ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2022 року Справа №902/450/21

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Демидюк О.О., суддя Павлюк І.Ю. , суддя Савченко Г.І.

при секретарі судового засідання - Кушніруку Р.В.

за участю представників сторін:

позивача - Путілін Є.В. ордер №58 від 29.04.2021

відповідача - Парпальос В.С. ордер №1012898 від 12.04.2021 (поза межами приміщення суду)

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Мего ЛТД" на рішення Господарського суду Вінницької області від 19.10.2021 у справі №902/450/21 (суддя Нешик О.С., повний текст складено 29.10.2021)

за позовом Приватного підприємства "Глорія-В"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Мего ЛТД"

про стягнення 373 470 грн заборгованості згідно договору оренди

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Вінницької області від 19.10.2021 у справі №902/450/21 позов задоволено частково, стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю "Мего ЛТД" на користь приватного підприємства "Глорія-В" 374 077,11 грн - боргу, 8 892,87 грн - витрат на професійну правничу допомогу, 5 611,16 грн - витрат зі сплати судового збору.

В позові в частині стягнення 300 грн боргу відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове судове рішення, яким відмовити позивачу в задоволенні позову, стягнути з позивача понесені судові витрати.

Апелянт вважає оскаржуване рішення необґрунтованим, протиправним, винесеним з порушеннями норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на наступне:

- 30.04.2021 Позивач звернувся до суду із відповідним позовом, посилаючись на невиконання Відповідачем в повному обсязі умов договору оренди катка вібраційного №4/11-2016 від 01.11.2016 (далі по тексту - Договір), в частині несплати коштів за отримані послуги за певними окремими актами здачі-прийняття робіт;

- згідно з актами, доданих до позову, в період з 30.04.2018 по 31.12.2020 Позивачем було надано послуг щодо оренди катка вібраційного НАММ, модель DV 85 VV, на загальну суму 346 320 грн.;

- акти здачі-прийняття робіт, що були складені Позивачем після 31.12.2020, то такі акти є неузгодженими сторонами, зокрема, вони не посвідчені печаткою товариства та не підписані уповноваженою особою Відповідача.

- метою засвідчення даної обставини та унеможливлення виникнення непорозумінь між сторонами, Відповідачем був направлений відповідний лист до Позивача;

- попри це, Позивач стверджував про наявну заборгованість у більшому розмірі, а саме у сумі 373 470 грн.;

- наявність у Відповідача будь-якої заборгованості за Договором, було неодноразово спростоване Відповідачем, зокрема, у відзиві, до якого були додані копії платіжних доручень № 926 від 13.11.2018, № 941 від 15.11.2018, № 948 від 16.11.2018, № 3038 від 20.05.2020, № 3758 від 21.09.2020. Згідно з якими, Відповідач оплатив отримані послуги за Договором в загальному розмірі 517 000 грн.;

- в даному випадку Відповідач сплатив орендну плату наперед, що не суперечить нормам чинного законодавства та умовам Договору;

- проте, незважаючи на вказані обставини, Позивач про такі оплати у позовній заяві не зазначає.

- оплата здійснювалась саме за Договором, що підтверджується датою його укладення та тією обставиною, каток вібраційний НАММ, модель 3410, серійний номер: Н2170004, який є предметом договору оренди № 1/11-2016 від 01.11.2016 року, був проданий Позивачем Відповідачу, відповідно до видаткової накладної № 0-00000001 від 01 листопада 2017 року. Оплату за який, було здійснено Відповідачем в повному обсязі, відповідно до рахунку- фактури від 03.11.2016;

- Позивачем було надано лист вих. № 67 від 20 травня 2020 року, відповідно до змісту якого Відповідач нібито звертався з проханням про повернення помилково перерахованих коштів в сумі 193 300 грн. за платіжним дорученням № 3038 від 20.05.2020, однак у Відповідача відсутній вказаний документ, оскільки він ним не складався, не підписувався уповноваженою особою товариства та, відповідно, Відповідач не звертався до Позивача з даним проханням.

