РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

02.02.2022Справа № 910/16647/21

За позовом Комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фауст»

про стягнення 90482,40 грн.

Суддя Сташків Р.Б.

Справа розглянута в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передано указану позовну заяву про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фауст» (далі - відповідач, Сервітуарій) на користь Комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація» (далі - позивач, Підприємство) заборгованості за договором про встановлення сервітуту № ТМ-08/253 від 01.08.2012 (далі - Договір), позаяк відповідач не виконує своїх зобов`язань за Договором щодо здійснення оплати за право користування будівлями комунальної власності для розміщення відповідачем своїх телекомунікаційних мереж.

Відповідач позов не визнав. Свої заперечення мотивував закінченням терміну дії Договору. Відповідач зазначив, що строк дії Договору закінчився 31.12.2016, у зв`язку із чим у позивача з 01.01.2017 відсутні підстави для нарахування та стягнення з відповідача плати за користування об`єктом розміщення.

Крім того, відповідач вважає, що у позивача відсутні правові підстави на стягнення коштів за користування об`єктом розміщення, позаяк Підприємство не є власником або володільцем сервітуту та остаточно втратило будь-яке право розпоряджатись об`єктом сервітуту та повноваження щодо укладення договорів на об`єктах інфраструктури комунальної власності в м. Києві з набуттям 14.06.2017 чинності Законом України «Про доступ до об`єктів будівництва, транспорту, електроенергетики з метою розвитку телекомунікаційних мереж». Відповідач також наголосив на тому, що позивач не належним чином виконував умови Договору та не реагував на чисельні звернення з цього приводу відповідача.

У відповіді на відзив позивач зазначив, що нормами Закону України «Про доступ до об`єктів будівництва, транспорту, електроенергетики з метою розвитку телекомунікаційних мереж» не передбачено автоматичного припинення чинних станом на дату набрання чинності вказаним Законом договорів, предметом яких є доступ до елементів інфраструктури об`єкта доступу, а відтак враховуючи відсутність доказів виконання пунктів 4.1.8, 9.2, 9.3 Договору, а також оформлених актів закінчення розміщення обладнання на умовах сервітуту за Договором, останній у спірний період був чинним та обов`язковим до виконання сторонами.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши докази та оцінивши їх у сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

01.08.2012 між позивачем (Підприємство) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Туполєва ІСП» (Сервітуарій) було укладено Договір, який додатковою угодою № 2 від 31.12.2014 викладено в новій редакції, предметом якого є обмежене право користування Сервітуарієм будівлями комунальної власності, що знаходяться за адресами зазначеними в додатку № 1 до даного Договору (далі - Об`єкт розміщення) (пункт 1 Договору).

У зв`язку із реорганізацією та приєднанням ТОВ «Туполєва ІСП» до відповідача між позивачем, відповідачем і ТОВ «Туполєва ІСП» було укладено додаткову угоду від 15.12.2015 про заміну сторони у Договорі (набула чинності 01.01.2016), відповідно до якої ці сторони дійшли згоди про передавання з 01.01.2016 від ТОВ «Туполєва ІСП» всіх прав та обов`язків, передбачених чинним договором по наданню доступу до мережі Інтернет та (або) надання послуг передачі даних до відповідача (пункти 1, 5 цієї додаткової угоди від 15.12.2015).

Умовами пунктів 2, 3, 4 вказаної Додаткової угоди від 15.12.2015 між сторонами узгоджено, що умови Договору, зміна яких не передбачена цією Угодою, залишаються дійсними для відповідача (Нового Сервітуарія). З моменту підписання цієї Угоди всі права та обов`язки ТОВ «Туполєва ІСП» за Договором припиняються, а відповідач стає пов`язаний всіма правами та обов`язками, передбаченими договором для Сервітуарія. Подальші розрахунки за послуги, що надавалися Підприємством ТОВ «Туполєва ІСП» проводити з Новим Сервітуарієм - відповідачем.

