ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" січня 2022 р.м. ХарківСправа № 922/4834/21

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Калініченко Н.В.

без повідомлення (виклику) учасників справи

розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Боріка", місто Зміїв,

до фізичної особи-підприємця Абаджи Артура Альфредович, місто Харків,

про стягнення боргу,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Боріка", звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідача, фізичної особи-підприємця Абаджи Артура Альфредович, про стягнення грошових коштів у сумі 60 450,00 грн.

13 грудня 2021 року, ухвалою господарського суду Харківської області, прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито позовне провадження у справі № 922/4834/21, розгляд якої ухвалено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами. Крім того, встановлено, зокрема, відповідачу, згідно статті 251 ГПК України, п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали суду для подання відзиву на позов. Відповідач відзиву на позовну заяву не подав, про відкриття позовного провадження був повідомлений належним чином, шляхом скерування судової кореспонденції за адресою, вказаною у позовній заяві позивачем, та яка відповідає відомостям про місцезнаходження відповідача, внесеним до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, на підтвердження чого в матеріалах справи наявне рекомендоване поштове відправлення. Приймаючи до уваги, що відповідач у строк, встановлений ухвалою про відкриття провадження у справі від 13 грудня 2021 року, не подав до суду відзиву на позов, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами відповідно до частини 9 статті 165 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно статті 248 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Відповідно до частини 1 статті 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Згідно частини 2 статті 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Згідно статті 114 Господарського процесуального кодексу України, суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка ратифікована Україною 17 липня 1997 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі "Смірнова проти України").

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про вчинення усіх необхідних дій для розгляду справи та про достатність у матеріалах справи документальних доказів для вирішення спору по суті.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заявлені позовні вимоги та заперечення проти них, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарським судом встановлено наступне.

23 квітня 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю комерційно-виробнича фірма "Боріка" (покупець, позивач у справі) та фізичною особою-підприємцем Абаджи Артура Альфредович (постачальник, відповідач у справі) укладено договір поставки № 9 (далі за текстом - договір), за умовами якого постачальник зобов`язується передати у власність (поставити) покупцю товар на підставі заявки та/або креслень покупця, а покупець зобов`язується оплатити та прийняти його згідно умов даного договору (пункт, 1.1., 1.2. договору). Як-то передбачено у розділах 2 та 3 договору, постачальник повідомляє покупця про готовність товару не пізніше ніж за 3 (три) робочих днів до моменту (дати) фактичного відвантаження в письмовій формі або за допомогою технічних засобів зв`язку. Передача та приймання товару здійснюється на підставі видаткової накладної за підписом сторін, на умовах FCA, склад Постачальника, розташований за адресою: місто Харків, вулиця Велика Панасівська, будинок 168, при цьому поставка здійснюється на протязі 50 календарних днів від дати отримання попередньої оплати. Згідно пункту 6.2. договору оплату за товар покупець здійснює на розрахунковий рахунок постачальника наступним шляхом: -80% попередньої оплати вартості товару, на підставі виставленого постачальником рахунку-фактури, протягом трьох робочих днів з моменту отримання відповідного рахунку-фактури; -20% оплати вартості товару, по факту готовності товару до поставки, але до моменту його відвантаження. За змістом пункту 7.2. договору покупець має право, у випадку відмови постачальника від виконання цього договору, в односторонньому порядку розірвати договір шляхом направлення постачальнику письмового повідомлення. Договір набирає чинності з дати його підписання та діє до 31 грудня 2019 року, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором. (пункт 9.1договору). 22 квітня 2019 року відповідачем (як постачальником) виставлено рахунок на оплату № 21 на загальну сумі 60 450,00 грн. (80% дорівнює 48 360,00 грн.). Виконуючи обумовлені сторонами зобов`язання, позивач перерахував на розрахунковий рахунок відповідача 80% передоплати по рахунку на оплату № 21 від 22 квітня 2019 року, що підтверджується платіжним дорученням № 861 від 24 квітня 2019 року на суму 42 315,00 грн., № 876 від 02 травня 2019 року на суму 6 045,00 грн. 06 грудня 2019 року, листом за вих. № 6, відповідач оповістив позивача про готовність товару та просив здійснити залишок коштів у розмірі 20%. 09 грудня 2019 р. позивач перерахував відповідачу 12 090,00 грн. (20%) (платіжне доручення № 1870). Внаслідок не поставки товару до п. 2.1.4 договору та здійснену повну оплату, 03 серпня 2020 року, керуючись п. 7.2. договору, позивач листом № 1/03-08 повідомив відповідача про розірвання укладеного між сторонами договору поставки № 9 від 23 квітня 2019 року із встановленням останньому п`ятиденного банківського строку на повернення суми попередньої оплати за товар у розмірі 60 450,00 грн. Дане повідомлення надіслане засобами поштового зв`язку 05 серпня 2020 року на адресу відповідача, яка визначена у п. 12 договору. Враховуючи припинення договірних зобов`язання внаслідок реалізації покупцем (позивачем у даній справі) права на односторонню відмову від договору та невчинення відповідачем, на протязі більше ніж один календарний рік, жодних активних дій покликаних на повернення грошових коштів, підприємство-позивача було змушено звернутись до суду з метою захисту порушених прав і законних інтересів.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Аналізуючи умови укладеного між сторонами договору, враховуючи, що предметом договору слугує зобов`язання із виготовлення (з подальшою передачею) товару, суд зазначає, що між сторонами виникли господарські відносини на підставі договору підряду, до якого, крім положень ЦК України, що регулюють загальні умови виконання зобов`язання, застосовуються також положення глави 61 Розділу ІІІ ЦК України.