- оскільки платіжним дорученням № 3038 від 20.05.2020 були перераховані кошти в сумі 208 000 грн., як плата за Договором, проте, у вищезазначеному листі товариство просило повернути частину суми, а саме 193 300 грн., хоча помилково були перераховані кошти в більшому розмірі;

- Позивач неодноразово вказував на те, що Відповідач звертався з проханням повернути помилково перераховані кошти в повній сумі, відповідно до платіжного доручення, а саме в розмірі 208 000 грн. Про причини зарахування коштів саме за договором оренди №01/11-2016 від 01.11.2016 Позивач не зазначав;

- у зв`язку з вказаним обставинами, у судовому засіданні представник Позивача заявив клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи з одночасним подання заяви про поновлення відповідного строку, однак ухвалою від 11.10.2021 суд першої інстанції відмовив у поновленні строку для призначення експертизи.

Апелянт вважає, що такими діями суд першої інстанції протиправно, з порушенням засад та принципів господарського судочинства та, відповідно, процесуальних прав Відповідача, позбавив останнього права на доведення обставини, які заперечуються Відповідачем, оскільки дійсність помилковості перерахування коштів та їх подальшого повернення є важливою обставиною, яка потребувала доведення, повного та всебічного дослідження для встановлення істини у даній справі.

Також апелянт посилається на те, що після закриття підготовчого засідання Позивачем, супровідним листом від 08.10.2021, були додані до матеріалів справи акти здачі-прийняття робіт, підстави для заявлення позовних вимог у даній справі на яких початково не засновувалися, а саме акти від 31.03.2018, від 31.08.2018, від 30.09.2018, від 31.10.2018, від 30.11.2018, на загальну суму 61 056,00 грн.

Заяви по поновлення строку для подання даних доказів стороною позивача подано не було, відповідного обґрунтування даний супровідний лист також не містить, однак суд першої інстанції поновив відповідний процесуальний строк та долучив до матеріалів справи вказані вище акти.

Тобто такими діями Позивач неодноразово змінював підстави позову.

Щодо інших актів здачі-прийняття робіт, що були складені більш ранніми датами, апелянт вважає, що на момент звернення Позивача до суду за такими актами сплив строк позовної давності.

Враховуючи вище викладене, апелянт вважає, що у нього відсутня заборгованість за Договором №4/11-2016 від 01.11.2016.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 16.12.2021 р. прийнято апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Мего ЛТД" на рішення Господарського суду Вінницької області від 19.10.2021 у справі №902/450/21 до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя Демидюк О.О., суддя Павлюк І.Ю., суддя Савченко Г.І. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Мего ЛТД" на рішення Господарського суду Вінницької області від 19.10.2021 у справі №902/450/21. Розгляд апеляційної скарги призначено на 24.01.2022 р. об 11:00 год.

04.01.2022 від Приватного підприємства "Глорія-В" надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 05.01.2022 р. задоволено заяву Приватного підприємства "Глорія-В" про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції у справі № 902/450/21 через Вінницький апеляційний суд.

10.01.2022 р. на адресу суду від представника відповідача надійшло клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, за допомогою онлайн-сервісу Easycon який дає змогу взяти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 05.01.2022 р. клопотання представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Мего ЛТД" про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду у справі № 902/450/21 задоволено, попереджено заявника, що відповідно до ч. 5 ст. 197 ГПК України ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву.

В судове засідання 24.01.2022 до Північно-західного апеляційного господарського суду з`явився представник позивача, який апеляційну скаргу підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача приймав участь в судовому засіданні поза межами приміщення суду за допомогою додатку EASYCON, апеляційну скаргу заперечив з підстав викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Колегія суддів заслухавши в судовому засіданні представників позивача та відповідача, розглянувши матеріали справи, оцінивши доводи апеляційної скарги, відзив на апеляційну скаргу, перевіривши застосування судом першої інстанції норм процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Мего ЛТД" на рішення Господарського суду Вінницької області від 19.10.2021 у справі №902/450/21 не підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 01.11.2016 між товариством з обмеженою відповідальністю "Мего ЛТД" (далі по тексту також - Орендар, відповідач) та приватним підприємством "Глорія-В" (далі по тексту також - Орендодавець, позивач) укладено Договір оренди катка вібраційного №4/11-2016 (далі по тексту також - Договір).

Предметом Договору сторони визначили, що Орендодавець передає, а Орендар приймає в тимчасове (строкове) оплатне користування основні засоби Орендодавця Каток вібраційний НАММ, модель DV 85 VV (серійний номер НІ980001, рік випуску 2009, бувший у використанні, вагою-9575 кг (далі по тексту також - Техніка)

Відповідно до п.3.1. Договору приймання - передача Техніки здійснюється актом приймання-передачі, що складається і підписується уповноваженими представниками Сторін та оформлюється актом приймання - передачі. Акт приймання-передачі складається протягом трьох днів з моменту підписання даного Договору.