Об`єкти розміщення надаються для розміщення Сервітуарієм телекомунікаційних мереж, комплексу технічних засобів телекомунікацій, призначених для маршрутизації, комутації, передавання та/або приймання знаків, сигналів, письмового тексту зображень та звуків або повідомлень будь-якого роду по проводних, оптичних чи інших електромагнітних системах, між кінцевим обладнанням, крім радіотехнічних (далі - Обладнання) (пункт 2 Договору).

За цим Договором Об`єкт розміщення надається лише для фактичного розміщення обладнання та даний Договір не несе дозвільного характеру цільового використання Сервітуарієм свого Обладнання (пункт 1.3 Договору).

Згідно з пунктами 2.1 та 2.2 Договору встановлення сервітуту Підприємством Сервітуарію для розміщення Обладнання, в місцях вказаних в Додатку № 1 до даного Договору, розпочинається з моменту укладення даного Договору.

Розміщення Обладнання за умовами сервітуту в місцях вказаних в Додатку № 1 до даного Договору здійснюється на підставі підписаного сторонами Акту розміщення обладнання на умовах сервітуту (далі - Акт розміщення), зразок якого наведено в Додатку №2 до даного Договору (пункт 2.2 Договору).

Сервітуарій зобов`язується вносити Підприємству щомісячну плату за користування Об`єктом розміщення, відповідно до умов Договору (пункт 3.1 Договору).

Розрахунок щомісячної плати за кожен Об`єкт розміщення та в цілому за Договором наводиться в Додатку 1 до даного Договору (пункт 3.2 Договору).

Відповідно до пункту 3.3 Договору (в редакції додаткової угоди № 5 від 01.04.2016) щомісячний розмір плати за даним Договором сплачується у якості передоплати та визначається на підставі рахунку, який виставляється Підприємством Сервітуріарію не пізніше 28 числа кожного місяця.

Рахунок надається Підприємством Сервітуарію шляхом надсилання поштою та електронними засобами зв`язку відповідно до реквізитів Сервітуарія вказаних в даному Договору.

На момент підписання даного Договору щомісячна плата становить 5026,80 грн., в тому числі ПДВ 837,80 грн.

Загальний розмір плати за даним Договором становить суму всіх здійснених щомісячних плат.

За умовами пункту 3.4 Договору плата сплачується Сервітуарієм протягом 7 банківських днів з моменту отримання рахунку від Підприємства.

Пунктом 3.5 Договору передбачено, що нарахування плати починається з дати укладення Договору та припиняється з дня підписання сторонами Акту закінчення розміщення Обладнання на умовах сервітуту, зразок якого наведено в Додатку № 3 до даного Договору.

Згідно з пунктом 4.1.1 Договору Сервітуарій зобов`язується своєчасно та в повному обсязі вносити плату за цим Договором, у тому числі у разі внесення змін в складові розрахунків плати.

Сервітуарій має право на безперешкодний доступ до Об`єкту розміщення, з урахуванням правил внутрішнього розпорядку балансоутримувача будинку, а також самостійно організовувати автоматичну охорону Об`єкта розміщення (пункт 4.2.3 Договору).

Даний Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін і діє до 31.12.2015 (пункт 9.1 Договору).

У разі якщо одна із сторін не повідомить іншу за один календарний місяць до закінчення терміну дії Договору, Договір вважається пролонгованим на один календарний рік на тих же умовах (пункт 9.2 Договору).

Пунктом 9.3 Договору передбачено, що припинення користування Об`єктом розміщення на умовах сервітуту оформлюється Актом закінчення розміщення Обладнання на умовах сервітуту (Додаток № 3 до даного Договору).

Додатком № 1 до Договору (в редакції додаткової угоди № 5 від 01.04.2016) сторонами викладено адресний перелік об`єктів комунальної власності та розрахунок плати.

