ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 січня 2022 року Справа № 906/211/21

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Маціщук А.В., суддя Бучинська Г.Б. , суддя Петухов М.Г.

секретар судового засідання Шилан О.С.

за участю представників сторін:

позивача - адв. Морозова Т.В.

відповідача - кер. Бродецький М.А.

розглянувши апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Антонюк Антоніни Олексіївни

на рішення Господарського суду Житомирської області від 03.09.2021 р., ухваленого у м. Житомир, повний текст складено 13.09.2021 р.

у справі № 906/211/21 (суддя Вельмкіна Т.М.)

за позовом фізичної особи-підприємця Антонюк Антоніни Олексіївни

до Товариства з додатковою відповідальністю "Кортекс"

про визнання недійсним договору на встановлення земельного сервітуту від 08.11.2011, визнання недійсним положення абзацу п.1.1. договору купівлі-продажу земельної ділянки та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до рішення Господарського суду Житомирської області від 03.09.2021 р. у справі № 906/211/21 відмовлено у задоволенні позову фізичної особи - підприємця Антонюк Антоніни Олексіївни до Товариства з додатковою відповідальністю "Кортекс" про визнання недійсним договору на встановлення земельного сервітуту від 08.11.2011, визнання недійсним положення абзацу п.1.1. договору купівлі-продажу земельної ділянки та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивач фізична особа-підприємець Антонюк Антоніна Олексіївна подала до Північно-західного апеляційного Господарського суду апеляційну скаргу, в якій просить задовольнити у повному обсязі позовні вимоги про визнання недійсним договору на встановлення земельного сервітуту від 08 листопада 2011 року, визнання недійсним положення абзацу другого п. 1.1. договору купівлі-продажу земельної ділянки від 08 листопада 2011 року, зобов`язання відповідача усунути перешкоди позивачці у користуванні належною їй земельною ділянкою шляхом покладення обов`язку демонтувати частину електромережі, що живить розподільний пристрій РП №1 0,4 кВ (ЩР) та демонтувати розподільний пристрій РП №1 0.4 кВ (ЩР), які розміщені на земельній ділянці кадастровий номер :01:016:0237 по вулиці Київській, буд. 68 у місті Коростишеві.

Скаржник вважає, що оскаржуваним рішенням порушені його матеріальні та процесуальні права, тоді як оскаржуване рішення ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, та із невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, які призвели до неправильного вирішення справи по суті, що є підставою для його скасування.

Стверджує, що фактично на момент укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки жодного обмеження не існувало, і це підтверджується умовами п. 4.1.4 вказаного договору та належними письмовими доказами, отриманими з Житомирського обласного державного нотаріального архіву - витягом з Державного реєстру обтяжень рухомого майна № 33670698 від 08.11.2011 р.

Доводить, що державна реєстрація сервітуту, що поширюється на частину земельної ділянки, здійснюється після внесення відомостей про таку частину до Державного земельного кадастру (ч. 11 ст. 79-1 ЗК України), тому сервітут, що поширюється на частину земельної ділянки, може виникнути лише після внесення до Державного земельного кадастру (ДЗК) відомостей про таку частину ділянки, оскільки лише після такого внесення сервітут можна буде зареєструвати.

Крім того, межі частин земельної ділянки, на які поширюється право сервітуту, на підставі вищезгаданої неіснуючої технічної документації, необхідно було винести в натурі з встановленням межових знаків, чого зроблено не було.

Наголошує, що право власності у відповідача на земельну ділянку з кадастровим номером :01:016:0237 виникло лише 20.09.2011 р. і раніше цієї дати він не мав права самостійно, без погодження із дійсним власником - Коростишівською міською радою, вчиняти будь-які правочини з розпорядження чи відчуження цього майна.

Пояснює, що договір сервітуту, укладений особою, яка не набула у встановленому порядку повноважень власника земельної ділянки, не має наслідком виникнення законного права земельного сервітуту у відповідача. Отже, право земельного сервітуту у відповідача не виникло, а спірний договір підлягає визнанню недійсним відповідно до частини 1, 2 статті 203 та статті 215 Цивільного кодексу України.

Також заперечує проти висновків суду, що матеріали справи не містять жодних доказів на спростування того, що станом на 20.09.2011 р. зазначене приміщення в цілому перебувало у користуванні позивача. Вважає натомість, що позивачем надано достатньо доказів, які доводять, що станом на 08.11.2011 р. підприємець Антонюк А.О. користувалась лише частиною приміщення, яку придбала 30.10.2008 р.

Вказує, що суд першої інстанції не досліджував обставини доступу для проходу до доріг загального користування з території земельної ділянки №:01:016:0237, а сторони не надавали відповідних пояснень, тож встановивши, що оспорюваний договір був укладений з метою доступу для проходу до доріг загального користування з території земельної ділянки №:01:016:0237 суд першої інстанції вийшов за межі предмету позову.

