ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" січня 2022 р. Справа№ 911/3705/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Андрієнка В.В.

Владимиренко С.В.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Орлова Олександра Костянтиновича

на рішення Господарського суду Київської області від 30.06.2021

у справі № 911/3705/20 (суддя: Грабець С.Ю.)

за позовом Фізичної особи-підприємця Сідоренка Івана Сергійовича

до Фізичної особи-підприємця Орлова Олександра Костянтиновича

про стягнення заборгованості в сумі 185 000,00 грн.

без повідомлення (виклику) учасників справи

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Сідоренко Іван Сергійович звернувся до Господарського суду Київської області з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця Орлова Олександра Костянтиновича про стягнення заборгованості в сумі 185 000,00 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач допустив порушення умов договору №10/06 від 10.06.2020 року, згідно з якими відповідач зобов`язувався поставити позивачу заготовки на дерев`яні піддони, а позивач зобов`язувався товар прийняти і оплатити. На підтвердження заявлених позовних вимог, позивач зауважив, що на виконання умов договору перерахував відповідачу попередню оплату товару, проте відповідач позивачу товар не передав.

Рішенням Господарського суду Київської області від 30 червня 2021 у справі № 911/3705/20 позов фізичної особи-підприємця Сідоренка Івана Сергійовича до фізичної особи-підприємця Орлова Олександра Костянтиновича про стягнення попередньої оплати в сумі 185 000,00 грн. задоволено повністю.

Стягнуто з фізичної особи - підприємця Орлова Олександра Костянтиновича на користь фізичної особи - підприємця Сідоренка Івана Сергійовича 185 000,00 грн. попередньої оплати; 9 250,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу; 2 775,00 грн. витрат на сплату судового збору.

Приймаючи рішення у даній справі, місцевий господарський суд, зазначив що, відповідно до приписів ч. 1 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. При цьому наголосив, що документів на підтвердження факту здійснення поставки відповідачем позивачу, суду надано не було, а показання громадянина ОСОБА_1 не є належним доказом виконання відповідачем господарського зобов`язання, яке виникло у останнього на підставі договору №10/06 від 10.06.2020 року. Поряд з викладеним, суд першої інстанції вказав на те, що згідно зі статтею 79 Господарського процесуального кодексу України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Фізична особа-підприємець Орлов Олександр Костянтинович звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 30.06.2021 у справі № 911/3705/20 та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає встановленим вимогам щодо законності та обґрунтованості, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Так, апелянт вказує на те, що судом першої інстанції порушено вимоги ст. 120 ГПК України в частині завчасного вручення ухвали суду про відкладення судового засідання. Крім того, апелянт вказує на те, що отримавши попередню оплату, виконав свої зобов`язання щодо постачання товару на загальну суму 106 543,00 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладними. Зауважує про те, що твердження позивача щодо непоставки та неотримання товару не можуть бути сприйняті як однозначні та правдиві.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.08.2021, апеляційна скарга у справі № 911/3705/20 передана на розгляд колегії суддів у складі: Алданова С.О. (головуючий), Мартюк А.І., Зубець Л.П.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04 листопада 2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Орлова О.К. на рішення Господарського суду Київської області від 30.06.2021 у справі № 911/3705/20; апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Орлова О.К. на рішення Господарського суду Київської області від 30.06.2021 у справі № 911/3705/20 призначено до розгляду в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи; запропоновано учасникам судового процесу подати відзив, заперечення на апеляційну скаргу та інші заяви/клопотання протягом 10 днів з дня отримання даної ухвали.

Оскільки згідно долучених до матеріалів справи повідомлень про вручення поштових відправлень сторонами отримано рекомендовану кореспонденцію суду, то в силу приписів п. 3 ч. 6 ст. 242 ГПК України учасники справи є належним чином повідомленими про перегляд справи в апеляційному порядку за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Орлова Олександра Костянтиновича на рішення Господарського суду Київської області від 30.06.2021 у справі № 911/3705/20.

В межах встановлених судом процесуальних строків від позивача письмовий відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

У зв`язку з звільненням у відставку судді Мартюк А.І. та перебуванням на лікарняному судді Зубець Л.П., які входять до складу колегії суддів і не є суддями-доповідачами, відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.01.2022, для розгляду апеляційної скарги у даній справі визначено колегію суддів у складі: Алданова С.О. (головуючий), Владимиренко С.В., Руденко М.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.01.2022 справу за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Орлова Олександра Костянтиновича на рішення Господарського суду Київської області від 30.06.2021 у справі № 911/3705/20 прийнято до провадження визначеним складом суду.