Строк оренди складає 12 календарних місяців з моменту прийняття Техніки за Актом приймання-передачі (п. 4.1. Договору).

Якщо жодна сторона за 30 календарних днів до закінчення строку не заявить про намір припинити цей Договір або змінити умови Договору, строк оренди, кожного разу автоматично пролонгується на кожний наступний календарний місяць на тих же умовах (п.4.2. Договору).

Пунктами 5.1. - 5.5. Договору сторони узгодили, що розмір орендної плати за місяць встановлюється в Актах здачі-прийняття робіт (надання послуг). Орендна плата сплачується Орендарем поквартально, не пізніше 20 календарних днів, наступних за останнім днем звітного кварталу. Розрахунки за цим Договором здійснюються в безготівковій формі, в національній грошовій одиниці (гривні). Днем здійснення платежу вважається день, в який сума, що підлягає сплаті, зарахована на поточний рахунок Орендодавця. Орендодавець використовує амортизаційні відрахування за своїм розсудом відповідно до чинного законодавства України.

Техніка вважається фактично переданою Орендодавцю з моменту підписання акту приймання - передачі (п.8.6. Договору).

Цей Договір вважається укладеним і набуває чинності з дати його укладення згідно п. 12.1. Договору. Якщо інше додатково не буде визначено Сторонам або не слідує із положень цього Договору, даний Договір діє до дати спливу терміну оренди, згідно п.4.1. Договору.

На виконання умов договору оренди №4/11-2016 від 01.11.2016 позивач, в період з 30.11.2016 по 31.03.2021, надав відповідачу послуги на загальну суму 882277,11 грн, що підтверджується наступними Актами здачі-прийняття робіт: від 30.11.2016 на суму 88151,04 грн, від 16.12.2016 на суму 5686,27 грн, №0-00000063 від 18.04.2017 на суму 4510,50 грн, №0-00000080 від 31.05.2017 на суму 37224,00 грн, від 16.06.2017 на суму 4701,90 грн, від 18.06.2017 на суму 15388,46 грн, від 20.06.2017 на суму 1698,52 грн, №0-00000110 від 31.07.2017 на суму 31705,63 грн, №0-0000111 від 31.07.2017 на суму 31705,63 грн, №0-00000126 від 31.08.2017 на суму 65545,37 грн, №0-00000127 від 20.09.2017 на 33292,16 грн, №0-00000137 від 30.09.2017 на суму 66347,63 грн, №0-00000168 від 31.10.2017 на суму 17400,00 грн, №0-00000295 від 31.12.2017 на суму 12864,00 грн, від 31.01.2018 на суму 12096,00 грн, №0-0000029 від 28.02.2018 на суму 11520,00 грн, №0-00000031 від 31.03.2018 на суму 11 520,00 грн, №0-00000046 від 30.04.2018 на суму 11 520,00 грн, №0-00000066 від 31.05.2018 на суму 11952,00 грн, №0-00000067 від 30.06.2018 на суму 11 448,00 грн, №0-00000087 від 31.07.2018 на суму 11448,00 грн, №0-00000088 від 31.07.2018 на суму 1224,00 грн, №0-00000097 від 31.08.2018 на суму 12672,00 грн, №0-00000119 від 30.09.2018 на суму 11520,00 грн, №0-00000131 від 31.10.2018 на суму 12672,00 грн, №0-00000136 від 30.11.2018 на суму 12672,00 грн, №0-00000160 від 31.12.2018 на суму 11520,00 грн, №0-00000016 від 18.02.2019 на суму 11520,00 грн, №0-00000003 від 28.02.2019 на суму 11520,00 грн, №0-00000024 від 31.03.2019 на суму 11448,00 грн, №0-00000048 від 30.04.2019 на суму 11520,00 грн, №0-00000062 від 31.05.2019 на суму 12600,00 грн, №0-00000067 від 30.06.2019 на суму 10368,00 грн, №0-00000080 від 31.07.2019 на суму 13248,00 грн, №0-00000081 від 30.08.2019 на суму 12024,00 грн, №0-00000097 від 30.09.2019 на суму 12096,00 грн, №0-00000110 від 31.10.2019 на суму 12672,00 грн, №0-00000113 від 30.11.2019 на суму 12096,00 грн, №0-00000128 від 31.12.2019 на суму 11952,00 грн, №0-00000005 від 31.01.2020 на суму 12024,00 грн, №0-0000012 від 28.02.2020 на суму 11520,00 грн, №0-0000021 від 31.03.2020 на суму 12096,00 грн, №0-00000023 від 30.04.2020 на суму 12 024,00 грн, №0-00000024 від 31.05.2020 на суму 10872,00 грн, №0-00000031 від 30.06.2020 на суму 11520,00 грн, №0-00000035 від 31.07.2020 на суму 13248,00 грн, №0-00000046 від 31.08.2020 на суму 11520,00 грн, №0-00000051 від 30.09.2020 на суму 12672,00 грн, №0-00000058 від 31.10.2020 на суму 12024,00 грн, №0-0000059 від 30.11.2020 на суму 12096,00 грн, №0-00000065 від 31.12.2020 на суму 12528,00 грн, №0-00000005 від 31.01.2021 на суму 10872,00 грн, №0-00000013 від 28.02.2021 на суму 11520,00 грн, №0-00000018 від 31.03.2021 на суму 12672,00 грн