Просить врахувати викладене і задоволити апеляційну скаргу.

Товариство з додатковою відповідальністю "Кортекс" подало до суду відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначає, що апеляційна скарга є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Пояснює, що позивачем здійснюються протиправні дії з порушення умов договору на встановлення земельного сервітуту від 08.11.2011 р. шляхом встановлення споруд на сервітутній частині земельної ділянки без погодження із сервітуарієм ТДВ «КОРТЕКС».

Також позивач протиправно заволоділа мережами водопостачання та водовідведення ТДВ «КОРТЕКС» на сервітутній частині земельної ділянки та самовільно припинила водопостачання, що спонукало ТДВ «КОРТЕКС» звернутися до Господарського суду Житомирської області з позовом до ФОП Антонюк А.О. про визнання водоводів, систем водозабезпечення, систем водовідведення власністю ТДВ «КОРТЕКС», зобов`язання на відновлення нам водопостачання та водовідведення.

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 09.09.2021 р. по справі №906/363/21 зобов`язано фізичну особу-підприємця Антонюк Антоніну Олексіївну негайно, на протязі не більше десяти робочих днів, відновити водопостачання та водовідведення санітарно-побутового приміщення ТДВ "Кортекс" шляхом повного відновлення схем постачання, яке існувало станом до 2019 року, демонтувавши встановлений в 2019 році лічильник води та запірну арматуру на центральній гілці водоводу, які знаходяться на сервітутній частині земельної ділянки з кадастровим номером :01:016:0237.

Повідомляє, що між сторонами існувала ще одна судова справа № 906/432/19 за позовом ФОП Антонюк А.О. до ТДВ "Кортекс" про визнання рішення від 26.02.2019 р. незаконним, визнання договору на встановлення земельного сервітуту від 28.11.2006 р. недійсним, скасування земельних сервітутів та стягнення моральної шкоди, розгляд якої на даний час закінчений. Постановою Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 16.03.2021 р. касаційну скаргу фізичної особи-підприємця Антонюк Антоніни Олексіївни залишено без задоволення. Постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 12.01.2021 р. та рішення Господарського суду Житомирської області від 07.10.2020 р. у справі № 906/432/19 залишено без змін.

Наголошує, що Господарським судом Житомирської області розглядалася справа з повністю аналогічними обставинами щодо справи № 906/211/21. Рішенням Господарського суду Житомирської області від 03.09.2021 р. по справі № 906/241/21 позивачу ФОП Антонюк А.О. відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Вважає, що аргументи, якими позивач намагається спростувати висновок суду у даній справі № 906/211/21, є безпідставними. Так, нотаріус за обопільним попереднім погодженням та беззаперечною згодою і навіть наполяганням обох сторін, внесла у вказаний договір застереження про обмеження щодо вказаної земельної ділянки, яка продається, при одночасному складанні договору купівлі-продажу земельної ділянки. Вказані умові були засвідчені сторонами при нотаріальному оформленні вищезазначеного договору. Про це та про події, які передували підписанню договору купівлі-продажу земельної ділянки та договору на встановлення земельного сервітуту від 08.11.2011 р. ТДВ "Кортекс" неодноразово і в подробицях вказувало при розгляді справи в суді першої інстанції.

Додає, що, якби не існувало попередньої домовленості про обов`язковість укладання договору на встановлення земельного сервітуту, про який йдеться, та в разі наявності будь-яких щонайменших заперечень покупця - підприємця Антонюк А.О. про обов`язковість запису про це при нотаріальному посвідченні договору купівлі-продажу земельної ділянки, ТДВ «КОРТЕКС» ні в якому разі не погодилось би на здійснення самого факту продажу землі позивачу, чого той надто сильно бажав. Адже наявність сервітуту для гарантованого захисту проходження по ньому мереж водопостачання і водовідведення ТДВ "Кортекс" - є об`єктивною необхідністю.

Погоджується з висновком суду першої інстанції, що станом на 08.11.2011 р. діяв Тимчасовий порядок державної реєстрації правочинів, затверджений постановою Кабінету міністрів України № 671 від 26.05.2004 р. Саме на підставі цього акту та з урахуванням частини 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України була правомірно здійснена державна реєстрація вищезазначених договорів, державна реєстрація права власності, права користування (сервітут) земельною ділянкою.

Посилається на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 24.01.2020 р. у справі № 910/10987/18, ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" і доводить, що за змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Звертає увагу, що скаржник посилається на Закон України «Про землеустрій» станом на момент продажу відповідачем земельної ділянки позивачу, проте на час укладення договорів діяла інша редакція статтей 55, 55-1.