Додатком № 2 до Договору (в редакції додаткової угоди № 5 від 01.04.2016) сторонами викладено Акт розміщення Обладнання на умовах сервітуту № 1 від 01.04.2016, відповідно до якого, на виконання умов Договору на підставі взаємної згоди сторін, Підприємство надає Сервітуарію обмежене право користування будівлями комунальної власності, що знаходяться за адресами зазначеними в Додатку № 1 до Договору.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем на виконання умов Договору направлено відповідачу рахунки на оплату № 1798 від 01.05.2019, № 2146 від 01.06.2019, № 2560 від 01.07.2019, № 2930 від 01.08.2019, № 3326 від 01.09.2019, № 3713 від 01.10.2019, № 4087 від 01.11.2019, № 4490 від 01.12.2019, № 169 від 01.01.2020, № 546 від 01.02.2020, № 918 від 01.03.2020, № 1280 від 01.04.2020, № 1617 від 01.05.2020, № 2013 від 01.06.2020, № 2337 від 01.07.2020, № 2746 від 01.08.2020, № 3087 від 01.09.2020, № 3485 від 01.10.2020, № 3844 від 01.11.2020, № 4211 від 01.12.2020, № 143 від 01.01.2021 та Акти наданих послуг (підписані зі сторони позивача, за період з травня 2019 року до січня 2021 року) № 1973 від 31.05.2019, № 2367 від 30.06.2019, № 2759 від 31.07.2019, № 3149 від 31.08.2019, № 3527 від 30.09.2019, № 3902 від 31.10.2019, № 4277 від 30.11.2019, № 4650 від 31.12.2019, № 350 від 31.01.2020, № 722 від 29.02.2020, № 1092 від 31.03.2020, № 1458 від 30.04.2020, № 1822 від 31.05.2020, № 1974 від 30.06.2020, № 2556 від 31.07.2020, № 2922 від 31.08.2020, № 3286 від 30.09.2020, № 3648 від 31.10.2020, № 4011 від 30.11.2020, № 4157 від 31.12.2020, № 337 від 31.01.2021, що підтверджується наявними в матеріалах справи списками згрупованих поштових відправлень листів рекомендованих ф. 103 та фіскальними чеками, які отримані відповідачем згідно наявних в матеріалах справи рекомендованих повідомлень про вручення поштових відправлень.

Як слідує із пояснень позивача, наявного у справі розрахунку заборгованості відповідача за Договором та актів наданих послуг, позивачем за період з травня 2019 року до січня 2021 року (включно) було нараховано відповідачу щомісячну плату за Договором на загальну суму 105562,80 грн.

Позивач вказав, що відповідачем 03.12.2019 частково було погашено заборгованість за Договором у сумі 15080,40 грн. за період з вересня 2019 року до листопада 2019 року включно, а тому за відповідачем за спірний період обліковується заборгованість за Договором у сумі 90482,40 грн.

Позивачем на адресу відповідача було направлено вимогу від 21.04.2020 № 062/15/19-871, претензії від 25.06.2020 № 062/15/1/03-2639 та від 13.07.2020 № 062/15/1/03-2850 про стягнення заборгованості за Договором (копії вимоги та претензій, а також копії рекомендованих повідомлень про відправлення та про вручення поштового відправлення долучено до матеріалів справи).

Проте, відповідач вказані вимоги позивача не виконав, та спірну суму заборгованості за Договором не сплатив.

Натомість, відповідач, з огляду на систематичне невиконання умов Договору зі сторони позивача («ДРТМ КЖСЕ»); повним ігноруванням чисельних звернень і претензій; набранням чинності 04.06.2017 Законом України «Про доступ до об`єктів будівництва, транспорту, електроенергетики з метою розвитку телекомунікаційних мереж»; прийняттям Київською міською радою рішення від 12.03.2020 № 236/8406 «Про встановлення плати за доступ до елементів інфраструктури об`єктів будівництва, транспорту, енергетики, кабельної каналізації електрозв`язку, будинкової розподільної мережі комунальної власності територіальної громади міста Києва», звернувся до позивача із претензією вих. № 55/06 від 30.06.2020, у якій повідомив позивача про розірвання чинних договорів, зокрема і Договору.

Листом № 062/15/19-1396 від 17.07.2020, у відповідь на лист відповідача № 55/06 від 30.06.2020 щодо розірвання Договору, позивач повідомив, що Договір буде розірвано після демонтажу наявного обладнання в місцях розміщення вказаних в Додатку № 1 до Договору.

