ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" лютого 2022 р. Справа№ 920/504/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Чорногуза М.Г.

Мальченко А.О.

Секретар судового засідання: Мельничук О.С.,

За участю представників сторін

від позивача - Мицько Р.М.,

від відповідача - не з`явились,

розглянувши апеляційну скаргу

Товариства з обмеженою відповідальністю "Сумигаз Збут"

на рішення Господарського суду Сумської області від 28.10.2021 (повний текст рішення складено 05.11.2021)

у справі № 920/504/18 (суддя Яковенко В.В.)

За позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сумигаз Збут"

про стягнення 11 616 853 грн. 14 коп.,-

ВСТАНОВИВ:

У 2018 році Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулося до Господарського суду Сумської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сумигаз Збут" про стягнення 11 616 853 грн. 14 коп.

В обґрунтування позову позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору купівлі-продажу природного газу від 28.10.2016 року №16-445-Н (далі - договір) щодо своєчасної оплати товару.

15.07.2020 року позивачем по справі було надано до суду заяву про зменшення розміру позовних вимог, в якій позивач просить суд стягнути з відповідача на користь позивача 5 346 980 грн. 86 коп. пені, 1 663 545 грн. 49 коп. 3% річних, 4 606 326 грн. 49 коп. інфляційних нарахувань. (т.4, а.с.64-65).

Ухвалою Господарського суду Сумської області від 15.07.2020 року заява про зменшення розміру позовних вимог прийнята до розгляду.

Рішенням Господарського суду Сумської області від 30.09.2020 року, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 20.01.2021 року в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Постановою Верховного Суду від 15.06.2021 року рішення господарського суду Сумської області від 30.09.2020 року та постанову Північного апеляційного господарського суду від 20.01.2021 року у справі № 920/504/18 скасовано, матеріали справи № 920/504/18 передано на новий розгляд до господарського суду Сумської області.

За результатами нового розгляду рішенням Господарського суду Сумської області від 28.10.2021 року позовні вимоги задоволено повністю. Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Сумигаз Збут» на користь Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України 5 346 980 грн. 86 коп. пені, 1 663 545 грн. 79 коп. 3 % річних, 4 606 326 грн. 49 коп. інфляційних нарахувань, 174 252 грн. 80 коп. судового збору за подання позовної заяви, 261 379 грн. 21 коп. судового збору за апеляційну скаргу, 348 505 грн. 60 коп. судового збору за касаційну скаргу.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що положення Порядку № 20 поширюються на спірні правовідносини сторін у період до 01.01.2018 року, а використання відповідачем асигнувань, отриманих у 2018 році згідно з Порядком № 256 (в редакції, чинній з 01.01.2018 року), з метою погашення боргу перед постачальником, свідчить про власне волевиявлення споживача щодо використання бюджетних коштів, однак не позбавляє Товариство обов`язку відшкодування втрат кредитора, пов`язаних з простроченням грошового зобов`язання. Крім того судом першої інстанції встановлено, що положення Порядку № 217 також не змінюють порядку розрахунків теплопостачальної організації та гарантованого постачальника газу за договором постачання природного газу, не позбавляють теплопостачальну організацію, як споживача природного газу, можливості впливати на їх своєчасність і не виключають застосування до відповідача-споживача відповідальності, передбаченої умовами договору у вигляді пені за прострочення оплати вартості отриманого природного газу, а також відповідальності за прострочення грошового зобов`язання у порядку ч.2 ст. 625 ЦК України у вигляді сплати 3% річних та інфляційних втрат. При прийнятті цього рішення суд першої інстанції виходив з того, що фактичне перерахування вартості природного газу за поставкою у період жовтень 2016 року - березень 2017 року було здійснено відповідачем з порушенням строків, які встановлені договором № 16-445-Н від 28.10.2016 року.

Не погодившись із прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Сумигаз Збут" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Сумської області від 28.10.2021 року та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, без дослідження усіх обставин справи. Зокрема скаржник наголошує на невірному зарахуванні коштів та безпідставному нарахуванні 3% річних, пені та інфляції з самого початку здійснення розрахунків по договору. Скаржник зазначає, що укладаючи спільні протокольні рішення з визначенням призначення виділених коштів, позивач не має права зараховувати виділені бюджетні кошти за інші період, ніж той, що визначений рішенням. Між позивачем та відповідачем постійно існував і на сьогодні існує спір щодо порядку, розміру та періоду зарахування оплати за природний газ переданий по договору, як у 2016 році, так і в цілому протягом усього періоду дії договору. Також скаржник вважає, що дія Порядку №217, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18.06.2014 року не поширюється на розрахунки, які здійснюються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 року №256. Також на думку відповідача в даному випадку немає підстав для застосування положень ст. 611 та ч. 2, ст. 625 Цивільного кодексу України.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.11.2021 року сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Агрикова О.В., судді Чорногуз М.Г., Мальченко А.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.11.2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скарго Товариства з обмеженою відповідальністю "Сумигаз Збут" на рішення Господарського суду Сумської області від 28.10.2021 року у справі №920/504/18, розгляд справи призначено на 22.12.2021 року.

29.11.2021 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", позивача у справі, надійшов відзив на апеляційну скаргу.

02.12.2021 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів з Господарського суду Сумської області надійшли матеріали справи №920/504/18.

09.12.2021 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів засобами електронного зв`язку, від Товариства з обмеженою відповідальністю "Сумигаз Збут", відповідача у справі, надійшла відповідь на відзив на апеляційну скаргу.

Судове засідання, призначене на 22.12.2021 року не відбулось у зв`язку з перебуванням судді Чорногуза М.Г. у відпустці з 21.12.2022 року.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.12.2021 року розгляд справи призначено на 02.02.2022 року.