Вважає безпідставним твердження скаржника, що додаток до договору на встановлення сервітуту від 08.11.2011 р. під назвою «План обмежень земельної ділянки при відчуженні» відповідно до вимог статті 55-1 Закону України «Про землеустрій» кадастровим планом, по суті, не являється, і на його підставі неможливо визначити межі частин земельної ділянки, обтяжені сервітутом. Доводить, що додаток до договору на встановлення земельного сервітуту від 08.11.2011 р. під назвою «План обмежень земельної ділянки при відчуженні» повністю відповідає вимогам законів, які діяли на момент складання вказаного договору, і містить всі необхідні дані для повної ідентифікації як самої земельної ділянки, так і сервітутних її частин.

Спростовуючи твердження позивача, що технічна документація відповідачем не виготовлялася доводить, що технічна документація була виготовлена ТДВ "Кортекс" у повній відповідності із вимогами, які існували до 01.01.2013 р. перед тим, як продати 08.11.2011 р. позивачу земельну ділянку із виділеним на ній земельним сервітутом. Зазначає, що на той час виготовлення окремої технічної документації на сервітутну частину земельної ділянки законодавець не передбачав. Вказує, що до договору на встановлення земельного сервітуту від 08.11.2011 р. додано «План обмежень земельної ділянки при відчуженні», який є частиною Технічної документації із землеустрою. На вказаному офіційному документі виділені сервітутні частини із зазначенням їх лінійних розмірів, розташування на земельній ділянці, а їх площі зазначені в «Експлікації угідь». Отже, зазначені документи надають можливість визначення всіх даних сервітутної частини земельної ділянки безпосередньо на місцевості.

Наголошує, що позивачем лише в апеляційній скарзі вперше наводяться доводи про відстуність технічної документації, а тому відповідач просить долучити до матеріалів справи докази на спростування таких тверджень скаржника.

Зазначає, що судом першої інстанції правомірно не взято до уваги висновок експерта, адже згаданий висновок практично весь був присвячений стану водогону, каналізації та безпосередньо самої земельної ділянки з кадастровим номером :01:016:0132, суміжної із земельною ділянкою з кадастровим номером :01:016:0237, на якій знаходиться оспорюваний сервітут.

Просить звернути увагу, що в ході розгляду справи в суді першої інстанції, ТДВ «КОРТЕКС» заявляло про застосування наслідків спливу позовної давності заявою № 36 від 22.03.2021 р., та просить застосувати позовну давність в разі, якщо суд апеляційної інстанції прийде до висновку про задоволення позовних вимог ФОП Антонюк А.О. у справі № 906/211/21.

На підставі викладеного просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

У додаткових письмових поясненнях відповідач ТДВ «Кортекс» стверджує, що сторони попередньо перед продажем ФОП Антонюк А.О. земельної ділянки з кадастровим номером :01:016:0237 досягли згоди щодо всіх умов, і сторонами було погоджено питання про обов`язковість і необхідність встановлення земельного сервітуту на вказаній земельній ділянці площею 0,0096 га для захисту інженерних мереж ТДВ «КОРТЕКС», а саме - водогону, каналізаційної та електричної мереж.

Посилається на постанови Верховного Суду від 24.01.2020 р. у справі № 910/10987/18, від 12.03.2019 р. у справі № 911/3594/17, від 27.02.2018 у справі № 925/1121/17, від 17.04.2019 р. у справі № 916/675/15 та доводить, що державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. Отже, посилання позивача на начебто його юридичну неспроможність укладання договору на встановлення земельного сервітуту від 08.11.2011 р. спростовується належними, допустимими і достатніми доказами.

Зазначає, що позивач визнає, що з моменту викупу у 2008 році частини будівлі ТДВ «КОРТЕКС» став відповідно володільцем і землі, на якій знаходилась ця частина будівлі.

Пояснює, що на підставі ст.100 Земельного кодексу України та ст.402 Цивільного кодексу України, діючих на час складання договору, і позивач, як володілець, і відповідач, як власник сусідньої земельної ділянки, мали повне юридичне право на складання договору на встановлення земельного сервітуту від 08.11.2011 р.

Просить суд при прийнятті рішення по справі врахувати наявність в матеріалах справи заяви про застосування наслідків спливу позовної давності в зв`язку з пропуском позивачем строків позовної давності (вих.№36 від 22.03.2021 р.).

Просить апеляційний суд прийняти рішення, яким відмовити в задоволенні позову ФОП Антонюк А.О. до ТДВ «КОРТЕКС» про визнання недійсним договору на встановлення земельного сервітуту від 08 листопада 2011 року, визнання недійсним положення абзацу другого п.1.1. договору купівлі-продажу земельної ділянки від 08 листопада 2011 року та усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою.

В судовому засіданні від 04.01.2022 р. представник позивача підтримала доводи апеляційної скарги з підстав, викладених у ній. Представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечив з наведених вище підстав.

