостачальною організацією, що має соціально важливе значення.

Отриманий природний газ використовується підприємством виключно для генерування теплової енергії, яка постачається споживачам. При цьому, джерелом надходження коштів на рахунок відповідача та можливість погашення заборгованості за природний газ є кошти, які сплачуються споживачами такої теплової енергії, та в цілому залежить від виконання ними своїх зобов`язань в цій частині.

Загальновідомим є факт затвердження місцевих тарифів на теплопостачання на рівні, нижчому від собівартості, що позбавляє відповідача не тільки отримувати прибуток від власної діяльності, але й не дає змоги покривати витрати на виробництво комунальних послуг.

Відповідач не має права змінювати тарифи на власні послуги, позаяк вказані повноваження належать органам місцевого самоврядування, а також не має права припинити постачання теплової енергії споживачам, у тому числі і при наявності заборгованості кінцевих споживачів за отриману теплову енергію.

В той же час, споживачі мають перед КП "Управління житлово-комунального господарства" значну кредиторську заборгованість, а тому неналежне виконання відповідачем грошового зобов`язання за договором спричинене не його зловживанням, а об`єктивними обставинами, що унеможливлюють своєчасну оплату за поставлений природний газ на користь позивача.

В силу виконання своїх функцій теплопостачальні підприємства мають певний комплекс прав і обов`язків і майже всі з фінансового боку збиткові, оскільки надають послуги за тарифами, які не покривають економічно обґрунтовані витрати на їх виробництво, а різниця підлягає компенсації з бюджету.

Разом з тим, як зазначає відповідач, теплогенеруючим підприємствам різниця в тарифах не компенсується з 2016 року, у тому числі по КП "Управління житлово-комунального господарства" така різниця становить 123,815 млн грн. При цьому несвоєчасне фінансування відшкодування різниці в тарифах не передбачає нарахування штрафних санкцій, 3% річних та інфляційних втрат.

Разом з тим, ухвалою Господарського суду Київської області від 06.07.2017 відкрито провадження у справі № 911/378/17 за заявою Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" до Комунального підприємства "Управління житлово-комунального господарства" про банкрутство.

Тобто, відповідач з 2017 року перебуває в судових процедурах банкрутства, що свідчить про тяжкий фінансовий стан підприємства.

Одночасно колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги в частині неврахування судом першої інстанції інтересів позивача, з огляду на висновок місцевого господарського суду про недоведеність обставин, які б вказували та спричинення позивачеві негативних наслідків у зв`язку з невчасною сплатою відповідачем за поставлений природний газ. При цьому втрати від знецінення грошових коштів компенсуються стягненням інфляційних нарахувань, а користування його грошовими коштами за час прострочення - відсотками річних.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що надані відповідачем до матеріалів справи під час розгляду справи докази щодо ступеню виконання відповідачем зобов`язань за договором, причин несвоєчасного виконання зобов`язання, значимість підприємства для населення та держави, діяльності відповідача з постачання теплової енергії - містять об`єктивні відомості, які підтверджують обґрунтований висновок місцевого господарського суду про винятковість даного випадку та надає право суду для зменшення неустойки.

Щодо підстав для нарахування пені по 11.03.2020 у зв`язку з введенням на території країни карантину відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність.

В силу положень ст. 5 Цивільного кодексу України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Закріплення принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів є гарантією безпеки людини і громадянина, довіри до держави. Винятки з цього конституційного принципу, тобто надання закону або іншому нормативно-правовому акту зворотної сили, передбачено частиною першою статті 58 Конституції України, а саме: коли закони або інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

За загальним правилом, новий акт законодавства застосовується до тих прав та обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. В той же час, це не означає, що цей конституційний принцип не може поширюватись на закони та інші нормативно-правові акти, які пом`якшують або скасовують відповідальність юридичних осіб. Проте, надання зворотної дії в часі таким нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.

Вищевказані висновки викладені в рішеннях Конституційного суду України від 05.04.2001 р. за № 3-рп/2001 та від 09.02.1999 р. за № 1-рп/99.

18.04.2020 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" № 553-IX від 13.04.2020, відповідно до п.15 розділу II Прикінцевих положень якого, тимчасово, на період дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), звільнено від нарахування постачальниками електричної енергії та природного газу пені та штрафних санкцій підприємства централізованого водопостачання та водовідведення незалежно від форми власності, а також виробників теплової енергії незалежно від форми власності.

Тобто вказаним законом заборонено нарахування постачальниками електричної енергії та природного газу пені та штрафних санкцій підприємствам централізованого водопостачання та водовідведення, а також виробникам теплової енергії на період дії карантину, запровадженого у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Оскільки карантин на території України було запроваджено з 12.03.2020 на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", Комунальне підприємство "Управління житлово-комунального господарства" є виробником теплової енергії, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку про безпідставність нарахування позивачем пені після 12.03.2020, а тому правомірним є нарахування пені у строк по 11.03.2020.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги про те, що Закон України № 553-IX від 13.04.2020 (набрав чинності 18.04.2020) та не може бути застосований до спірних правовідносин починаючи з 12.03.2020, оскільки не має зворотної дії в часі, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що заборона на нарахування неустойки для виробників теплової енергії саме з 12.03.2020 (введення на території України карантину) прямо визначено в самому Законі №553-IX від 13.04.2020 - надано зворотну дію в часі шляхом прямої вказівки про це в законі, що узгоджується із приписами ст. 58 Конституції України та рішеннями Конституційного суду України від 05.04.2001 за № 3-рп/2001 та від 09.02.1999 за № 1-рп/99.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З врахуванням наведеного вище, колегія суддів доходить висновку, що господарський суд першої інстанції зменшивши заявлену до стягнення неустойку на 90% правильно застосував норми матеріального та процесуального права, з`ясував дійсні обставини справи, у зв`язку з чим оскаржуване рішення належить залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Судові витрати за розгляд справи апеляційним судом належить покласти на скаржника в межах сплаченого судового збору відповідно до ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. 269, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст.ст. 276, 282 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 03.11.2021 у справі № 911/378/17(911/1231/21) залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у строки, встановлені ст. 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови підписано 28.01.2022.

Головуючий суддя С.В. Сотніков

Судді М.Л. Доманська

Б.В. Отрюх