02.02.2022 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів засобами електронного зв`язку, від Товариства з обмеженою відповідальністю "Сумигаз Збут", відповідача у справі, надійшла заява про долучення до матеріалів справи ухвали Верховного Суду від 06.08.2020 року у справі №910/3657/18 та клопотання про відкладення розгляду справи.

В судовому засіданні 02.02.2022 року представник позивача надав усні пояснення по справі, відповів на запитання суду, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином.

Щодо клопотання відповідача про відкладення розгляду справи колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з п. 11, ст. 270 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.

Відповідно до п. 12, ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

В обґрунтування клопотання про відкладення розгляду справи відповідача посилається на хворобу представника Василевської О.В., втім не зазначає будь-яких доказів, що Василевська О.В. єдиний представник відповідача.

Також у клопотанні не вказано жодних підстав з яких відповідач не може направити в судове засідання іншого представника.

Враховуючи те, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об`єктивного розгляду справи, та зважаючи на обмежений процесуальний строк розгляду апеляційної скарги, судова колегія визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу у відсутності представника відповідача.

Статтями 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, відповідно до укладеного між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (позивач - продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Сумигаз збут" (відповідач - покупець) договору купівлі-продажу природного газу № 16-445-Н від 28.10.2016 року, продавець зобов`язується передати покупцеві у 2016-2017 роках природний газ, а останній, в свою чергу, прийняти та оплатити його на умовах цього договору. (т.1, а.с. 18-23).

Відповідно до п. 1.2. договору природний газ, що передається за цим договором, використовується покупцем виключно для постачання побутовим споживачам.

Пунктом 6.1. договору передбачено, що оплата за газ здійснюється відповідачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця купівлі-продажу природного газу.

Остаточний розрахунок за фактично переданий газ, крім фактично переданого газу, визначеного абз. 3 цього пункту, здійснюється до 25 числа (включно) місяця, що настає за місяцем купівлі-продажу газу.

Остаточний розрахунок з оплати вартості придбаного природного газу на суму наданих побутових споживачем пільг, субсидій та компенсацій проводиться за процедурою, визначеною Порядком перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетом на надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20 і має бути здійснений протягом 90 днів з 1 числа місяця, що настає за місяцем купівлі-продажу природного газу.

У разі не надання покупцем продавцеві до 25 числа (включно) передбачених в абз. 4 цього пункту актів звіряння розрахунків за відповідний місяць, остаточний розрахунок за весь фактично переданий у відповідному місяці купівлі-продажу природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, що настає за місяцем купівлі-продажу газу.

Сторони погодили, що підписання спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 року № 20 не змінює строків та умов розрахунків за цим Договором, за виключенням випадків, коли продавець протягом 5 робочих днів з дати надходження спільного протокольного рішення не підпише його, то зазначений строк оплати вартості природного газу продовжується на кількість днів, що дорівнює кількості днів, які перевищують цей 5-денний строк.

Згідно з пунктом 6.2. договору оплата за природний газ здійснюється з поточного рахунка із спеціальним режимом використання покупця на поточний рахунок із спеціальним режимом використання продавця кожного банківського дня розрахункового місяця згідно з нормами розподілу коштів, затвердженими відповідною постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП).

Згідно з п. 11.1. договору договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення підписів печатками сторін, поширює свою дію на відносини, що фактично склались між сторонами з 01.10.2016, і діє в частині продажу природного газу до 31.03.2017 (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно з актами приймання-передачі природного газу за жовтень 2016 - березень 2017 року позивач передав, а відповідач прийняв природний газ загальною вартістю 2 040 410 035, 41 грн. обсягом 674600 м.куб., що підтверджується наявними в матеріалах справи актами приймання-передачі природного газу, складені відповідно до п.п.3.2-3.4. договору (т.1, а.с.24-29), а також актами звіряння розрахунків (т.1, а.с.33-226; т.2, а.с.1-230; т.3, а.с.1-26).

Також з матеріалів справи вбачається, що факт повної оплати газу відповідачем підтверджується операціями по договору з відповідачем. (т.1, а.с.31-32).

Отже, спір у даній справі виник у зв`язку з тим, що оплату за переданий газ відповідач здійснював несвоєчасно, а тому позивач звернувся до суду з даним позовом про стягнення пені, яка нарахована відповідно до п. 7.2. договору та інлфляційних втрат і 3% річних, які нараховані відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. ст. 174, 181 ГК України господарські зобов`язання можуть виникати: безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акту, що регулює господарську діяльність, з акту управління господарською діяльністю, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

З положень ст. 509 ЦК України вбачається, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У відповідності до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та закону, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 712 ЦК України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з положеннями статті 193 Господарського кодексу України, статей 526, 527, Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено законом або договором, не випливає із суті зобов`язання.

Згідно із статтею 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Статтею 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).

У відповідності до ст.599 Цивільного кодексу України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Спірні правовідносини у справі (після зменшення позовних вимог) виникли щодо права позивача як кредитора на стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих ним на суми, що були сплачені не у зв`язку з укладанням спільних протокольних рішень на підставі Порядку №20.

Як вже було зазначено вище, рішенням Господарського суду Сумської області від 30.09.2020 року, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 20.01.2021 року в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Постановою Верховного Суду від 15.06.2021 року рішення господарського суду Сумської області від 30.09.2020 року та постанову Північного апеляційного господарського суду від 20.01.2021 року у справі № 920/504/18 скасовано, матеріали справи № 920/504/18 передано на новий розгляд до господарського суду Сумської області.