Розглянувши апеляційну скаргу, заслухавши у судовому засіданні пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено наступне.

30.10.2008 р. ВАТ "Коростишівська прядильно-ткацька фабрика "Кортекс"/продавець та Антонюк Антоніною Олексіївною/покупець укладений договір купівлі-продажу частини приміщення, а саме: приміщення головного корпусу, що позначено літ. "Б": приміщення 1-17 пл. 51.8 кв. м., 1-18 пл. 5,1кв.м., 1-19 пл. 8,1 кв. м., 1-20 пл. 3,4 кв. м., 1-21 пл. 10,5 кв. м., 1-22 пл. 6,2 кв. м., 1-23 пл.3,6 кв. м., 1-25 пл. 1,1 кв. м., 1-26 пл. 1,2 кв. м., 1-27 пл. 1,4 кв. м., загальною площею 92,4 кв.м., що знаходиться по вул. Більшовицька, 68 в місті Коростишів, Житомирської області /а.с.15-16 у т.1/.

30.10.2008 р. сторонами було укладено договір про виділ майна в натурі, згідно з п.п. 2, 3 якого укладення цієї угоди припиняє часткову власність сторін на вказане приміщення (з приміщення головного корпусу, що позначено літ. "Б": приміщення 1-17 пл. 51.8 кв. м., 1-18 пл. 5,1кв.м., 1-19 пл. 8,1 кв. м., 1-20 пл. 3,4 кв. м., 1-21 пл. 10,5 кв. м., 1-22 пл. 6,2 кв. м., 1-23 пл.3,6 кв. м., 1-25 пл. 1,1 кв. м., 1-26 пл. 1,2 кв. м., 1-27 пл. 1,4 кв. м., загальною площею 92,4 кв.м.) /а.с.19 у т.1/.

08.11.2011 р. ПАТ Коростишівське підприємство "Кортекс" та підприємцем Антонюк Антоніною Олексіївною був укладений договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, за п. 1.1. якого ПАТ Коростишівське підприємство "Кортекс" передає у власність (продає), а ФОП Антонюк А.О. приймає у власність (купує) і сплачує ціну згідно з умовами цього договору нежитлові приміщення в будівлі літ. Б, а саме: приміщення 1-16, площею 31,9 кв.м., 1-24, площею 6,60 кв.м., 1-28, площею 1,20 кв. м., 1-29, площею 1,20 частину приміщення головного корпусу, що позначене літ. Б, загальною площею 40,90 кв. м., та знаходиться по вул. Більшовицька, буд.68 в м. Коростишів. Сторони визначили, що на підставі ст. 183, 319, 364, 367 ЦК України та відповідно до технічної характеристики об`єкта вказані приміщення виділяються та становлять окремий об`єкт нерухомого майна без зміни цільового призначення приміщень та без встановлення спільної часткової власності /а.с. 23-24 у т.1/.

За умовами п. 2 вищевказаного договору купівлі-продажу нежитлових приміщень сторони погодили, що приміщення знаходяться на земельній ділянці, площею 0,0333га з кадастровим номером :01:016:0237, що продається разом з приміщеннями.

08 листопада 2011 року ПАТ Коростишівське підприємство "Кортекс" та фізичною особою-підприємцем Антонюк А.О. укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки /а.с.29-34 у т.1/, відповідно до п. 1.1. якого предметом останнього є купівля-продаж земельної ділянки, площею 0,0333 га, з кадастровим номером :01:016:0237, з цільовим призначенням: землі промисловості, що знаходиться за адресою: м.Коростишів, Житомирської області, вулиця Більшовицька. У договорі зазначено, що на вказаній земельній ділянці знаходяться нежитлові приміщення, що належать продавцю на праві власності та продаються ним покупцеві за окремим договором.

У п.1.1 договір містить застереження про обмеження щодо вказаної ділянки сервітутом - згідно з договором від 08.11.2011, що посвідчений приватним нотаріусом Коростишівського районного нотаріального округу Владикою І.В. про встановлення земельного сервітуту.

Нерухоме майно, що є предметом даного договору, належить продавцеві на праві власності згідно державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 238298.

У п. 3.1. договору сторони визначили, що покупець зобов`язується зареєструвати право власності на протязі 3 місяців з моменту нотаріального посвідчення цього договору.

За умовами п. 9.1. договору останній вважається укладеним з моменту його нотаріального посвідчення та державної реєстрації.

Вищевказаний договір підписаний в присутності нотаріуса, посвідчений приватним нотаріусом Коростишівського районного нотаріального округу Владикою І.В. за № 7114 /а.с.34 у т.1/ та 30.12.2011 зареєстрований в Коростишівському районному земельному відділі, про що в книзі записів державної реєстрації зроблено запис за № 47, який засвідчено печаткою /а.с. 71-72 у т.2/.