Листом вих. № 61/08 від 12.08.2020 відповідач повторно повідомив позивача про розірвання Договору.

Листом № 062/15/19-1809 від 31.08.2020, у відповідь на Лист відповідача № 61/08 від 12.08.2020 щодо розірвання Договору, позивач повідомив, що Договір буде розірвано після демонтажу наявного обладнання в місцях розміщення вказаних в Додатку № 1 до Договору.

Листом вих. від 16.09.2020 відповідач повідомив позивача про невідповідність Договору нормам чинного законодавства України.

Як зазначає позивач, відповідач не виконує взяті на себе зобов`язання за Договором щодо здійснення своєчасної оплати, у зв`язку з чим, за відповідачем обліковується заборгованість за період з травня 2019 року до січня 2021 року включно, яка станом на 01.02.2021 становить 90482,40 грн.

За таких обставин справи, позов підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

У той же час, частинами 1, 2 статті 14 ЦК України встановлено, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

Згідно з частиною 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Судом встановлено, що укладений правочин (Договір) за своїм змістом та правовою природою є договором встановлення сервітуту, який підпадає під правове регулювання глави 32 ЦК України.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 395 ЦК України одним із видів речових прав на чуже майно є право користування (сервітут).

Відповідно до статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Згідно з частинами 1 та 3 статті 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Суд зазначає, що сервітут це право, яке встановлюється в інтересах однієї особи за рахунок власника майна або іншої особи, яка володіє ним на законних підставах, та за своїм правовим змістом є правом обмеженого користування.

Підставою для встановлення сервітуту є наявність обставин, які свідчать про те, що особа, яка зацікавлена у встановленні сервітуту, не може задовольнити потреби за рахунок власного майна, тобто іншим способом, як встановлення прав користування чужим майном - сервітуту.

Отже, відносини, які виникають на підставі сервітуту, є подібними за змістом до відносин оренди та спрямовані на задоволення тих чи інших потреб на ті чи інші речі без набуття права власності на неї.

Статтею 403 ЦК України встановлено, що сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном; сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку; особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду.

У свою чергу сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном. Сервітут зберігає чинність у разі переходу до інших осіб права власності на майно, щодо якого він встановлений.

Частинами 1, 3 статті 404 ЦК України передбачено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

При цьому, при встановленні сервітуту чітко визначаються обсяг користування, спосіб користування та час користування. На відміну від зобов`язальних прав користування, зміст яких може визначатись договором, сервітутні права з огляду на їх речовий характер визначаються законом як за змістом, так і за обсягом.

Як зазначалося вище, відповідно до пункту 2.2 Договору розміщення обладнання за умовами сервітуту в місцях вказаних в Додатку № 1 до даного Договору здійснюється на підставі підписаного сторонами Акту розміщення, зразок якого наведено в Додатку № 2 до даного Договору.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов Договору, 01.04.2016, як додаток № 2 до нього, було підписано та скріплено печатками сторін акт розміщення Обладнання на умовах сервітуту № 1 до Договору.

Отже, на виконання умов Договору сервітуту позивач надав відповідачу обмежене право користування Об`єктом розміщення.

Відповідно до частини 1 статті 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Додатковою угодою № 5 до Договору сторони погодили, що на момент підписання даного Договору щомісячна плата становить 5026,80 грн., у тому числі ПДВ 837,80 грн.

Згідно з частиною 3 статті 403 ЦК України особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Судом було встановлено, що за період з травня 2019 року до січня 2021 року включно позивачем було нараховано відповідачу відповідно до умов Договору плату за користування Об`єктом розміщення на загальну суму 105562,80 грн., що підтверджується вищевказаними копіями рахунків на оплату та актів надання послуг за спірний період. Відповідачем у порушення умов Договору (зокрема, його пунктів 3.1, 3.3, 3.4, 3.5, 4.1.1) за вказаний період не було здійснено оплату за користування Об`єктом розміщення на загальну суму 90482,40 грн.