Позивач вважав, що відповідач не в повному обсязі оплатив вартість наданих послуг, здійснивши перерахування на суму 507 900,00 грн. Таким чином, за останнім рахується заборгованість на загальну суму 374 377,11 грн.

30.04.2021 року до Господарського суду Вінницької області надійшла позовна заява Приватного підприємства "Глорія-В" про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Мего ЛТД" 373 470 грн заборгованості, нарахованої в зв`язку з порушенням відповідачем умов укладеного між сторонами договору оренди №4/11-2016 від 01.11.2016 в частині здійснення своєчасних орендних платежів.

Ухвалою Господарського суду Вінницької області від 05.05.2021 за вказаним позовом відкрито провадження у справі №902/450/21, вирішено її розгляд здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.

04.06.2021 позивачем до суду подано заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій останній просив суд стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 374 377,11 грн.

17.06.2021 судом постановлено ухвалу про прийняття до розгляду вказаної вище заяви приватного підприємства "Глорія-В" та здійснення подальшого розгляду справи з урахуванням викладених у ній вимог.

04.10.2021 Господарським судом Вінницької області постановлено ухвалу (із занесенням до протоколу судового засідання) про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті в той самий день після закінчення підготовчого судового засідання.

За результатами судового засідання, 11.10.2021, за клопотанням представника відповідача, постановлено ухвалу про оголошення перерви під час його проведення до 18.10.2021.

Розглянувши позов Приватного підприємства "Глорія-В", Господарський суд Вінницької області дійшов до висновку про часткове задоволення позову.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що доводи позивача про здійснення відповідачем оплат, згідно платіжних доручень від 20.05.2020 на суму 208 000,00 грн та від 21.09.2020 на суму 100 000,00 грн, в рахунок виконання зобов`язання за договором № 01/11-2016 від 01.11.2016 є обґрунтованими.

З огляду на обопільну згоду сторін щодо зарахування коштів, перерахованих відповідачем платіжним дорученням від 21.09.2020 на суму 100 000 грн, в рахунок погашення заборгованості згідно Договору №4/11-2016 від 01.11.2016, суд приймає вказане платіжне доручення як доказ часткової сплати заборгованості за Договором №4/11-2016 від 01.11.2016.

Водночас враховуючи зміст платіжного доручення від 20.05.2020 на суму 208 000 грн суд першої інстанції дійшов висновку, що він стосується договору оренди №01/11-216 від 01.11.2016, а тому не є доказом виконання зобов`язання за договором №4/11-2016 від 01.11.2016.

Також судом першої інстанції було встановлено, що позивачем під час проведення розрахунку позовних вимог не враховано здійснений відповідачем 21.09.2017 платіж на суму 300 грн, який підтверджується платіжним дорученням №229 від 21.09.2017 (а.с. 224, том 2).

Таким чином відповідач сплатив за отримані послуги кошти в розмірі 508 200 грн, що підтверджується долученими до матеріалів справи платіжними дорученнями.

Виходячи з встановлених обставин справи, суд першої інстанції дійшов висновку, що вимога позивача в частині стягнення заборгованості в розмірі 374 077,11 грн правомірною та обґрунтованою.