Відповідно до витягу з Державного реєстру правочинів вищевказаний договір купівлі-продажу земельної ділянки зареєстрований в реєстрі 08.11.2011 /а.с. 35-36 у т.1/.

Також 08.11.2011 р. ПАТ Коростишівське підприємство "Кортекс" та фізичною особою-підприємцем Антонюк А.О. був укладений договір на встановлення земельного сервітуту, відповідно до розділу 1 якого Публічне акціонерне товариство Коростишівське підприємство "Кортекс" встановлює земельний сервітут на земельній ділянці ФОП Антонюк А.О., а саме: сервітут на прохід, загальною площею 0,0096 га, на використання даної земельної ділянки для проходу до доріг загального користування, та сервітут на проходження інженерних мереж ПАТ Коростишівське підприємство "Кортекс", що за адресою: м. Коростишів Житомирської області вул.Більшовицька,68, відповідно до плану земельного сервітуту, що є невід`ємною частиною даного договору /а.с. 38-39 у т.1/.

За умовами п.1 розд.2 договору на встановлення земельного сервітуту останній є безстроковим і вступає в силу з моменту його підписання.

Згідно з п. 2 р. 2 договору на встановлення земельного сервітуту від 08.11.2011 р. сторони обумовили, що ФОП Антонюк А.О. в межах дії сервітут забороняється: розпочинати будівництво будинків і споруд без письмового узгодження з ПАТ Коростишівське підприємство "Кортекс"; проведення земельних робіт без погодження з ПАТ Коростишівське підприємство "Кортекс"; влаштування звалищ.

Пунктом 4 розділу 2 договору на встановлення земельного сервітуту від 08.11.2011 р., сторони погодили обов`язки ПАТ Коростишівське підприємство "Кортекс": дотримуватися загальних правил використання відведеної земельної смуги; відшкодовувати ФОП Антонюк А.О. збитки, в зв`язку з погіршенням якості земель в результаті господарської діяльності; не чинити дій, що можуть привести до погіршення якісних характеристик відведеної земельної смуги.

За умовами п. 6 р. 2 Договору на встановлення земельного сервітуту від 08.11.2011 р., ФОП Антонюк А.О. зобов`язалась: виконувати в повному обсязі всі умови договору; не втручатись в господарську діяльність ПАТ Коростишівське підприємство "Кортекс".

У п. 8 договору на встановлення земельного сервітуту від 08.11.2011 сторони визначили, що зміна умов договору можлива за письмовою згодою сторін. Дострокове розірвання договору в односторонньому порядку можливе тільки за рішенням суду. За порушення умов договору сторони несуть відповідальність з діючим законодавством України.

Договір підписаний в присутності нотаріуса (про що зазначено у тексті логовору) і посвідчений приватним нотаріусом Коростишівського районного нотаріального округу Владикою І.В. за № 7116 /а.с.38-39 у т.1/. Договір зареєстрований в Коростишівському районному земельному відділі, про що в книзі записів державної реєстрації зроблено запис № 03.02.2012, який засвідчено печаткою /а.с. 39 у т.1/.

До вищевказаного договору сторонами укладений додаток, що є невід`ємною частиною договору № 7116 від 08.11.2011 р., відповідно до якого сторонами погоджений план обмежень земельної ділянки при відчуженні /а.с. 40,41 у т.1/.

Розглядаючи питання обґрунтованості заявленого позову та апеляційної скарги, колегія суддів враховує таке.

Згідно із статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Згідно з частиною 1 статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За змістом пункту 2 частини 1 статті 395 ЦК України сервітут (право користування) є речовим правом на чуже майно.

Відповідно статті 401 ЦК України (тут і далі - в редакції, чинній на дату укладання договору на встановлення земельного сервітуту від 08.11.2011 р.) право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Норми статті 402 ЦК України визначають, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.

Відповідно до статті 404 ЦК України встановлено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.

Відповідно до ст. 98 Земельного кодексу України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Відповідно до ст. 99 ЗК України власники або землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів: в) право прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку, трубопроводів, інших лінійних комунікацій; право прокладати на свою земельну ділянку водопровід із чужої природної водойми або через чужу земельну ділянку; г) право відводу води зі своєї земельної ділянки на сусідню або через сусідню земельну ділянку; з) інші земельні сервітути.

Згідно зі ст. 100 ЗК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Договір про встановлення земельного сервітуту підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.

Згідно статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5,6 ст. 203 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Колегією суддів встановлено, що за договором купівлі-продажу від 30.10.2008 р. ВАТ "Коростишівська прядильно-ткацька фабрика "Кортекс"/продавець та Антонюк Антоніною Олексіївною/покупець позивач набула права власності на частину приміщення, що знаходиться по АДРЕСА_1 , і 30.10.2008 р. сторонами був укладений договір про виділ майна в натурі /а.с.15-16, 19 у т.1/.

