ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2022 року м. Черкаси справа № 925/708/21

Господарський суд Черкаської області в складі головуючого судді Довганя К.І., із секретарем Дяченко Т.В., за участю представників: позивача не з`явився; відповідача не з`явився, розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні Господарського суду в м. Черкаси за позовом Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України до Приватного акціонерного товариства Черкаське хімволокно про стягнення 235 200 443, 31 грн.

ВСТАНОВИВ:

31 травня 2021 року Акціонерне товариство Національна акціонерна компанія Нафтогаз України звернулося до суду з позовною заявою про стягнення з Приватного акціонерного товариства Черкаське хімволокно 235 200 443,31 грн. з яких: 209 609 581,96 грн. основного боргу та 2 055 320,36 грн. пені, 5 884 588,61 грн. 3% річних і 17 650 952,38 грн. втрат внаслідок інфляції за неналежне виконання грошових зобов`язань по договору постачання природного газу від 27.09.2019 за №1537/1920-ЕЕ-36.

Позивач обґрунтував заявлені вимоги тим, що оплату за переданий газ відповідач здійснював несвоєчасно та не виконав зобов`язання у визначений Договором строк, чим порушив умови господарського зобов`язання, зокрема, вимоги пункту 5.1 Договору.

Справа розглядається в порядку загального позовного провадження.

Відповідач у відзиві на позов заявлені вимоги визнав частково, просив суд зменшити розмір пені та розмір нарахованих 3% річних і інфляційних втрат на 75% вважаючи нарахований позивачем розмір заявлених штрафних санкцій надмірним та таким, що виходить за межі принципів розумності, справедливості і добросовісності.

Відповідач просив суд у разі задоволення судом позовних вимог у повному обсязі розстрочити виконання рішення суду рівними частинами протягом року з дня ухвалення такого рішення і врахувати те, що таке рішення може призвести до повної зупинки Черкаської ТЕЦ, що в свою чергу спричинить соціально-економічні та технічні наслідки.

Позивач подав до суду відповідь на відзив, в якій не погодився із доводами відповідача, викладеними у відзиві на позов вважаючи їх безпідставними і такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, та вважає, що підстави для розстрочення виконання рішення суду відсутні, оскільки таке розстрочення додатково збільшить порушення прав позивача ще на один рік, що в сукупності складе більше 27 місяців безпідставного порушення прав позивача.

У доповненні до відзиву, поданим відповідачем до суду 05.07.2021, останній посилаючись на положення п.15 Закону України від 13.04.2020 № 553-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» подав здійснений ним контррозрахунок господарських санкцій та просив відмовити у задоволенні вимог позивача щодо стягнення пені в розмірі 1526270,38 грн. та 3% річних в сумі 5 772 817,49 грн. зменшив заявлений розмір інфляційних, пені та 3% річних на 75%.

20.10.2021 відповідач подав до суду заперечення на відповідь на відзив, в якому просив зменшити розмір господарських санкцій та розстрочити виконання рішення суду.

23.10.2021 від позивача до суду надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог у зв`язку із частковою сплатою відповідачем боргу в сумі 18 858 240,49 грн.

У вказаній заяві позивач просив суд стягнути з відповідача на користь позивача:

- 190 751 341,47 грн. боргу,

- 2 055 320,36 грн. пені,

- 9 203 634,31 грн. 3% річних

- 24 982 720,52 грн. втрат внаслідок інфляції,

Хід розгляду справи викладений у відповідних ухвалах суду, які містяться в матеріалах справи.

Ухвалою суду від 14.12.2021 підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті на 10 год. 00 хв. 25 січня 2021 року.

25.01.2022 позивач подав до суду додаткове письмове пояснення, в якому повідомив суд, що 25.12.2021 відповідачем було сплачено на рахунок позивача заборгованість в розмірі 135 598 302,30 грн. і станом на 31.12.2021 заборгованість за спожитий природний газ по вище вказаному договору становить 55 153 039,17 грн.

25.01.2022 представник позивача в судовому засіданні в режимі відеоконференції заявлені вимоги з урахуванням зменшеної суми основного боргу підтримав, просив суд позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Представники відповідача в судовому засіданні основний борг за спожитий природний газ в сумі 55 153 039,17 грн. визнали, а щодо стягнення господарських санкцій просили суд зменшити їх розмір вважаючи їх надмірно завищеними.