Положенням статті 837 Цивільного кодексу України внормовано, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові. До статті 846 ЦК України, строки виконання роботи встановлюються у договорі підряду. Договір, відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами. Положеннями статей 525, 526 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. При цьому, до статті 849 ЦК України, замовник має право у будь-який час перевірити хід і якість роботи, не втручаючись у діяльність підрядника; якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим, замовник має право відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків; якщо під час виконання роботи стане очевидним, що вона не буде виконана належним чином, замовник має право призначити підрядникові строк для усунення недоліків, а в разі невиконання підрядником цієї вимоги - відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків або доручити виправлення роботи іншій особі за рахунок підрядника; замовник має право у будь-який час до закінчення роботи відмовитися від договору підряду, виплативши підрядникові плату за виконану частину роботи та відшкодувавши йому збитки, завдані розірванням договору. При цьому, можливість обрання певно визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а не продавця. Частиною 1 статті 202 Цивільного кодексу України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Законодавством України (статті 651-653 Цивільного кодексу України, 188 Господарського кодексу України) передбачено три способи дострокового розірвання договору: за взаємною згодою сторін, судом та, якщо це передбачено законом або договором, самостійно однією з сторін в порядку відмови від договору. Отже, за змістом наведених норм, розірвання господарського договору може бути вчинено як за згодою сторін так і у разі односторонньої відмови від нього. За загальним правилом розірвання договору в односторонньому порядку не допускається, однак окремі договірні відносини допускають можливість одностороннього розірвання договору. Повноваження сторони на одностороннє розірвання договору можуть бути передбачені законом або безпосередньо в договорі та можуть як ставитись в залежність від вчинення/невчинення сторонами договору певних дій, так і без будь-яких додаткових умов (безумовне право сторони на відмову від договору).

За пунктом 7.2. договору покупець має право, у випадку відмови постачальника від виконання цього договору, в односторонньому порядку розірвати договір шляхом направлення постачальнику письмового повідомлення. Зі змісту зазначеного пункту договору вбачається, що умовою її застосування є неналежне виконання постачальником свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю.