Відповідно до ст. 269, ч. 1 ст. 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

За змістом ч. 3 ст. 270 ГПК України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Частиною 10 статті 270 ГПК України унормовано, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Оскільки сторони письмово висловили свою правову позицію з даного спору, клопотань про розгляд апеляційної скарги з повідомленням (викликом) учасників справи не заявлялось, а необхідності призначення справи до розгляду у відкритому засіданні судом не встановлено, ця постанова Північного апеляційного господарського суду прийнята за результатами дослідження наявних в матеріалах справи документів в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

У зв`язку з перебуванням головуючої судді на лікарняному апеляційна скарга розглянута колегією суддів відразу після виходу судді Алданової С.О. з лікарняного.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення апеляційної скарги в межах викладених скаржником доводів та вимог, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, що 10 червня 2020 року між фізичною особою-підприємцем Сідоренком І.С. та фізичною особою-підприємцем Орловим О.К. був укладений договір №10/06, згідно з умовами якого відповідач зобов`язувався поставити позивачу заготовки на дерев`яні піддони, а позивач зобов`язувався товар прийняти і оплатити.

Згідно з п. 3.1 вказаного договору, ціна на товар, що поставляється зазначається у специфікаціях (додатках до договору поставки), які є невід`ємною частиною цього договору поставки.

Відповідно до п. 3.2 договору, всі платежі по цьому договору поставки здійснюються позивачем у готівковій та/або безготівковій формі розрахунку на умовах 100% передоплати на підставі виставленого відповідачем рахунку - фактури. Платежі позивача за договором вважаються виконаними в момент списання грошових коштів з банківського рахунку позивача на банківський рахунок відповідача. Позивач не несе відповідальності за ризики, які пов`язані з зарахуванням грошових коштів на банківський рахунок відповідача.

Пунктом 7.1 договору встановлено, що договір набирає чинності з дати підписання сторонами та скріплення печатками сторін і діє до 31 грудня 2020 року включно. Якщо протягом місяця до закінчення строку дії договору жодна із сторін не надасть іншій стороні письмове підтвердження припинення договору, строк дії останнього вважається продовженим на один календарний рік на тих самих умовах, що не потребує укладення сторонами будь-яких інших письмових документів. Така пролонгація договору відбувається щоразу по закінченні чергового строку дії договору, без обмежень кількості повторень.

Згідно з п. 7.2 договору, закінчення строку цього договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього договору.

Крім того, відповідно до п. 2 додатку №1 до договору поставки №10/06 Специфікація №1 від 10 червня 2020 року, оплата товару здійснюється на умовах 100% передплати.

За твердженнями представника позивача, на виконання умов договору, відповідачем був наданий позивачу рахунок №15 від 15.06.2020 року, на суму 185 000,00 грн., а позивачем здійснено попередню оплату товару, що підтверджується платіжними дорученнями: №11 від 15 червня 2020 року, на суму 50 000,00 грн.; №12 від 18 червня 2020 року, на суму 35 000,00 грн.; №13 від 23 червня 2020 року, на суму 60 000,00 грн.; №14 від 26 червня 2020 року, на суму 40 000,00 грн., копії яких долучено до матеріалів справи.

За твердженнями представника позивача, відповідач товар, оплачений позивачем, не поставив.

Матеріалами справи підтверджується, що з метою досудового врегулювання спору, позивач направив на адресу відповідача вимогу про поставку товарів від 09.11.2020 року, а 23 листопада 2020 року направив вимогу про повернення коштів.

Відповідач на вищевказані вимоги відповіді не надав, суму попередньої оплати позивачу не повернув.

Вважаючи, що його права порушені, позивач звернувся до суду, просив стягнути з відповідача 185 000,00 грн. попередньої оплати.

В свою чергу, відповідач, заперечуючи проти задоволення позову, вказував на те, що Фізична особа-підприємець Орлов О.К. у відповідності до умов договору та в силу приписів ст. 664 ЦК України виконав свої зобов`язання з передачі товару, надавши його у розпорядження покупця у визначеному договором місці.

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 2 ст. 205 ЦК України правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Частиною 1 статті 639 ЦК України передбачено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України встановлено, що господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частиною 1 ст. 662 Цивільного кодексу України встановлено, що обов`язок продавця передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Відповідно до ч. 1 ст. 663 Цивільного кодексу України, продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Так, умовою застосування вищевказаних положень є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю. А у разі настання такої умови, покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати. Можливість обрання певно визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а не продавця. Отже, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця. Оскільки законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Як вже зазначалося, позивачем були направлені відповідачу вимогу про поставку товару від 09.11.2020 року, а 23 листопада 2020 року направлено вимогу про повернення коштів.