25.01.2022 в судовому засіданні оголошувалась перерва до 09:00 год. 26 січня 2022 р.

Представники сторін в судове засідання не з`явились.

Сторони були належним чином повідомлені про час, дату та місце проведення судового засідання.

Суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю представників сторін за наявними матеріалами в порядку ст. 202 ГПК України.

Суд, оцінивши наявні у справі докази, встановив наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 27.09.2019 між сторонами був укладений договір постачання природного газу № 1537/1920-ЕЕ-36 (далі - Договір), відповідно до умов якого позивач передав у власність відповідача природний газ на загальну суму 289 514 503,44 грн., що підтверджується Актами приймання-передачі природного газу.

За умовами п.5.1 цього Договору, оплата за газ здійснюється відповідачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки природного газу.

Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Оплату за переданий газ відповідач здійснював несвоєчасно та не виконав зобов`язання у визначений Договором строк, чим порушив умови господарського зобов`язання, зокрема вимоги п.5.1 Договору і сума боргу відповідача перед позивачем по вказаному Договору становила 209 609 581,96 грн.

П.7.2. Договору сторони узгодили, що у разі невиконання відповідачем п. 5.1, п.5.6 Договору, відповідач сплачує позивачу, крім суми заборгованості, пеню в розмірі 17,8% річних (14,2% річних з 01.01.2020 згідно Додаткової угоди №9), але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

З урахуванням суми та строку прострочення сплати основного боргу відповідача позивачем нарахована пеня за неналежне виконання відповідачем умов Договору в розмірі 2 055 320,36 грн.

В порядку приписів ст.625 ЦК України позивачем відповідачу нараховано суму втрат внаслідок інфляції в розмірі 24 982 720,52 грн. та 9 203 634,31 грн. 3% річних за період з 28.01.2020 по 31.10.2021.

За приписами ч.1 ст.11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Частиною 5 вказаної статті визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

За змістом статті 509 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (стаття 626 ЦК України).

Частиною 1 статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно ч.1 ст. 193 ГК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Ст.530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до вимог ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором.

Відповідач не оспорює, що ним оплата за переданий газ здійснювалась несвоєчасно.

Ст. 216 ГК України передбачає, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Пунктами 1, 2 ст. 230 ГК України визначено, що санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Пунктом 6 ст. 231 ГК України передбачено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Оцінивши фактичні обставини справи та приписи вищенаведеного законодавства, суд приходить до наступних висновків.

Господарські зобов`язання між сторонами виникли на підставі укладеного договору постачання природного газу № 1537/1920-ЕЕ-36 від 27.09.2019. Даний договір виходячи з його умов, є договором поставки. Свої зобов`язання за цим договором позивач виконав належним чином та поставив відповідачу природний газ, що підтверджується актами приймання-передачі.

Факт виконання позивачем належним чином договірних зобов`язань по вищевказаному Договору підтверджується доказами, які містяться в матеріалах справи та не оспорюються відповідачем.

Під час розгляду справи відповідачем на користь позивача була проведена часткова оплата основного боргу в сумі 154 456 542,79 грн.

Відповідно положень п.2 ч.1 ст.231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Відтак, суд приходить до переконання, що в частині вимоги щодо стягнення основної заборгованості в сумі 154 456 542,79 грн. провадження у справі необхідно закрити за відсутністю предмету спору.

Отже, з урахуванням перерахованої відповідачем позивачу частини заборгованості за вказаним Договором, станом на час розгляду справи борг відповідача за отриманий природний газ перед позивачем, який підлягає стягненню, становить - 55 153 039,17 грн.

За порушення відповідачем умов господарського зобов`язання згідно п.7.2. розмір нарахованої позивачем пені склав - 2 055 320,36 грн.

Вказаний пункт Договору узгоджується із положеннями ст. ст. 1,3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Розрахунок пені був здійснений у відповідності до вимог ст. 232 ГК України.

Суд враховує, що позивач - Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» забезпечує галузі національної економіки і населення природним газом. Тобто, позивач як підприємство державного сектору економіки є об`єктом, що має стратегічне значення для економіки, суспільства і безпеки держави, і відсутність можливості вчасно розраховуватись за природний газ, а як наслідок - відсутність можливості вчасно надати послуги з постачання природного газу спричинить значні соціально та економічно негативні наслідки для всієї України.