08.11.2011 р. ПАТ Коростишівське підприємство "Кортекс"/продавець та Антонюк Антоніною Олексіївною /покупець уклали договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, за адресою вул. Більшовицька, буд.68 в м. Коростишів /а.с. 23-24 у т.1/, і умовами п. 2 договору визначено, що приміщення знаходяться на земельній ділянці, площею 0,0333 га з кадастровим номером :01:016:0237, що продається разом з приміщеннями.

Відповідно до ст. 377 ЦК України (в редакції станом на дату укладення договору купівлі - продажу нежитлових приміщень від 08.11.2011 р.) до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків).

Отже, враховуючи укладені договори купівлі-продажу частини приміщення від 30.10.2008 р., купівлі-продажу нежитлових приміщень від 08.11.2011 р. та відповідно до матеріалів Інвентаризаційної справи № 6231 на частину будівлі по вул. Більшовицька № 68 в м. Коростишів /а.с.119-125 у т.2/ станом на дату формування земельної ділянки кадастровий номер :01:016:0237 (20.09.2011 р. - дата видачі Державного акта на право власності на земельну ділянку ПАТ Коростишівське підприємство "Кортекс"), позивачем здійснювалося фактичне користування зазначеною земельною ділянкою, оскільки на ній знаходилося передане йому нерухоме майно - нежитлові приміщення в будівлі літ. Б.

Судом встановлено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки (зареєстрований в реєстрі за №7114) та договір на встановлення земельного сервітуту (зареєстрований в реєстрі за №7116) укладались одночасно 08.11.2011 р., тобто - 08.11.2011 р. сторони в присутності нотаріуса погодили умови і підписали договори, що підтверджує вільне волевиявлення сторін, зокрема, позивача на укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки з умовою укладення і договору сервітуту щодо цієї земельної ділянки.

Відповідно до ст.210 ЦК України, правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом.

На час укладання цих договорів 08.11.2011 р. діяв Тимчасовий порядок державної реєстрації правочинів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 року № 671, відповідно до п. 2 якого реєстраторами є державні нотаріальні контори, приватні нотаріуси, які згідно з договорами, укладеними з адміністратором Реєстру, проводять державну реєстрацію правочинів, змін, внесених до них, відомостей про припинення їх дії тощо.

Пунктом 5 зазначеного Порядку встановлено, що державній реєстрації підлягають, зокрема правочини, державна реєстрація яких передбачена законом. Державна реєстрація правочинів проводиться шляхом внесення нотаріусом запису до Реєстру одночасно з його нотаріальним посвідченням. Датою державної реєстрації правочину вважається дата та час внесення відповідного запису до Реєстру.

Як зазначено вище, договір купівлі - продажу земельної ділянки від 08.11.2011 р. та договір на встановлення земельного сервітуту від 08.11.2011 р. були зареєстровані у Державному реєстрі правочинів 08.11.2011 р., про що зазначено у договорах та підтверджено копією Реєстру для реєстрації нотаріальних дій із реєстраційними записами № 7114, № 7116 від 08.11.2011 р., наданого Житомирським обласним нотаріальним архівом /а.с. 71-72, т.2/.

Вищенаведені обставини в їх сукупності спростовують твердження позивача підприємця Антонюк А.О. про те, що вона не мала повноважень на встановлення сервітуту для позивача, оскільки не набула у встановленому порядку повноважень власника земельної ділянки, що не має наслідком виникнення законного права земельного сервітуту у відповідача.

Колегія суддів звертає увагу, що сервітут встановлювався за вимогою відповідача як одна із умов продажу земельної ділянки кадастровий номер :01:016:0237 та визначав обумовлені сторонами обмеження щодо її використання після укладення договору купівлі - продажу цієї земельної ділянки.

Разом з тим, відповідно до пункту 4 Порядку територіальний орган Держкомзему за місцем знаходження земельної ділянки протягом 14 календарних днів з дня подання до нього документа про перехід права власності на земельну ділянку проставляє на державному акті відмітку про реєстрацію права власності на неї.

Власник земельної ділянки подає для здійснення відмітки про перехід права власності на земельну ділянку такі документи: а) державний акт з відміткою нотаріуса про перехід права власності на земельну ділянку; б) цивільно-правовий договір про відчуження земельної ділянки у разі набуття права власності на земельну ділянку за таким договором або свідоцтво про право на спадщину.