Згідно з ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України, не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Згідно з ч. 1 ст. 202 Господарського кодексу України, господарське зобов`язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Частиною 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Надаючи оцінку доводам апелянта про те, що відповідач здійснював регулярне постачання дерев`яного брусу відповідачу та виконав свої зобов`язання щодо постачання товару, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, відповідно до ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 9 названого Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Первинні документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Таким чином, накладна - це супроводжуючий первинний документ, що використовується в бухгалтерському обліку та містить основні облікові дані про товар, що передається, відправляється, транспортується. Відтак, накладна є належним документом, що підтверджує оформлення договірних відносин між сторонами.

У контексті наведеного, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що надані відповідачем до справи накладні не містять визначеного статтею 9 Закону обов`язкового реквізиту - особистого підпису одержувача (а.с. 62-83).

Відповідно до ст. 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Частинами 1, 2 ст. 664 ЦК України визначено, що обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов`язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв`язку для доставки покупцеві.

Відповідно до визначень термінів, що міститься в статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Частинами 1 та 2 статті 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансовий стан та результати діяльності підприємства. Бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Підпунктом 2.1. пункту 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995, в редакції, чинній станом на дату здійснення спірних поставок товару, (далі - Положення) визначено, що первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Відповідно до статті 9 Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні" в редакції, чинній станом на дату здійснення спірної поставки товару, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Первинні документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Зазначений перелік обов`язкових реквізитів первинних документів кореспондується з пунктом 2.4. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, відповідно до якого первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складається документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції (у натуральному та/або у вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Підпунктом 2.5 пункту 2 згаданого Положення передбачено, що документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою.

Визначальною ознакою господарської операції у розумінні статей 1, 3, 9 Закону "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів. Тому судам при розгляді справи належало дослідити, окрім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху такого товару (обставини здійснення перевезення товару поставленого за спірними видатковими накладними, обставини зберігання та використання цього товару у господарській діяльності покупця тощо (подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 25.06.2020 у справі №924/233/18, від 06.04.2021 у справі №910/11720/19).

Верховний Суд у постанові від 10.12.2020 у справі №910/14900/19 зазначив, що за загальним правилом фактом підтвердження здійснення господарської операції є саме первинні документи бухгалтерського обліку, до яких належать усі документи в їх сукупності, складені щодо господарської операції, що відображають реальні господарські операції та відповідають вимогам закону, зокрема ст. 9 Закону "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні" та п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку.

Крім того, згідно з ч. 1 ст. 87 Господарського процесуального кодексу України, показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини, або які ґрунтуються на повідомленнях інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 Господарського процесуального кодексу України, показання свідка викладаються ним письмово у заяві свідка.

Частиною 1 ст. 89 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що свідок викликається судом для допиту за ініціативою суду або за клопотанням учасника справи у разі, якщо обставини, викладені свідком у заяві, суперечать іншим доказам або викликають у суду сумнів щодо їх змісту, достовірності чи повноти.

При цьому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що показання громадянина ОСОБА_1 , з яких вбачається, що у серпні 2020 року він разом з відповідачем на власному автомобілі здійснив доставку товару за адресою: місто Буча, вулиця Садова 80А. Після прибуття за вищевказаною адресою, ним та відповідачем було здійснено вивантаження товару на місце, вказане охоронцем, не містять відомостей щодо того, на виконання умов якого договору, який саме товар, яку його кількість та вартість було передано та якій саме особі, суду не повідомив.

У контексті наведеного, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне наголосити, що статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ч. ч. 1-3 ст.13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст. 74 ГПК України.

Отже, за загальним правилом, обов`язок (тягар) доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Розподіл між сторонами обов`язку доказування визначається предметом спору.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt).

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Також слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Такий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17 та аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц.

Беручи до уваги те, що позивач заперечує обставину передачі відповідачем товару за наявними в матеріалах справи накладними, а відповідачем дану обставину не спростовано, зокрема, не надано документів, якими б підтверджувалось отримання позивачем або його уповноваженими особами товару за вказаними накладними, та не надано інших належних доказів, які б підтверджували факт виконання обов`язку відповідача щодо передачі належного позивачеві товару, суд апеляційної інстанції погоджується з вірним висновком місцевого господарського суду, що обов`язок щодо передачі позивачу товару за сплаченим рахунком № 15/06 від 15.06.2020 року станом на момент розгляду справи, відповідачем виконаний не був.