Натомість, враховуючи, що матеріалами справи підтверджено часткове погашення боргу, яке не враховано позивачем, а тому вимога в частині стягнення з відповідача 300 грн є необґрунтованою.

Розглянувши клопотання відповідача про застосування до позовних вимог позивача строку позовної давності, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем в період з (22.08.2017 по 21.09.2020) здійснювалися часткові оплати заборгованості, що є доказом переривання строку позовної давності, а тому підстави для застосування строку позовної давності до вимог позивача відсутні.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Згідно зі ст.11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Відповідно до ст.175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

У відповідності до ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 1 статті 202 Цивільного кодексу України встановлює, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк (ст.759 Цивільного кодексу України).

Вказана норма Кодексу кореспондується із положеннями ч.1 ст.283 Господарського кодексу України, згідно якого за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Згідно ч.6 зазначеної вище статті до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Відповідно до ч.1 ст.762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Згідно зі ст.629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до вимог ч.1 ст.526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. В силу вимог ч. 1 ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні вимоги щодо виконання зобов`язань містяться і у ч.ч. 1, 7 ст.193 Господарського кодексу України.

Згідно приписів ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Матеріали справи свідчать, що позивачем, згідно Договору оренди катка вібраційного №4/11-2016 від 01.11.2016, позивачем надано послуги оренди катка вібраційного НАММ, моделі DV 85 VV, на загальну суму 635 571,36 грн, що підтверджується актами здачі-прийняття робіт: від 18.04.2017 на суму 4 510,50 грн, від 16.06.2017 на суму 4701,90 грн, від 18.06.2017 на суму 15388,46 грн, від 20.06.2017 на суму 1698,52 грн, від 31.07.2017 на суму 31705,63 грн, від 31.08.2017 на суму 65545,37 грн, від 20.09.2017 на 12874,16 грн, від 30.09.2017 на суму 46890,82 грн, від 31.10.2017 на суму 8400,00 грн, від 31.12.2017 на суму 12864,00 грн, від 31.01.2018 на суму 12096,00 грн, від 28.02.2018 на суму 11520,00 грн, від 31.03.2018 на суму 11 520,00 грн, від 30.04.2018 на суму 11520,00 грн, від 31.05.2018 на суму 11952,00 грн, від 30.06.2018 на суму 11 448,00 грн, від 31.07.2018 на суму 11448,00 грн, від 31.07.2018 на суму 1224,00 грн, від 31.08.2018 на суму 12672,00 грн, від 30.09.2018 на суму 11520,00 грн, від 31.10.2018 на суму 12672,00 грн, від 30.11.2018 на суму 12672,00 грн, від 31.12.2018 на суму 11520,00 грн, від 18.02.2019 на суму 11520,00 грн, від 28.02.2019 на суму 11520,00 грн, від 31.03.2019 на суму 11448,00 грн, від 30.04.2019 на суму 11520,00 грн, від 31.05.2019 на суму 12600,00 грн, від 30.06.2019 на суму 10368,00 грн, від 31.07.2019 на суму 13248,00 грн, від 30.08.2019 на суму 12024,00 грн, від 30.09.2019 на суму 12096,00 грн, від 31.10.2019 на суму 12672,00 грн, від 30.11.2019 на суму 12096,00 грн, від 31.12.2019 на суму 11952,00 грн, від 31.01.2020 на суму 12024,00 грн, від 28.02.2020 на суму 11520,00 грн, від 01.04.2020 на суму 12096,00 грн, № 0-00000023 від 30.04.2020 на суму 12 024,00 грн, № 0-00000024 від 31.05.2020 на суму 10872,00 грн, № 0-00000031 від 30.06.2020 на суму 11520,00 грн, № 0-00000035 від 31.07.2020 на суму 13248,00 грн, №0-00000046 від 31.08.2020 на суму 11520,00 грн, №0-00000051 від 30.09.2020 на суму 12672,00 грн, №0-00000058 від 31.10.2020 на суму 12024,00 грн, №0-0000059 від 30.11.2020 на суму 12096,00 грн, №0-00000065 від 31.12.2020 на суму 12528,00 грн.