Суд також враховує, що основним нормативним документом, який регулює порядок та умови постачання природного газу та виділення номінацій захищеним споживачам у опалювальний період 2019-2020 років є постанова Кабінету Міністрів України від 19.10.2018 №867, якою затверджено Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу (далі - Положення про ПСО). Це Положення визначає обсяг та умови виконання спеціальних обов`язків, що покладаються на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу, зокрема для забезпечення стабільності, належної якості та доступності природного газу, підтримання належного рівня безпеки його постачання споживачам, не створюючи загрози першочерговій цілі створення повноцінного ринку природного газу, заснованого на засадах вільної конкуренції з дотриманням принципів пропорційності, прозорості та недискримінації - п. 1 Положення про ПСО.

Згідно пп.1 п.3 Положення встановлено обов`язок НАК «Нафтогаз України» постачати природний газ виробникам теплової енергії, які здійснюють виробництво теплової енергії для всіх категорій споживачів, на умовах та у порядку, що визначені Положенням про ПСО. Позивач виконує покладені на нього урядом спеціальні обов`язки в повній мірі, незважаючи на збитки внаслідок виконання таких обов`язків та накопичення боргів за газ значною частиною цих контрагентів. Проте, продаж та постачання природного газу на умовах ПСО принесли компанії збиток у розмірі майже 2,9 млрд грн. Отже прибуток позивач отримує від інших видів діяльності, не пов`язаних з постачанням природного газу теплогенеруючим підприємствам та підприємствам, які забезпечують природним газом побутових споживачів.

Відтак, несвоєчасність оплати контрагентів прямо перешкоджає виконанню покладених на позивача державою обов`язків, погіршує фінансове становище, впливає на якість та своєчасність надання послуг з поставки газу для інших споживачів природного газу, закачування природного газу у підземні сховища для забезпечення опалювального періоду 2018-2020р.

Суд зауважує, що відповідач не є кінцевим споживачем природного газу, а є підприємством, яке використовує отриманий природний газ для виробництва та забезпечення безперебійного постачання електричної і теплової енергії споживачам, здійснення оплати поставленого позивачем газу значною мірою залежить від розрахунків споживачів з ПрАТ «Черкаське хімволокно».

Вирішуючи спір в частині стягнення пені в розмірі 2 055 320,36 грн, суд зазначає наступне.

Суд бере до уваги п.15 Закону України від 13.04.2020 № 553-ІХ «Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік", яким передбачено, що тимчасово, на період дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), звільнити від нарахування постачальниками електричної енергії та природного газу пені та штрафних санкцій підприємства централізованого водопостачання та водовідведення незалежно від форми власності, а також виробників теплової енергії незалежно від форми власності. Тобто, звільнення від нарахування пені та штрафних санкцій виробників теплової енергії саме з 12.03.2020 (введення на території України карантину) прямо передбачено в самому Законі № 553-IX, що узгоджується із приписами статті 58 Конституції України.

За приписами ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до пункту 7.2. Договору (в редакції Додаткової угоди від 28.01.2020 №9) у разі прострочення Споживачем оплати згідно пунктів 5.1., 5.6. цього Договору він зобов`язується сплатити Постачальнику пеню в розмірі 14,2% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного Банку України, що діяла у період, за який стягується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Відповідач позовну вимогу про стягнення пені визнає частково - за період з 28.01.2020 по 12.03.2020 в сумі 529 049,98 грн.

З урахуванням наведених положень Закону України від 13.04.2020 №553-IX, а також беручи до уваги Постанову Кабінету Міністрів України "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" від 11.03.2020 №211, якою з 12.03.2020 на усій території України було установлено карантин, суд приходить до висновку про обґрунтованість заперечень відповідача щодо безпідставності нарахування пені після набрання чинності Законом України від 13.04.2020 №553-IX.

Згідно ст. 611 та ст. 622 ЦК України сплата неустойки відноситься до видів відповідальності за порушення зобов`язання.