При цьому, доводи апелянта щодо перерахування позивачем коштів на 116 600,00 грн. більше, ніж було виставлено в рахунку № 15/06, та щодо відсутності пояснень Фізичної особи-підприємця Сідоренка І.С. з приводу його знайомства з Кичею Н. судом апеляційної інстанції оцінюються критично, оскільки не спростовують підтверджені платіжними дорученнями № 11 від 15.06.2020, № 12 від 18.06.2020, № 13 від 23.06.2020 та № 14 від 26.06.2020 обставини здійснення позивачем попередньої оплати товару на суму 185 000,00 грн.

Крім того, як було зазначено раніше, відповідачем не надано належних та допустимих доказів, які б могли, кожен окремо або у своїй сукупності, свідчити про виконання Фізичною особою-підприємцем Орловим О.К. своїх зобов`язань щодо поставки позивачу заготовок на дерев`яні піддони відповідно до умов договору № 10/06 від 10.06.2020.

Відповідно до ст. 693 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

У разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу.

Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

На суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов`язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця.

У відповідності до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 07.02.2018 у справі №910/5444/17, умовою застосування названої норми є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю. А у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати. Можливість обрання певно визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а не продавця.

Оскільки відповідач за допомогою належних та допустимих доказів в порядку ст. 74 ГПК України не довів факту отримання позивачем товару на підставі вищенаведених накладних та, відповідно, належне виконання ним зобов`язань з передання придбаного на підставі попередньої оплати товару, колегія суддів приходить до висновку, що місцевий господарський суд у даному випадку дійшов неспростованого в апеляційній скарзі висновку про наявність правових підстав для застосування приписів ч. 2 ст. 693 ЦК України.

Разом з тим, посилання апелянта на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме - положень статті 120 ГПК України в частині завчасного вручення ухвали суду про дату, час та місце судового засідання, колегія суддів вважає обґрунтованими з огляду на наступне.

Так, як вбачається з матеріалів справи, ухвалою місцевого господарського суду від 23.06.2021 року у зв`язку із перебуванням судді на лікарняному відкладено розгляд справи на 30 червня 2021 року.

Згідно відмітки канцелярію на зворотньому боці останнього аркушу відповідної ухвали суду, її копію направлено відповідачу 24.06.2021 року та вручено останньому 01.07.2021 року, що підтверджується наявним у справі повідомленням про вручення поштового відправлення.

Відповідно до ч. 4 ст. 120 ГПК України, ухвала господарського суду про дату, час та місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії повинна бути вручена завчасно, з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу, але не менше ніж п`ять днів, для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи чи вчинення відповідної процесуальної дії.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо, зокрема, справу (питання) розглянуто господарським судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Водночас, апеляційна інстанція звертає увагу на те, що за змістом приписів ст. 9 Конституції України, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод застосовується судами України як частина національного законодавства, а практика Європейського суду з прав людини, через рішення якого відбувається практичне застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, застосовується судами як джерело права.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Важливим елементом верховенства права є гарантія справедливого судочинства. Так, у справі "Bellet v. France" (заява N 23805/94, рішення від 04.12.95) Європейський суд з прав людини зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Згідно з позицією Європейського суду з прав людини основною складовою права на суд є право доступу в тому розумінні, що особі має бути забезпечено можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і держава не повинна чинити правових чи практичних перешкод для здійснення цього права.

При цьому, право учасників судового розгляду бути проінформованими про перебіг судового процесу та прийняті процесуальні рішення, розглядається як складова права на доступ до правосуддя.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі "Созонов та інші проти України" наголосив, що на національні суди покладено обов`язок з`ясувати чи були судові повістки або інші документи завчасно отримані сторонами та, за необхідності, зафіксувати таку інформацію у тексті рішення (див. рішення у справі "Ганкін та інші проти Росії", заява N 2430/06 та інші, пункт 36, від 31.05.2016). У разі невручення стороні належним чином судових документів, вона може бути позбавлена можливості захищати себе у провадженні (див., рішення у справі "Заводнік проти Словенії", заява № 53723/13, пункт 70, від 21.05.2015, із подальшими посиланнями). У справі "Лазаренко та інші проти України" (заява N 70329/12 та 5 інших заяв, від 27.06.2017) Суд вже встановив порушення щодо питань, аналогічних тим, що розглядаються у цій справі.