Направляючи справу на новий розгляд Верховний Суд зазначив:

«Вирішуючи спір у справі №920/504/18 суди першої та апеляційної інстанції зазначених правових висновків Верховного Суду не врахували, оскільки як і суди у вказаних вище справах №910/3657/18, 916/2286/18, 925/74/19, обмежилися посиланням на застосування до спірних правовідносин положень Порядку №256, згідно з яким, як зауважили суди, змінено умови договору у частині порядку та строків розрахунку за природний газ, і не навели правового обґрунтування такого висновку із зазначенням відповідної норми та встановлених відповідних обставин справи. Крім того, у справі №920/504/18 суди також не встановили чи регулюють положення Порядку №256 (в редакції, чинній з 01.01.2018) господарські правовідносини між сторонами, що існували до 01.01.2018.

Таким чином, при вирішенні спору в частині, що стосується нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат на суму 55 000 000, 00 грн., сплачену згідно платіжного доручення №3 від 30.01.2018 року, суди не врахували висновки Верховного Суду у подібних правовідносинах, не спростували доводи позивача про те, що спірна сума сплачена не на підставі спільного протокольного рішення, а отже на неї можуть нараховуватися штрафні санкції і, що положення Порядку №256 вказаних доводів не спростовують, отже не встановили обставини які мають значення для правильного вирішення справи в цій частині.

Крім того, після подання позивачем заяви про зменшення позовних вимог доказуванню підлягали обставини прострочення відповідачем сплати заборгованості за рахунок коштів з поточного рахунку із спеціальним режимом використання та за рахунок власних коштів відповідача за кожний місяць окремо.

На підтвердження факту наявності прострочення платежів відповідачем позивач надав до суду відповідний розрахунок, а також додав до позовної заяви виписку операцій по договору від 28.10.2016 року № 16-445-Н. В свою чергу відповідач надав контррозрахунок, в якому зазначив про відсутність факту прострочення грошового зобов`язання та вважав, що платежі за природний газ з рахунку із спеціальним режимом використання здійснювалися до 25 числа місяця, що настав за місяцем купівлі-продажу газу в повному обсязі та відповідно до умов договору.

Проаналізувавши розрахунки, які подані сторонами, суди пославшись на норму статті 74 ГПК України, дійшли висновків, що обставина наявності прострочки здійснених відповідачем платежів за договором, на яку посилається позивач, не є доведеною позивачем, так як ним не надано доказів (платіжних доручень про сплату боргу), із яких суди мали би можливість встановити дату сплати боргу у кожному місяці та зробити висновки про наявність або відсутність прострочки виконання зобов`язань відповідачем.

Однак, колегія суддів зазначає, що попередні судові інстанції не надали будь-якої оцінки доданій позивачем до позовної заяви копії роздруківки операцій по договору від 28.10.2016 року № 16-445-Н (т.1 а.с.31-32), з якої вбачаються дати сплати боргу, а також не зазначено на підставі яких доказів суд взяв до уваги контррозрахунок відповідача, до якого останнім також не було додано платіжних доручень про сплату боргу.»

Відповідно до ст.316 ГПК України, вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Судом першої інстанції на виконання вказівок Верховного Суду було встановлено, що між Головним управлінням Державної казначейської служби України в Сумській області, Департаментом фінансів Сумської обласної державної адміністрації та позивачем і відповідачем були підписані спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків за природний газ за рахунок коштів загального фонду державного бюджету, предметом якого є організація проведення сторонами взаєморозрахунків відповідно до Порядку № 20 (надалі - Спільні протокольні рішення або СПР). Копії Спільних протокольних рішень, які підписані в період з 18.11.2016 року по 19.04.2017 року, надані відповідачем до матеріалів справи (т.3, а.с.59-176).

У п.1 протокольних рішень вказано, що їх предметом є організація проведення взаєморозрахунку відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20.

З метою оплати вартості поставленого газу сторонами за участі Головного управління Державної казначейської служби України у Сумській області, Департаменту фінансів Сумської обласної державної адміністрації, позивача та відповідача спільними протокольними рішеннями про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання за рахунок коштів загального фонду державного бюджету України проведено частковий розрахунок за поставлений позивачем газ по договору № 16-445-Н від 28.10.2016 року на загальну суму 1 717 160 770, 96 грн., що підтверджується наданим до заяви про зменшення розміру позовних вимог розрахунком та операціями по договору.

Спільними протокольними рішеннями сторони передбачили порядок та строки проведення взаєморозрахунків та визначили, що сторона 3 перераховує НАК "Нафтогаз України" кошти за природний газ із записом у графі "призначення платежу" "Постанова Уряду від 11.01.2005 року № 20, дата і номер Спільного протокольного рішення за природний газ за 2016 рік, договір від 28.10.2016 № 16-445-Н".

Позивачем згідно з розрахунком, який додано до заяви про зменшення позовних вимог, нараховано відповідачу пеню в загальній сумі 5 346 980, 86 грн., 3% річних в загальній сумі 1 663 545, 79 грн., інфляційних нарахувань в сумі 4 606 326, 49 грн., з яких:

- за зобов`язаннями жовтня 2016 року: за період з 26.11.2016 року по 14.12.2016 року пеня у розмірі 17 921, 43 грн., 3% річних - 3 840, 30 грн.;

- за зобов`язаннями листопада 2016 року за період з 27.12.2016 року по 31.01.2017 року пеня у розмірі 718 435, 88 грн., 3% річних - 153 950, 54 грн.;

- за зобов`язаннями грудня 2016 року за період з 26.01.2017 року по 27.02.2017 року пеня у розмірі 541 354, 35 грн., 3% річних - 116 004, 49 грн.;

- за зобов`язаннями січня 2017 року за період з 28.02.2017 року по 02.04.2017 року пеня у розмірі 599 748, 68 грн., 3% річних - 128 517, 59 грн.;

- за зобов`язаннями березня 2017 року за період з 26.04.2017 року по 29.01.2018 року пеня у розмірі 3 469 520, 52 грн., 3% річних - 1 261 232,87 грн.