У своїх запереченнях відповідач зазначає, що він не здійснив вказану оплату в зв`язку із припиненням дії Договору. Отже, спір між сторонами виник з приводу строку дії Договору та у зв`язку з цим наявності (відсутності) у відповідача заборгованості за користування Об`єктом розміщення у період з травня 2019 року до січня 2021 року (включно).

Відповідно до статті 180 Господарського кодексу України (далі - ГК України) строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина 1 статті 631 ЦК України).

У пункті 9.1 Договору встановлено, що він вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін і діє до 31.12.2015.

При цьому, відповідно до пункту 9.2 Договору у разі якщо одна із сторін не повідомить іншу за один календарний місяць до закінчення терміну дії Договору, Договір вважається пролонгованим на 1 (один) календарний рік на тих же умовах.

Як встановлено судом, відповідач листом вих. № 55/06 від 30.06.2020, посилаючись на систематичне невиконання умов Договору зі сторони позивача; повним ігноруванням чисельних звернень і претензій; набранням чинності 04.06.2017 Законом України «Про доступ до об`єктів будівництва, транспорту, електроенергетики з метою розвитку телекомунікаційних мереж»; прийняттям Київською міською радою рішення від 12.03.2020 № 236/8406 «Про встановлення плати за доступ до елементів інфраструктури об`єктів будівництва, транспорту, енергетики, кабельної каналізації електрозв`язку, будинкової розподільної мережі комунальної власності територіальної громади міста Києва», повідомив позивача про дострокове розірвання договору сервітуту.

Частиною 1 статті 188 ГК України передбачено, що зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

Згідно з частиною 1 статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 3 статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що добросовісність (пункт 6 частини 1 статті 3 ЦК України) це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) ґрунтується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.05.2021 у справі №461/9578/15-ц, постанови Верховного Суду від 10.04.2019 у справі №390/34/17, від 30.11.2021 у справі №910/4224/21).

Водночас, умовами укладеного між сторонами Договору, зокрема, пунктами 3.5, 4.1.8, узгоджено, що нарахування плати починається з моменту дії договору та припиняється з дня підписання сторонами Акту закінчення розміщення Обладнання на умовах сервітуту, зразок якого наведено в додатку № 3 до цього Договору; Сервітуарій зобов`язується демонтувати обладнання, яке йому належить, у разі закінчення строку дії Договору.

Крім того, пунктом 9.3 Договору передбачено, що припинення користування Об`єктом розміщення на умовах сервітуту оформлюється Актом закінчення розміщення Обладнання на умовах сервітуту (додаток № 3 до даного Договору).

Судом встановлено, і це не заперечується відповідачем, що направивши позивачу повідомлення про розірвання Договору, відповідач Обладнання, яке йому належить не демонтував, Акт закінчення розміщення обладнання на умовах сервітуту не підписав та не направив його позивачу, що на переконання суду свідчить про відсутність волі відповідача на реальне припинення договірних відносин між сторонами.

Отже, судом встановлено, що відповідач продовжує використовувати чуже майно для задоволення певних потреб, що полягає у знаходженні на Об`єкті розміщення телекомунікаційних мереж, комплексу технічних засобів телекомунікацій відповідача.

При цьому слід зазначити, що користування особою чужим майном за відсутності договору у спірних правовідносинах чинним законодавством не передбачено, таких правових підстав не наведено і відповідачем.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі № 910/16077/20.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що строк дії Договору на час вирішення спору не є припиненим.

Крім того, суд вважає неспроможними твердження відповідача, що Договір припинився з 04.06.2017 у зв`язку з набуттям чинності Законом України «Про доступ до об`єктів будівництва, транспорту, електроенергетики з метою розвитку телекомунікаційних мереж», оскільки відповідно до пункту 2 розділу Прикінцевих та перехідних положень цього Закону чинні на день набрання чинності цим Законом договори, предметом яких є доступ до елементів інфраструктури об`єкта доступу, діють до завершення строку їх дії на умовах, визначених такими договорами.