Як зазначалось вище, відповідно до пункту 15 розділу II Прикінцеві положення Закону України «Про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020 № 553-ІХ тимчасово, на період дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням короновірусної хвороби (COVID-19), звільнено від нарахування постачальниками електричної енергії та природного газу пені та штрафних санкцій підприємства централізованого водопостачання та водовідведення незалежно від форми власності, а також виробників теплової енергії незалежно від форми власності.

В розумінні ст. 4 ЦК України вищенаведена норма Закону від 13.04.2020 № 553-ІХ є актом цивільного законодавства, оскільки регулює порядок нарахування пені та штрафних санкцій, та має зворотну дію в часі, яка починається з початком дії карантину (12.03.2020), оскільки скасовує цивільну відповідальність за прострочення виконання зобов`язання.

Відтак, нарахування пені та штрафних санкцій у відносинах між позивачем та відповідачем не може мати місце починаючи з 12.03.2020 та до моменту закінчення карантину.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення пені підлягають до часткового задоволення в розмірі - 529 049,98 грн, які були нараховані за період до 12.03.2020 (дата початку карантину).

Оскільки вимога позивача щодо стягнення пені задоволена частково, то клопотання відповідача про зменшення пені на 75% суд залишає без задоволення.

Вирішуючи спір в частині стягнення 9 203 634,31 грн 3% річних та 24 982 720,52 грн інфляційних втрат суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак, враховуючи положення ч. 2 ст. 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції, а також 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

Нарахування інфляційних втрат здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Отже, за наявності встановленого факту несвоєчасної сплати відповідачем за отриманий газ, перевіривши арифметичний розрахунок 3% річних та інфляційних втрат за допомогою програми калькулятора Ліга-Закон, суд вважає, що наданий позивачем розрахунок відповідає вимогам діючого законодавства, є правомірним, а тому, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог в цій частині.

Механізм розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з гарантованим постачальником природного газу визначено Порядком розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з гарантованим постачальником природного газу, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 18.06.2014 № 217 (далі - Порядок № 217).

Суд бере до уваги правові висновки Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладені у постанові від 16.10.2020 у справі №903/918/19 про те, що визначений Порядком №217 алгоритм розподілу коштів споживачів, які надходять на поточні рахунки зі спеціальним режимом використання як оплата вартості теплової енергії та/або наданих комунальних послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, не ставить повноту та своєчасність виконання теплопостачальними організаціями договірних обов`язків з оплати отриманого природного газу на користь гарантованого постачальника у залежність від оплати теплової енергії безпосередніми споживачами; не скасовує та не обмежує відповідальність теплопостачальної організації перед постачальником за невиконання чи неналежне виконання обов`язків з оплати за спожитий газ та не змінює строків здійснення розрахунків за договорами між теплопостачальними організаціями та гарантованими постачальниками природного газу.

Суд звертає увагу на те, що положення Порядку №217 не змінюють строків розрахунків теплопостачальної організації та гарантованого постачальника за договором постачання природного газу, не позбавляють теплопостачальну організацію можливості впливати на їх своєчасність і не виключають застосування до відповідача-споживача пені за прострочення в оплаті отриманого природного газу, а також відповідальності за прострочення грошового зобов`язання у порядку частини другої статті 625 ЦК України у вигляді сплати 3% річних та інфляційних втрат. Такий порядок застосування відповідальності за порушення договірних зобов`язань до теплопостачальної організації, як суб`єкта господарювання у сфері теплопостачання, узгоджується з положеннями статей 78, 265 ГК України щодо здійснення відповідачем, як комунальним унітарним підприємством, господарської діяльності з виробництва теплової енергії із залученням на підставі договору поставки, укладеного з позивачем, як гарантованим постачальником, природного газу як енергоресурсу, з якого виготовляється теплова енергія, із зобов`язаннями щодо оплати вартості поставленого товару (газу), яке має бути виконано у строки, погоджені сторонами у договорі поставки природного газу, не залежно від обставин несвоєчасного виконання кінцевими споживачами зобов`язань щодо оплати вартості спожитої теплової енергії, поставленої відповідачем на підставі договорів постачання теплової енергії. Відповідач у силу статті 42 ГК України під час здійснення господарської діяльності несе підприємницький ризик, у тому числі щодо несвоєчасності розрахунків із ним його контрагентами (споживачами теплової енергії, виробленої з ресурсу позивача). Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 31.03.2020 у справі №917/530/19.