Також місцевим господарським судом встановлено, що позивачем нараховано інфляційні втрати в загальній сумі 4 606 326, 49 грн., з яких:

- за зобов`язанням листопада 2016 року за період з 01.01.2017 року по 28.02.2017 року у розмірі 3, 33 грн.;

- за зобов`язанням січня 2017 року за період з 01.03.2017 року по 30.04.2017 року у розмірі 7,71 грн.;

- за зобов`язанням березня 2017 року за період з 01.05.2017 року по 31.01.2018 року у розмірі 4 606 315, 45 грн.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до спільного протокольного рішення № 2257 від 19.04.2017 року вбачається, що його учасники - Головне управління Державної казначейської служби України в Сумській області, Департамент фінансів Сумської обласної державної адміністрації, ТОВ "Сумигаз Збут" та НАК "Нафтогаз України" погодили проведення взаєморозрахунку та послідовність дій учасників у виконанні вказаного рішення на суму 55 000 000, 00 грн. із призначенням платежу - за березень 2017 року.

Вказані кошти у вигляді субвенцій державного бюджету були перераховані 30.01.2018 року за платіжним дорученням № 3, призначення платежу - згідно договору від 28.10.2016 № 16-445-Н та постанова КМУ від 04.03.2002 року № 256 (зі змінами).

Колегія суддів зазначає, що Верховний Суд направляючи справу на новий розгляд зазначив, що зменшивши позовні вимоги, позивач доводив обставини, відповідно до яких ним здійснено нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат виключно на ті суми, які були отримані НАК "Нафтогаз України" поза межами спільних протокольних рішень, які укладалися на підставі Порядку №20.

Верховний Суд також зауважив, що позивач стверджував про правомірне нарахування ним пені, 3% річних та інфляційних втрат на суму 55 000 000 грн., оскільки за його доводами сплата вказаної суми відбулася після втрати чинності Порядком №20 та не на підставі спільного протокольного рішення, яке не було профінансоване у 2017 році.

Предметом спільного протокольного рішення є організація проведення сторонами взаєморозрахунку відповідно до Порядку № 20 на умовах визначених даним спільним протокольним рішенням.

Пунктом 5.3. такого протокольного рішення передбачено, що спільне протокольне рішення є чинним лише у разі проведення відповідного фінансування.

За умовами розділу 5 спільного протокольного рішення воно набирає чинності з моменту підписання всіма сторонами і діють до повного виконання сторонами зобов`язань за кожним протокольним рішенням. Зміни до нього можуть бути внесені за взаємною згодою сторін шляхом підписання додатків до нього. Додатки є невід`ємною частиною і мають однакову юридичну силу в разі, якщо вони викладені в письмовій формі та підписані уповноваженими на те представниками сторін.

При укладенні договору та спільного протокольного рішення про організацію взаєморозрахунків за теплопостачання, природний газ та послуги з постачання, транспортування, розподілу природного газу за рахунок коштів загального фонду державного бюджету України сторони керувалися Порядком № 20.

з 01.01.2018 року втратила чинність постанова Кабінету Міністрів України № 20 від 11.01.2005 РОКУ "Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій", але зобов`язання по відшкодуванню наданих пільг та субсидій за 2017 рік залишилися. Відтак, положення Порядку № 20 поширюються на спірні правовідносини сторін у період до 01.01.2018 року.

Фінансування субвенції щодо пільг і житлових субсидій населенню з 01.01.2018 РОКУ відбувалося уже відповідно до постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету" № 256 від 04.03.2002 року. (далі Порядок № 256).

Порядок № 256 унормовує механізм фінансування із Державного бюджету України видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення щодо надання пільг та житлових субсидій населенню на оплату, зокрема, природного газу у визначені умовами цього Порядку строки (пункти 5-7 Порядку).

Водночас за змістом ст. 3 Закону України "Про ринок природного газу" ринок природного газу функціонує на засадах вільної добросовісної конкуренції, крім діяльності суб`єктів природних монополій, та за такими, зокрема, принципами: забезпечення високого рівня захисту прав та інтересів споживачів природного газу, у тому числі забезпечення першочергового інтересу безпеки постачання природного газу, зокрема шляхом диверсифікації джерел надходження природного газу; вільної торгівлі природним газом та рівності суб`єктів ринку природного газу незалежно від держави, згідно із законодавством якої вони створені; вільного вибору постачальника природного газу; невтручання держави у функціонування ринку природного газу, крім випадків, коли це необхідно для усунення вад ринку або забезпечення інших загальносуспільних інтересів, за умови що таке втручання здійснюється у мінімально достатній спосіб; відповідальності суб`єктів ринку природного газу за порушення правил діяльності на ринку природного газу та умов договорів.

Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України "Про ринок природного газу" постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ належної якості та кількості у порядку, передбаченому договором, а споживач зобов`язується оплатити вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачених договором.

Споживач зобов`язаний, зокрема: укласти договір про постачання природного газу; забезпечувати своєчасну та повну оплату вартості природного газу згідно з умовами договорів (с. 13 Закону України "Про ринок природного газу").