Отже, нормами Закону України «Про доступ до об`єктів будівництва, транспорту, електроенергетики з метою розвитку телекомунікаційних мереж» не передбачено автоматичного припинення чинних станом на дату набрання чинності вказаним законом договорів, предметом яких є доступ до елементів інфраструктури об`єкта доступу, та необхідність укладення нових відповідних договорів.

Не заслуговують на увагу також твердження відповідача, що відповідно до рішення Київської міської ради «Про встановлення плати за доступ до елементів інфраструктури об`єктів будівництва, транспорту, енергетики, кабельної каналізації електрозв`язку, будинкової розподільної мережі комунальної власності територіальної громади міста Києва» № 236/8406 від 12 березня 2020 року позивач не є балансоутримувачем об`єктів, визначених сторонами у Додатку № 1 до Договору, оскільки відповідач не надав доказів укладення відповідних договорів із особами, за якими об`єкти закріплені на праві господарського відання чи оперативного управління, в тому числі, перебувають на балансі, як і не надав доказів сплати іншим особам плати за таке користування, натомість продовжує користування чужим майном з метою здійснення підприємницької діяльності та отримання відповідного прибутку, без внесення плати за таке користування.

При цьому, рішення Київської міської ради №378/5765 від 14.07.2011 «Про питання впорядкування діяльності суб`єктів господарювання в галузі зв`язку та інформаційних технологій», яким уповноважено Комунальне підприємство «Київжитлоспецексплуатація», зокрема, укладати договори на розміщення суб`єктами господарювання телекомунікаційних мереж та обладнання на об`єктах є чинним та недійсним у судовому порядку не визнавалося. Доказів протилежного матеріали справи не містять.

Відтак, оскільки пунктом 3.5 Договору сторонами чітко узгоджено, що нарахування плати починається з дати укладення Договору та припиняється з дня підписання сторонами Акту закінчення розміщення обладнання на умовах сервітуту, зразок якого наведено в Додатку № 3 до даного Договору, заперечення відповідача як щодо припинення Договору, так і щодо наявності конфліктних ситуацій з мешканцями, жодним чином не впливають на обов`язок відповідача здійснювати розрахунки за Договором до моменту підписання сторонами Акту закінчення розміщення обладнання на умовах сервітуту (демонтажу Обладнання), оскільки саме з підписанням такого Акту (демонтажем Обладнання) пов`язується припинення зобов`язань відповідача зі здійснення розрахунків за об`єкти, якими відповідач фактично користується.

Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Доказів на підтвердження сплати відповідачем заборгованості у сумі 90482,40 грн станом на час розгляду справи в суді, до матеріалів справи не надано.

Згідно зі статтями 525, 526, 530 ЦК України, статтею 193 ГК України зобов`язання мають виконуватися належним чином та у встановлений строк відповідно до закону, інших правових актів, договору. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

З урахуванням вищевикладеного, враховуючи, що факт порушення відповідачем своїх договірних зобов`язань в частині своєчасної та повної оплати заборгованості за Договором не спростований відповідачем, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог.

При цьому, оцінюючи доводи учасників справи під час розгляду справи, суд як джерелом права керується також практикою Європейського суду з прав людини. Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідачем не спростовано належними засобами доказування обставин на які посилається позивач на обґрунтування своїх позовних вимог.

Судові витрати відповідно до статті 129 ГПК України покладаються на відповідача.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 86, 129, 232, 233, 237, 238, 240 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фауст» (03035, м. Київ, вул. Стадіонна, буд. 16/6, кв. 102; ідентифікаційний код 23381789) на користь Комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація» (01001, м. Київ, вул. Володимирська, буд. 51-А; ідентифікаційний код 03366500) 90482,40 грн. (дев`яносто тисяч чотириста вісімдесят дві гривні 40 копійок) боргу, а також 2270 грн. (дві тисячі двісті сімдесят гривень) судового збору.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 241 ГПК України, і може бути оскаржено в порядку та строк встановлені статтями 254, 256, 257 ГПК України.

Суддя Р.Б. Сташків