За приписами ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи.

Значення принципів справедливості та добросовісності поширюється не тільки на сферу виконання зобов`язань, а і на сферу користування правами, тобто, такі засади здійснення судочинства виступають своєрідною межею між припустимим використанням права (як формою правомірного поводження) та зловживанням правами (як формою недозволеного використання прав).

Суд, приймаючи до уваги майнові інтереси обох контрагентів за спірним договором, не вбачає виключних та достатніх підстав для зменшення 3% річних та інфляційних втрат. Відтак, клопотання про зменшення 3% річних та інфляційних втрат є безпідставним і задоволенню не підлягає.

За таких обставин позов підлягає до часткового задоволення.

З відповідача на користь позивача підлягають до стягнення понесені останнім судові витрати на оплату судового збору.

Щодо заявленого відповідачем клопотання про розстрочення виконання рішення та наведених ним доводів, суд приходить до наступного.

Ст. 331 ГПК України встановлено, що за клопотанням сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за клопотанням стягувана чи виконавця (у випадках, встановлених законом), встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Зокрема, вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд враховує:

- ступінь вини відповідача у виникненні спору;

- стосовно фізичної особи тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан;

- стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Таким чином, за змістом ст. 331 ГПК України, підставою для розстрочення виконання судового рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у строк або встановленим господарським судом способом.

Відповідач просить здійснити розстрочення рішення посилаючись на те, що у разі замовлення судом позовних вимог у повному обсязі, таке рішення може призвести до повної зупинки підприємства, що спричинить соціально-економічні та технічні наслідки:

- без опалення та гарячої води залишаться споживачі всіх категорій, враховуючи об`єкти соціальної інфраструктури;

- унеможливиться виплата заробітної плати більше ніж 800 працівників підприємства;

- через припинення виробництва тепла та електроенергії стане неможливим фінансування невідкладних робіт по відновленню (ремонту) обладнання підрядним способом та ін..

Проте, на підтвердження власних доводів щодо складного фінансового становища ним не надані належні та допустимі докази тих виключних обставин, які є підставою для розстрочення виконання рішення суду в порядку ст. 331 ГПК України, а саме: відсутність коштів на рахунках; відсутності майна, на яке можливо звернути стягнення; наявність реальної загрози банкрутства.

Суд вважає, що винятковість обставин, які повинні бути встановлені судом щодо надання відстрочки виконання судового рішення, повинні бути підтверджені відповідними засобами доказування.

Звіт, на який посилається відповідач як на підставу своїх доводів, суд не може вважати належним і допустимим доказом, оскільки сам Звіт не свідчить про складне фінансове становище і не дає змоги встановити реальний майновий стан підприємства.

Аналізуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що обставини, на які посилається відповідач, не є тими виключними обставинами для розстрочення виконання судового рішення, а тому заявлене відповідачем клопотання про розстрочення судового рішення задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.129, п.2 ч.1 ст.231 ст.ст.233, 236-241 ГПК України суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства Черкаське хімволокно (; проспект Хіміків,76, м.Черкаси, 18013) на користь Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (; вул.Б.Хмельницького,6, м.Київ, 01601):

- 55 153 039,17 грн. (п`ятдесят п`ять мільйонів сто п`ятдесят три тисячі тридцять дев`ять грн. 17 коп.) основного боргу;

- 529 049,98 грн. (п`ятсот двадцять дев`ять тисяч сорок дев`ять грн. 98 коп.) пені;

- 9 203 634,31 грн. (дев`ять мільйонів двісті три тисячі шістсот тридцять чотири грн. 31 коп.) 3% річних;

- 24 982 720,52 грн. (двадцять чотири мільйони дев`ятсот вісімдесят дві тисячі сімсот двадцять грн. 52 коп.) втрат внаслідок інфляції;

- 794 500,00 грн. (сімсот дев`яносто чотири тисячі п`ятсот грн) витрат по сплаті судового збору.

В частині стягнення основного боргу в сумі 154 456 542,79 грн. провадження у справі закрити за відсутністю предмету спору.

В решті позовних вимог відмовити

Рішення може бути оскаржене до Північного апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 03.02.2022.

Суддя К.І. Довгань