Відповідно до абзаців 1, 3 пункту 8-1 Порядку № 256 (в редакції, чинній з 01.01.2018) кошти, отримані як субвенція з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг та житлових субсидій населенню на оплату електроенергії, природного газу, послуг тепло-, водопостачання і водовідведення, квартирної плати (утримання будинків і споруд та прибудинкових територій), вивезення побутового сміття та рідких нечистот, отримані постачальниками від головних розпорядників місцевих бюджетів згідно з пунктом 8 цього Порядку за електричну енергію, природний газ, послуги з транспортування, розподілу та постачання природного газу, тепло-, водопостачання і водовідведення, утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, вивезення побутового сміття та рідких нечистот та іншими суб`єктами господарювання, розрахунки з якими здійснюються за рахунок таких коштів, використовуються протягом бюджетного року за цільовим призначенням. Суб`єктами господарювання, які мають ліцензію на розподіл природного газу, кошти, отримані згідно з абзацами другим та сьомим цього пункту, спрямовуються на оплату природного газу оптовим продавцям та власникам ресурсу природного газу (в тому числі ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"), на оплату послуг з транспортування природного газу оператору газотранспортної системи та (або) сплату грошових зобов`язань з податків, зборів і платежів до державного бюджету, в тому числі податку на додану вартість в межах нарахувань на обсяг планової тарифної виручки, встановленої НКРЕКП на плановий період.

Згідно з абзацами 21 23, 25, 27 пункту 8-1 Порядку № 256 (в редакції, чинній з 01.01.2018) для проведення розрахунків відповідно до цього пункту всі учасники відкривають поточні рахунки із спеціальним режимом використання в органах Казначейства, крім енергопостачальників, оптового постачальника електричної енергії, які проводять розрахунки за спожиту електричну енергію через поточні рахунки із спеціальним режимом використання, відкриті в уповноваженому банку. Енергопостачальники та державне підприємство "Енергоринок" проводять розрахунки за спожиту електричну енергію через відкриті в уповноваженому банку поточні рахунки із спеціальним режимом використання відповідно до Закону України "Про електроенергетику". Уповноважений банк перераховує кошти в обсягах, що повинні бути перераховані енергопостачальником до державного бюджету, із зазначеного рахунка на поточний рахунок із спеціальним режимом використання енергопостачальника, відкритий в органі Казначейства. Розрахунки, передбачені цим пунктом, проводяться протягом п`яти банківських днів. Усі учасники розрахунків, що проводяться згідно із цим пунктом, у графі "Призначення платежу" платіжних доручень додатково зазначають "постанова Кабінету Міністрів України від 4 березня 2002р. № 256" та вказують вид послуги (енергоносія), за який проводиться розрахунок. Казначейство протягом одного операційного дня здійснює виконання платіжних доручень учасників розрахунків, передбачених цим пунктом.

Місцевий господарський суд вірно зазначив, що хоча визначений Порядком № 256 (в редакції, чинній з 01.01.2018) правовий механізм передбачає можливість Товариства у 2018 році розрахуватися з Компанією за заборгованість, існуючу станом на 01.01.2018 за пільгами та житловими субсидіями населенню за попередній період, проте жодного посилання на можливість включення до обсягу асигнувань, виділених державою, боргів за договорами між суб`єктами господарювання, які виникли в період до 01.01.2018, і які не є боргами за пільги та житлові субсидії населенню, порядок № 256 не містить. При цьому сума простроченої заборгованості в розмірі 55000000,00 грн за договором № 16-445-Н, на яку позивачем нараховані пеня, інфляційні втрати та 3% річних, не є боргом за пільгами та житловими субсидіями населенню, оскільки ПАТ "НАК "Нафтогаз України" не погоджувалося з цим у передбачений законом спосіб, а саме шляхом укладення у 2017 році (до 01.01.2018) обов`язкового у таких випадках спільного протокольного рішення на заборгованість у сумі 55000000,00 грн.

Використання відповідачем асигнувань, отриманих у 2018 році згідно з Порядком № 256 (в редакції, чинній з 01.01.2018), з метою погашення боргу перед постачальником, свідчить про власне волевиявлення споживача щодо використання бюджетних коштів, однак не позбавляє Товариство обов`язку відшкодування втрат кредитора, пов`язаних з простроченням грошового зобов`язання.

Положення Порядку № 256 (в редакції, чинній з 01.01.2018) не регулюють господарських правовідносин між сторонами, які виникли до набрання нею чинності, оскільки цей Порядок не містить вказівки про розповсюдження його дії на правовідносини, що існували до 01.01.2018 та які відмінні від боргових зобов`язань по пільгам і субсидіям населення. Суд з цього приводу зауважує, що наведене випливає з принципу незворотності дії закону в часі, визначеного частиною 2 статті 5 ЦК України.

Також суд першої інстанції вірно зазначив, що встановлений постановою КМУ № 256 порядок не передбачає зміну порядку та строків здійснення розрахунків між сторонами, а встановлює виключно порядок зарахування отриманих відповідачем бюджетних коштів на рахунки кредитора, тому порушення державою обов`язку перед надавачами послуг щодо розрахунків не звільняє останніх від відповідальності перед постачальниками енергоносіїв за прострочення виконання договірних зобов`язань.

Зазначене вище також було встановлено Верховним Судом у даній справі.

Отже, на виконання вказівок Верховного Суду судом першої інстанції було враховано висновки Верховного Суду у справах №910/3657/18, №916/2286/18, №925/74/19.