З урахуванням наведених норм олегія суддів вважає за необхідне зазначити, що станом на момент укладення договору купівлі-продажу від 08.11.2011 р. саме на нового власника земельної ділянки було покладено обов`язок щодо звернення та подання документів про перехід права власності на земельну ділянку та проставлення на державному акті відмітки про реєстрацію права власності на неї до територіального органу Держкомзему, що було виконано позивачем 30.12.2011 р. Вчинення позивачем таких дій, направлених на державну реєстрацію правочину на умовах, погоджених сторонами у договорі від 08.11.2011 р., також підтверджує вільне волевиявлення позивача на укладення договору на умовах, зокрема, і щодо встановлення земельного сервітуту за п.1.1.

Згідно зі статтею 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав нанерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності за правочином з фактом його державної реєстрації.

Відповідно до ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», ч.4 ст. 236 ГПК України висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Так, у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 24.01.2020 р. у справі № 910/10987/18 викладені висновки про те, що при дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Колегія суддів з урахуванням вищенаведеного вважає правильним висновок суду першої інстанції, що договір на встановлення земельного сервітуту укладений та зареєстрований належним чином, у відповідності до діючого на той час Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів, а здійснення 30.12.2011 р. державної реєстрації права за договором купівлі-продажу земельної ділянки не впливає на дійсність договору сервітуту. Судом не встановлено обмеження волевиявлення сторін на укладання договору сервітуту, враховуючи, що на підставі ст.100 Земельного кодексу України та ст.402 Цивільного кодексу України, в редакціях, чинних на час укладання договору, і позивач, як володілець і відповідач як власник сусідньої земельної ділянки, були правомочні на встановлення земельного сервітуту 08.11.2011 р.

Відповідно, є безпідставними твердження позивача про те, що приватний нотаріус Коростишівського районного нотаріального округу Владика І.В. незаконно вніс до договору купівлі - продажу земельної ділянки від 08.11.2011 пункт 1.1 в частині наявності обмежень на вказаній земельній ділянці.

Крім того, колегія суддів оцінює як безпідставні та необґрунтовані твердження скаржника, що договір сервітуту земельної ділянки повинен бути визнаний недійсним з підстав того, що ТДВ «Кортекс» користується земельною ділянкою без технічної документації на землю та за відсутності встановлених меж сервітуту в натурі (на місцевості).

Колегія суддів звертає увагу, що на момент укладення спірного договору діяла інша редакція статтей 55, 56 Закону України «Про землеустрій», яка встановлювала, що технічна документація із землеустрою включає, зокрема, кадастровий план земельної ділянки, і наявність технічної документації щодо земельної ділянки з кадастровим номером :01:016:0237 станом на момент її продажу позивачу, а також можливість повної ідентифікації її в цілому на місцевості. Технічна документація була виготовлена ТДВ "Кортекс" у повній відповідності із вимогами, які існували до 01.01.2013 р. перед тим, як продати 08.11.2011 р. позивачу земельну ділянку із виділеним на ній земельним сервітутом /а.с.74-76 у т.3/. Як зазначено вище, до договору на встановлення земельного сервітуту від 08.11.2011 р. додано «План обмежень земельної ділянки при відчуженні», який є частиною Технічної документації із землеустрою, і який містить виділені сервітутні частини із зазначенням їх лінійних розмірів, розташування на земельній ділянці, а їх площі зазначені в «Експлікації угідь». Отже, зазначені документи надають можливість визначення всіх даних сервітутної частини земельної ділянки безпосередньо на місцевості.

Крім того, колегією суддів враховується, що такі доводи недійсності договору сервітуту ФОП Антонюк А.О. наводяться лише у апеляційній скарзі, і такі посилання відсутні у позовній заяві.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити про наступне.

Метою укладення оспорюваного договору сервітуту та внесення в п.1.1 договору купівлі-продажу землі умови про наявність сервітутних обмежень було встановлення сервітуту на прохід/проїзд та для проходження та обслуговування інженерних мереж відповідача згідно з планом земельного сервітуту - планом обмежень земельної ділянки при відчуженні, що є додатком та невід`ємною частиною договору 7116 від 08.11.2011 р.

Таким чином, укладаючи 08.11.2011 договір сервітуту та п.1.1. договору купівлі-продажу земельної ділянки з відповідачем, позивач був обізнаний про проходження по земельній ділянці інженерних мереж, які необхідно буде обслуговувати, а також потребу у користуванні відповідачем проходом/проїздом до його території і погоджувався на такі умови при купівлі земельної ділянки у відповідача. Будь яких заперечень, протоколів розбіжностей на час укладення договорів позивачем пред`явлено не було. Разом з тим, всупереч умовам вищевказаних договорів, позивач намагається в судовому порядку їх спрпостувати та визнати недійсними, що суперечить принципу добросовісності.

За умовами п.10.8 договору купівлі-продажу земельної ділянки від 08.11.2011 р. цей договір складений при повному розумінні сторонами його умов та термінології.

Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв діловою обороту, вимог розумності та справедливості.