Судом встановлено, що позивач у повному обсязі виконав прийняті на себе зобов`язання з оплати за товар, втім з боку відповідача прослідковувалось неналежне виконання обов`язків (повідомлення про готовність товару було сформовано лише 06 грудня 2019 року проти належної дати 22 червня 2019 року), а також відсутність факту передачі товару покупцю на дату формування даного позову (07 грудня 2021 року), що в сукупності свідчить про неналежне виконання договірних зобов`язань та наявності підстав у позивача для розірвання договору на підставі пункту 7.2. договору у зв`язку з відмовою відповідача від виконання умов договору, яка виявилась у пасивній діяльності пов`язаної із невиконанням умов договору на протязі більше ніж одного року. Як було зазначено вище, позивач реалізував своє право, закріплене у пункті 7.2. договору на односторонню відмову від подальшої дії договору, а відтак зобов`язання сторін припинились.

Водночас відповідно до частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Водночас якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 Цивільного кодексу України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22 березня 2016 року у справі № 6-2978цс15 та від 03 червня 2016 року у справі № 6-100цс15, а також у постанові Верховного Суду від 06 лютого 2020 року в справі № 910/13271/18.

Зважаючи на те, що відповідач після дати розірвання укладеного між сторонами договору в зазначений позивачем термін не повернув суму здійсненої останнім оплати у розмірі 60 450,00 грн. і на момент прийняття рішення у матеріалах справи відсутні документи, які свідчать про перерахування вказаної суми позивачу, яка є підтвердженою належними наявними у справі доказами, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог.

Аналіз положень чинного законодавства України дає підстави для висновку, що, установлюючи презумпцію вини особи, яка порушила зобов`язання, Цивільний кодекс України покладає на неї обов`язок довести відсутність своєї вини. Особа звільняється від відповідальності лише у тому випадку, коли доведе відсутність своєї вини у порушенні зобов`язання. Виходячи із цих загальних засад, має встановлюватися і наявність або відсутність вини: особа має визнаватися невинуватою, якщо вона вжила всіх заходів для належного виконання зобов`язання при тому ступені турботливості та обачності, що вимагалася від неї за характером зобов`язання та умовами обороту. Проте, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, які саме заходи були вжиті відповідачем з метою належного виконання взятих на себе зобов`язань перед позивачем. Крім того, відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування наведених вище висновків, як і не надано належних доказів на підтвердження повернення одержаної суми, у зв`язку з чим, на підставі встановлених під час розгляду справи обставин, суд задовольняє в повному обсязі позовні вимоги.

Згідно з статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Конвенція покликана гарантувати не теоретичні або примарні права, а права, які є практичними і ефективними. Це особливо стосується права на доступ до суду, зважаючи на помітне місце, відведене у демократичному суспільстві праву на справедливий суд (див. рішення у справах "Ейрі проти Ірландії", від 09 жовтня 1979 року, пункт 24, Series A N 32, та "Гарсія Манібардо проти Іспанії", заява №38695/97, пункт 43, ECHR 2000-II). У пункті 58 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2010 року "Справа "Серявін та інші проти України"" (заява N 4909/04) Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії", № 37801/97, пункт 36, від 01 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", № 49684/99, пункт 30, від 27 вересня 2001 року).

Судові витрати зі сплати позивачем при поданні позову судового збору, відповідно до пункту 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача..

Враховуючи викладене та керуючись статтями 1-5, 10-12, 20, 41-46, 73-80, 86, 123, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд Харківської області, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з фізичної особи-підприємця Абаджи Артура Альфредовича ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Боріка" (63400, Харківська область, Чугуївський район, місто Зміїв, вулиця Гагаріна, будинок 27, ідентифікаційний код юридичної особи 35260470) грошові кошти у сумі 60 450,00 грн. та 2 270,00 грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення, відповідно до статей 256, 257 ГПК України та з урахуванням пункту 17.5 Перехідних положень Кодексу.

Повне рішення складено "31" січня 2022 р.

Суддя Н.В. Калініченко

справа № 922/4834/21