Водночас за змістом статті 3 Закону України "Про ринок природного газу" ринок природного газу функціонує на засадах вільної добросовісної конкуренції, крім діяльності суб`єктів природних монополій, і за такими, зокрема, принципами: забезпечення високого рівня захисту прав та інтересів споживачів природного газу, у тому числі забезпечення першочергового інтересу безпеки постачання природного газу, зокрема шляхом диверсифікації джерел надходження природного газу; вільної торгівлі природним газом та рівності суб`єктів ринку природного газу незалежно від держави, згідно із законодавством якої вони створені; вільного вибору постачальника природного газу; невтручання держави у функціонування ринку природного газу, крім випадків, коли це необхідно для усунення вад ринку або забезпечення інших загальносуспільних інтересів, за умови що таке втручання здійснюється у мінімально достатній спосіб; відповідальності суб`єктів ринку природного газу за порушення правил діяльності на ринку природного газу та умов договорів.

Згідно з частиною першою статті 12 Закону України "Про ринок природного газу" постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ належної якості та кількості у порядку, передбаченому договором, а споживач зобов`язується оплатити вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачених договором.

Споживач зобов`язаний, зокрема укласти договір про постачання природного газу; забезпечувати своєчасну та повну оплату вартості природного газу згідно з умовами договорів (стаття 13 Закону України "Про ринок природного газу").

Отже постачання природного газу споживачам є різновидом господарської діяльності, що здійснюється на підставі договору постачання, який укладається між постачальником та покупцем (споживачем) із визначенням взаємних прав та обов`язків сторін такого господарського договору. Законодавцем до обов`язків споживача віднесено забезпечення своєчасної та повної оплати вартості придбаного (спожитого) природного газу, невиконання чи неналежне виконання якого тягне за собою наслідки у вигляді відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Статтею 1 Закону України "Про теплопостачання" передбачено, що виробництво теплової енергії господарська діяльність, пов`язана з перетворенням енергетичних ресурсів будь-якого походження, у тому числі альтернативних джерел енергії, на теплову енергію за допомогою технічних засобів з метою її продажу на підставі договору; постачання теплової енергії (теплопостачання) господарська діяльність, пов`язана з наданням теплової енергії (теплоносія) споживачам за допомогою технічних засобів транспортування та розподілом теплової енергії на підставі договору; теплогенеруюча організація суб`єкт господарської діяльності, який має у своїй власності або користуванні теплогенеруюче обладнання та виробляє теплову енергію; теплопостачальна організація суб`єкт господарської діяльності з постачання споживачам теплової енергії.

Виробництво та (або) постачання теплової енергії є різновидами господарської діяльності, що здійснюється суб`єктами господарювання з метою створення теплової енергії шляхом перетворення енергетичних ресурсів, у тому числі природного газу, та її подальшого надання споживачам за допомогою технічних засобів транспортування та розподілу теплової енергії на підставі укладених із споживачами договорів.

Господарську діяльність з виробництва теплової енергії здійснюють теплогенеруючі організації, а постачання споживачам теплової енергії, як продукту виробництва, належить до видів господарської діяльності теплопостачальної організації. Водночас, законодавець не забороняє здійснення зазначених видів господарської діяльності (як виробництва, так і постачання теплової енергії) одним суб`єктом господарювання.

Правовідносини гарантованого постачальника природного газу, яким є позивач, та теплопостачальної організації, яка використовує природний газ у цілях виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води споживачам, опосередковуються шляхом укладення договорів постачання природного газу на засадах строковості, оплатності та цільового використання поставленого ресурсу.

Як вже було вище встановлено, за умовами договору № 16-445-Н від 28.10.2016 року АТ "НАК "Нафтогаз України" (продавець) зобов`язався передати покупцю у 2016 - 2017 роках природний газ для постачання побутовим споживачам, а відповідач (споживач) зобов`язався прийняти та оплатити переданий йому у власність позивачем-продавцем природний газ на умовах договору.

Порядок розрахунків за теплову енергію, для виробництва якої використовується природний газ, що постачається гарантованим постачальником, визначено статтею 19-1 Закону України "Про теплопостачання".

Водночас, при розгляді спорів щодо розрахунків споживачів природного газу, використаного у виробництві теплової енергії, із гарантованими постачальниками відповідно до договорів постачання природного газу, необхідно враховувати, що положення статті 19-1 цього Закону поширюються на правовідносини, що виникають під час розрахунків між споживачами теплової енергії та теплопостачальними організаціями на підставі договорів на постачання теплової енергії, а також між теплопостачальними організаціями та теплогенеруючими організаціями (у разі якщо виробництво та постачання теплової енергії здійснюються різними суб`єктами господарювання) у розрахунках за придбану теплову енергію як продукт виробництва для його подальшого продажу споживачам.

Отже законодавцем передбачено спеціальну процедуру розрахунку за спожиту теплову енергію, вироблену із природного газу як ресурсу, поставленого гарантованим постачальником, шляхом зарахування коштів споживачів та теплопостачальних організацій, які купують теплову енергію у теплогенеруючих організацій для її подальшого постачання споживачам, на рахунки із спеціальним режимом використання, відкриті теплопостачальними організаціями (для зарахування коштів споживачів теплової енергії) та теплогенеруючими організаціями (для зарахування коштів теплопостачальних організацій за придбану теплову енергію як товар) в уповноваженому банку.

Водночас ч.1 ст. 19-1 Закону України "Про теплопостачання" визначено, що оплата теплової енергії шляхом перерахування коштів на інші рахунки забороняється. Зазначена норма поширюється на споживачів, які сплачують за поставлену їм теплову енергію теплопостачальними організаціями, а також на теплопостачальні організації під час розрахунків за придбану теплову енергію у теплогенеруючих організацій.