В цьому контексті колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що згідно з нормами п.6 ч.1 ст.3 ЦК України однією із основоположних засад цивільного законодавства є вільне здійснення цивільних прав, а також добросовісність учасників цивільних правовідносин при здійсненні прав і виконання обов`язків. Тобто дії учасників цивільних та господарських правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідних правовідносин.

Таким чином, особа не може отримувати переваги від недобросовісної поведінки.

Принцип справедливості, добросовісності і розумності є проявом категорій справедливості, добросовісності і розумності як суті права загалом. Принцип добросовісності є одним із засобів утримання сторін від зловживання своїми правами. Основне призначення цього принципу вбачається в наданні суддям більше можливостей з`ясовувати в повному обсязі фактичні обставини справи і, насамкінець, встановити об`єктивну істину. Загалом зміст цього принципу (справедливості, добросовісності і розумності) полягає в тому, що тексти законів, правочинів та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту та нормам закону.

Згідно зі ст.13 ЦК України, визначивши межі здійснення цивільних прав, закон встановлює, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд; при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині; не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зроблено висновок, що "доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них".

Застосування доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) є засобом для недопущення недійсності оспорюваного правочину всупереч принципу добросовісності, а не підставою для визнання його недійсним.

Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів не вбачає підстав для визнання недійсним договору на встановлення земельного сервітуту від 08.11.2011 р. та п.1.1. договору купівлі - продажу земельної ділянки від 08.11.2011 р. Відповідно, судом не встановлено факт порушення оспорюваними договорами прав та інтересів позивача, тому у задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити.

Щодо поданої відповідачем заяви про застосування наслідків спливу позовної давності, колегія суддів зазначає, що у разі коли судом не встановлено порушення право чи законного інтересу позивача як підстав для задоволення позову, суд відмовляє в позові з цих підстав, тому у суду відсутня необхідність застосування інституту позовної давності.

Встановивши, що договір на встановлення земельного сервітуту укладений та зареєстрований належним чином, у відповідності до діючого на той час Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів, а здійснення 30.12.2011 р. державної реєстрації права за договором купівлі-продажу земельної ділянки не впливає на дійсність договору сервітуту, є безпідставними також твердження позивача про те, що приватний нотаріус Коростишівського районного нотаріального округу Владика І.В. незаконно вніс до договору купівлі - продажу земельної ділянки від 08.11.2011 пункт 1.1 в частині наявності обмежень на вказаній земельній ділянці.

Зважаючи на чинність укладеного сторонами договору на встановлення земельного сервітуту від 08.11.2011 р. та умови п.1.1 договору купівлі-продажу земельної ділянки від 08.11.2011 р., вимоги позивача зобов`язати ТзДВ "Кортекс" усунути перешкоди в користуванні ФОП Антонюк А.О. земельною ділянкою кадастровий номер :01:016:0237, що знаходиться за адресою: м. Коростишів, Житомирської області, вул. Київська, буд. 68, шляхом покладення обов`язку демонтувати частину електромережі, що живить розподільний пристрій РП№1 0,4 кВ (ЩР) та демонтувати розподільний пристрій РП№1 0,4 кВ (ЩР), які розміщені на земельній ділянці кадастровий номер :01:016:0237 по вул. Київській, буд. 68 у місті Коростишеві, також задоволенню не підлягають, оскільки є похідними, і позивач/скаржник у позові інших підстав для задоволення цих вимог не наводить.

Посилання позивача на численні листи, що містяться в матеріалах справи як на докази того, що відповідачем здійснюється незаконне користування земельною ділянкою кадастровий номер :01:016:0237, колегія суддів відхиляє з урахуванням встановлених обставин правомірного існування сервітуту. Інші обставини конфлікту чи неналежного виконання договору не можуть слугувати підставою для визнання договору недійсним відповідно до норм ст.ст.203,215 ЦК України.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Господарського суду Житомирської області від 03.09.2021 р. у справі № 906/211/21 ґрунтується на матеріалах справи, відповідає чинному законодавству, а тому відсутні підстави для його зміни чи скасування. Доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих висновків суду першої інстанції.

Витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на скаржника згідно з ст.129 ГПК України.

Складання повного постанови суду у даному випадку відкладено на триваліший строк на підставі ч.6 ст.233 ГПК України у зв`язку із значним обсягом досліджуваних обставин і обумовленою цим складністю справи та перебуванням головуючого судді на лікарняному.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 276, 281 - 282 Господарського процесуального кодексу України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємець Антонюк Антоніни Олексіївни залишити без задоволення. Рішення Господарського суду Житомирської області від 03.09.2021 р. у справі № 906/211/21 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку, визначеному Господарським процесуальним кодексом України.

Матеріали справи № 906/211/21 повернути Господарському суду Житомирської області.

Повний текст постанови складений 02 лютого 2022 року

Головуючий суддя Маціщук А.В.

Суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Петухов М.Г.