Північний апеляційний господарський суд також звертається до практики Європейського суду з прав людини у справі «Боргерс проти Бельгії» (Borgers v. Belgium) (§27 рішення від 30.10.1991, заява № 12005/86) де ЄСПЛ визнав невиправданим порушення права на захист, яке полягало у тому, що заявник був позбавлений можливості надати свої міркування стосовно зробленої у справі заяви, яка була несприятливою для заявника, і на цій підставі визнав порушеним право, передбачене пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

При цьому, Верховний Суд неодноразово зазначав, що розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Схожі правові висновки викладені в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.09.2019 у справі № 915/1471/19; від 23.10.2019 у справі № 910/6041/19.

Таким чином, приймаючи оскаржуване рішення за відсутності доказів належного повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи, про що зазначає скаржник в апеляційній скарзі, місцевим господарським судом не дотримано процесуальних прав сторін, принципів рівності сторін перед законом і судом, змагальності, диспозитивності та пропорційності, закріплених у ГПК України, чим порушено норми процесуального права, що є підставою для скасування відповідного рішення.

За наведених вище обставин, рішення місцевого господарського суду про задоволення заявлених позовних вимог прийнято з порушенням норм чинного процесуального законодавства, однак, доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованості та невідповідності рішення суду першої інстанції вимогам матеріального права, - не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку, а відтак наявні правові підстави для задоволення апеляційної скарги частково та скасування рішення суду першої інстанції на підставі ч. 3 ст. 277 ГПК України з прийняттям нового про задоволення заявлених позовних вимог.

Крім іншого, позивач просив суд першої інстанції стягнути з відповідача 9 250,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Як вбачається з матеріалів справи, 05.11.2020 року між Сідоренком І.С. та адвокатським об`єднанням "Партнер`с" був укладений договір №05/11/2020 про надання правової допомоги, відповідно до умов якого клієнт доручав, а адвокатське об`єднання прийняло на себе зобов`язання надавати правову допомогу в обсязі та на умовах, передбачених даним договором.

У якості доказів надання юридичних послуг та понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 9 250,00 грн. адвокатським об`єднанням до матеріалів справи долучені: копія договору №05/11/2020 про надання правової допомоги; копії додаткових угод №1, №2 та №3, до договору №05/11/2020 про надання правової допомоги від 05 листопада 2020 року; копія рахунку №05/11/2020 від 5 листопада 2020 року, на суму 9 250,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частиною 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до ч. 3 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України, для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Згідно з ч. 5 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Так, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливо виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, якщо, на її думку, не дотримано вимог стосовно співмірності із складністю виконаної роботи, її обсягом та часом, витраченим на їх виконання.

У контексті наведеного, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідачем клопотання про зменшення судових витрат на професійну правничу допомогу до суду першої інстанції не подавалося. При цьому, розмір заявлених позивачем витрат, який на переконання суду першої інстанції, є розумним та виправданим, враховуючи обставини цієї справи, її складність, обсяг наданої адвокатом позивачу правової допомоги, не заперечується відповідачем і під час апеляційного оскарження рішення Господарського суду Київської області від 30 червня 2021 року.

Оскільки спір у даній справі виник у зв`язку з неправомірними діями сторони, судові витрати в порядку ч. 9 ст. 129 ГПК України, покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, п. 2 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Орлова Олександра Костянтиновича задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 30.06.2021 у справі № 911/3705/20 скасувати, прийняти нове рішення, яким задовольнити повністю позов Фізичної особи-підприємця Сідоренка Івана Сергійовича до Фізичної особи-підприємця Орлова Олександра Костянтиновича про стягнення попередньої оплати в сумі 185 000,00 грн.

Стягнути з Фізичної особи - підприємця Орлова Олександра Костянтиновича ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Фізичної особи - підприємця Сідоренка Івана Сергійовича ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) 185 000,00 грн. (сто вісімдесят п`ять тисяч грн. 00 коп.) попередньої оплати; 9 250,00 грн. (дев`ять тисяч двісті п`ятдесят грн. 00 коп.) витрат на професійну правничу допомогу; 2 775,00 грн. (дві тисячі сімсот сімдесят п`ять грн. 00 коп.) витрат на сплату судового збору.

3. Судовий збір, сплачений стороною у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, покласти на Фізичну особу-підприємця Орлова Олександра Костянтиновича.

4. Доручити Господарському суду Київської області видати наказ на виконання постанови Північного апеляційного господарського суду.

5. Справу №911/3705/20 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, що визначені в ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді В.В.Андрієнко

С.В. Владимиренко