Положеннями ч.3 ст. 19-1 Закону України "Про теплопостачання" визначено обов`язковою умовою договору на постачання теплової енергії, укладеного між теплопостачальною організацією та споживачем теплової енергії, зазначення про оплату споживачем теплової енергії шляхом перерахування коштів на рахунок із спеціальним режимом використання.

Частинами 4,5 ст. 19-1 Закону України "Про теплопостачання" передбачено, що кошти, які надійшли на рахунки із спеціальним режимом використання, перераховуються банками згідно з порядком розподілу коштів, затвердженим Кабінетом Міністрів України, виключно на рахунок: гарантованого постачальника; теплогенеруючої організації; теплопостачальної організації; теплотранспортуючої організації. Цим порядком також визначається механізм перерахування коштів такими організаціями для проведення розрахунків з гарантованим постачальником за весь обсяг спожитого природного газу.

Тобто ст. 19-1 Закону України "Про теплопостачання" не визначає порядку здійснення розрахунків теплогенеруючих та теплопостачальних організацій з гарантованим постачальником за обсяг спожитого ними природного газу, не містить норм щодо обмеження принципу свободи договору при встановленні сторонами у договорі постачання порядку та умов проведення розрахунків за поставлений природний газ. Водночас, у частинах четвертій та п`ятій статті 19-1 цього Закону міститься відсильна норма до порядку розподілу коштів, які надійшли на рахунки із спеціальним режимом використання, що затверджується Кабінетом Міністрів України.

Так, на виконання вимог статті 19-1 Закону України "Про теплопостачання" Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 18.06.2014 № 217 "Про затвердження Порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов`язки". (далі Порядок № 217).

Пунктом 1 Порядку № 217 передбачено, що цей Порядок визначає механізм розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов`язки.

У силу ч.ч. 4, 5 ст. 19-1 Закону України "Про теплопостачання", Порядок № 217, затверджений постановою Кабінету Міністрів України 18.06.2014 № 217 є спеціальним підзаконним нормативно-правовим актом, що визначає правовідносини між уповноваженим банком, який обслуговує поточні рахунки із спеціальним режимом використання, які відкрито відповідно до цієї постанови, постачальником природного газу для цілей виробництва теплової енергії, теплогенеруючими і теплопостачальними організаціями та споживачами теплової енергії, а саме передбачає обов`язковим відкриття теплогенеруючими та теплопостачальними організаціями поточних рахунків із спеціальним режимом використання для зарахування коштів, що надходять за спожиту теплову енергію та/або надані комунальні послуги з централізованого опалення, послуги з постачання гарячої води, з подальшим інформуванням уповноваженим банком НКРЕКП про переліки спеціальних рахунків таких організацій для розрахунків із гарантованим постачальником природного газу (пункти 3, 4, 5, 6 Порядку № 217); визначає порядок внесення споживачами, яким здійснюється продаж теплової енергії та/або надання комунальних послуг з централізованого опалення, послуг з постачання теплової енергії, послуг з централізованого постачання гарячої води, вартості спожитих послуг на спеціальні рахунки, відкриті теплопостачальними та теплогенеруючими організаціями та їх структурними підрозділами в уповноваженому банку для відповідної категорії споживачів, а також процедуру перерахування уповноваженим банком грошових коштів споживачів згідно з реєстром нормативів, затверджених НКРЕКП, у частині вартості природного газу на рахунок постачальника природного газу із спеціальними обов`язками (пункти 8, 9, 14 Порядку № 217).

Положеннями Порядку № 217 визначено алгоритм розподілу коштів, які надходять на поточні рахунки теплогенеруючих та теплопостачальних організацій зі спеціальним режимом використання для проведення уповноваженим банком розрахунків відповідно до затверджених НКРЕКП нормативів з гарантованим постачальником природного газу як ресурсу для виробництва теплової енергії.

Разом з тим Порядок №217 не стосується договірних зобов`язань гарантованого постачальника природного газу та теплопостачальної організації, як споживача, в частині порядку та строків розрахунків за договором постачання та не змінює строків розрахунків за поставку природного газу, які було погоджено сторонами у договорі.

Таку правову позицію викладено у постановах Верховного Суду 27.02.2020 у справі № 921/12/19 та 21.02.2018 у справі №9 10/16072/16, підстав для відступу від якої Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду при розгляді справи № 903/918/19 не знайшла.

Отже слід зазначити, що аналіз приписів ст. 19-1 Закону України "Про теплопостачання" в сукупності з положеннями Порядку № 217, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 217 від 18.06.2014 на виконання статті 19-1 цього Закону, дозволяє дійти висновку, що Порядком №217 визначено спеціальний механізм проведення розрахунків із гарантованим постачальником природного газу, який усуває теплопостачальні організації від розподілу коштів, сплачених споживачами за спожиту теплову енергію, вироблену із ресурсу (природного газу), поставленого гарантованим постачальником.

Водночас, положення Порядку №217 не обмежують теплопостачальні організації у можливості виконати свої договірні зобов`язання з оплати за отриманий природний газ за договорами постачання, укладеними з гарантованими постачальниками природного газу, шляхом перерахування на такий спеціальний рахунок власних коштів, отриманих від господарської діяльності.

Визначений Порядком № 217 (пункти 8, 9, 13, 14) алгоритм розподілу уповноваженим банком коштів споживачів, які надходять на поточні рахунки зі спеціальним режимом використання як оплата вартості теплової енергії та/або наданих комунальних послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, не ставить повноту та своєчасність виконання теплопостачальними організаціями договірних обов`язків з оплати отриманого природного газу для виробництва теплової енергії для потреб населення на користь гарантованого постачальника у залежність від оплати теплової енергії безпосередніми споживачами; не скасовує та не обмежує відповідальність теплопостачальної організації перед постачальником природного газу за невиконання чи неналежне виконання обов`язків з оплати за спожитий газ та не змінює строків здійснення розрахунків за договорами, укладеними між теплопостачальними організаціями та гарантованими постачальниками природного газу.

Таким чином, положення Порядку № 217 не змінюють порядку розрахунків теплопостачальної організації та гарантованого постачальника газу за договором постачання природного газу, не позбавляють теплопостачальну організацію, як споживача природного газу, можливості впливати на їх своєчасність і не виключають застосування до відповідача-споживача відповідальності, передбаченої умовами договору у вигляді пені за прострочення оплати вартості отриманого природного газу, а також відповідальності за прострочення грошового зобов`язання у порядку ч.2 ст. 625 ЦК України у вигляді сплати 3% річних та інфляційних втрат.

З огляду на викладене вище, місцевий господарський суд, з врахуванням встановлених обставин Верховним Судом у даній справі, а також вказівок Верховного Суду, вірно встановив, що оплата за поставлений позивачем газ у розмірі 323 249 264, 45 грн. була здійснена відповідачем з порушенням строку визначеного п.6.1 договору.

Окрім цього, місцевим господарським судом вірно встановлено, що оскільки сума в розмірі 55 000 000, 00 грн. згідно платіжного доручення № 3 від 30.01.2018 року сплачена не на підставі спільного протокольного рішення, а отже на неї можуть нараховуватися штрафні санкції і, що положення Порядку № 256 вказаних доводів не спростовують, нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат на вказану суму є правомірним.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи порядок та строки, встановлені п.6.1 договору (до 25 числа (включно) місяця, що настає за місяцем купівлі-продажу газу), відповідач мав сплатити за поставлений природний газ у жовтні 2016 року до 25.11.2016 року (включно), у листопаді 2016 року до 26.12.2016 року (включно) враховуючи ст. 254 ЦК України, у грудні 2016 року до 25.01.2017 року (включно), у січні 2017 року до 27.02.2017 року (включно) враховуючи ст. 254 ЦК України, у березні 2017 року до 25.04.2017 року (включно), у зв`язку з чим за вимогами ст. 253 ЦК України днями порушення строку оплати є 26.11.2016 року, 27.12.2016 року, 26.01.2017 року, 28.02.2017 року, 26.04.2017 року відповідно.

Втім, як вбачається з матеріалів справи, та вірно встановлено судом першої інстанції, оплата переданого у жовтні 2016 року - березні 2017 природного газу у загальній сумі 2 040 410 035, 41 грн. Розрахунки за договором № 16-445-Н від 28.10.2016 року була здійснена відповідачем наступним чином:

- шляхом розподілу коштів із застосуванням спецрахунків (відповідно до постанов НКРЕКП) на загальну суму 323 249 264, 45 грн.;

- шляхом укладення спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 року № 20 на загальну суму 1 717 160 770, 96 грн.

З огляду на викладене, суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що фактичне перерахування вартості природного газу за поставкою у період жовтень 2016 року - березень 2017 року було здійснено відповідачем з порушенням строків, які встановлені договором № 16-445-Н від 28.10.2016 року.

Отже, перевіривши розрахунок позивача, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оплату за переданий газ відповідач здійснював несвоєчасно та не виконав зобов`язання у визначений договором строк, чим порушив умови господарського зобов`язання, та щодо задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача 5 346 980, 86 грн. пені, 1 663 545, 79 грн. 3% річних та 4 606 326, 49 грн. інфляційних нарахувань (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог).

Отже, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Інших належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень викладених в поданій апеляційній скарзі, скаржником не було надано суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод. (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03, від 28.10.2010).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

У справі, що розглядається, колегія суддів доходить висновку, що судом першої інстанції було надано відповідачу вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків місцевого господарського суду.

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду першої інстанції відповідає чинному законодавству та матеріалам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Згідно із ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Крім того, колегія суддів зазначає, що за подання до господарського суду апеляційної скарги на рішення суду, апеляційних скарг у справі про банкрутство, заяви про перегляд судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами судовий збір справляється у розмірі 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги (підпункт 4 п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" у редакції станом на день подання апеляційної скарги).

З огляду на вищевикладені приписи Закону України "Про судовий збір", сума судового збору, яка повинна була бути сплачена заявником за подання даної апеляційної скарги, становить 261 379, 21 грн. із розрахунку: 174 252, 80 грн. (сума, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви) * 150% (при поданні апеляційної скарги) = 261 379, 21 грн.

В той же час скаржником долучено до апеляційної скарги платіжне доручення №2822 від 15.11.2021 року про сплату судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 251 379, 21 грн.

Врахувавши сплачені позивачем 251 379, 21 грн. судового збору, колегія суддів вважає за необхідне достягнути в дохід Державного бюджету України з Товариства з обмеженою відповідальністю "Сумигаз Збут" судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 10 000, 00 грн.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Сумигаз Збут" на рішення Господарського суду Сумської області від 28.10.2021 року у справі №920/504/18 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Сумської області від 28.10.2021 року у справі № 920/504/18 залишити без змін.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Сумигаз Збут" (40000, м. Суми, вул. Береста, 21, ) в дохід Державного бюджету України 10 000 (десять тисяч гривень) 00 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

4. Доручити Господарському суду Сумської області видати наказ на виконання даної постанови.

5. Повернути до Господарського суду Сумської області матеріали справи №920/504/18.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного суду у порядку та в строк передбаченими ст.ст. 287-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 02.02.2022 року.

Головуючий суддя О.В. Агрикова

Судді М.Г. Чорногуз

А.О. Мальченко