При дослідженні матеріалів справи судом першої інстанції встановлено наявність розбіжностей між вартістю наданих послуг, вказаних відповідачем та вартістю, що значиться у відповідних актах, зокрема:

1) в акті від 20.09.2017 відповідачем зазначено 12 874,16 грн., тоді як в акті від 20.09.2017 вказано 33292,16 грн (а.с.17, том 3);

2) в акті від 30.09.2017 відповідачем зазначено 46 890,82 грн, тоді як в акті від 30.09.2017 вказано 66 347,63 грн (а.с.18, том 3);

3) в акті від 31.10.2017 відповідачем зазначено 8 400 грн, тоді як в акті від 31.10.2017 вказано 17 400 грн (а.с.19, том 3).

Враховуючи, що відповідачем не надано до матеріалів справи актів, які б свідчили про надання послуг у розмірі, вказаному відповідачем в поясненнях, суд колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про доведення позивачем вартості послуг за вказаний період в розмірі вказаному у вище зазначених актах.

Щодо послуг згідно акту від 01.04.2020 на суму 12 096 грн. колегія суддів зазначає, що в матеріалах справи відсутній акт від 01.04.2020 на суму 12 096 грн., натомість в матеріалах справи міститься акт від 31.03.2020 на суму 12 096 грн.

А тому, за відсутності доказів протилежного, колегія суддів вважає, що відповідачем допущено описку в даті вказаного акту.

Решта вище зазначених актів враховані позивачем під час визначення суми заборгованості, що свідчить про обопільне визнання сторонами обставин надання позивачем послуг згідно зазначених вище актів. Таким чином, відповідно до змісту ч.1 ст.75 ГПК України вказані обставини не підлягають доказуванню та є встановленими.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що долучені позивачем оригінали та копії документів, в тому числі акти здачі-приймання робіт, подані разом із супровідним листом від 11.10.2021 (вх. канц. суду № 01-34/9072/21 від 11.10.2021) та із супровідним листом від 08.10.2021 (вх. канц. суду № 01-34/9073/21 від 11.10.2021) відображають в цілому перебіг виконання сторонами зобов`язань визначених умовами Договору № 4-11-2016 від 01.11.2016.

Тоді як до позовної заяви позивачем долучено акти здачі-приймання робіт відносно яких, на думку позивача, у відповідача існує заборгованість.

А тому, долучені позивачем до матеріалів справи листом оригінали та копії документів не змінюють підстав позову.

Однак відповідач заперечує надання позивачем послуг згідно наступних актів: від 30.11.2016 на суму 88151,04 грн, від 16.12.2016 на суму 5686,27 грн, №0-0000111 від 31.07.2017 на суму 31705,63 грн, №0-00000005 від 31.01.2021 на суму 10872,00 грн, №0-00000013 від 28.02.2021 на суму 11520,00 грн, №0-00000018 від 31.03.2021 на суму 12672,00 грн.

З матеріалів справи вбачається, що акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 30.11.2016 на суму 88151,04 грн (а.с.7, т.3), від 16.12.2016 на суму 5686,27 грн (а.с.8, т.3), №0-0000111 від 31.07.2017 на суму 31705,63 грн (а.с.19, т.3) містять підписи обох сторін та відтиски їх печаток.

Окрім того, оригінали вказаних актів оглянуто судом першої інстанції в судовому засіданні 04.10.2021, про що свідчить відповідний штам суду.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про надання позивачем послуг згідно вказаних актів, на загальну суму 125 542,94 грн.

З актів здачі-прийняття робіт (надання послуг) №0-00000005 від 31.01.2021 на суму 10872,00 грн, №0-00000013 від 28.02.2021 на суму 11520,00 грн, №0-00000018 від 31.03.2021 на суму 12 672,00 грн. вбачається, що вони не підписані зі сторони відповідача.

Матеріали справи свідчать, що позивачем на адресу відповідача направлялися зазначені вище акти надання послуг, що підтверджується копією опису вкладення в цінний лист №681 від 06.04.2021, копією фіскального чеку № від 06.04.2021 та накладною №681 від 06.04.2021.

З умов Договору вбачається, що сторонами не погоджено порядок прийняття наданих послуг. Натомість п.5.1. Договору визначено, що розмір орендної плати за місяць встановлюється в Актах здачі-прийняття робіт (надання послуг), яка відповідно до п.5.2. Договору підлягає оплаті поквартально, не пізніше 20 календарних днів, наступного за останнім днем звітного кварталу.

Відповідно до ч.1 ст.8 ЦК України якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Згідно з ч.4 ст.882 ЦК України, передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформляється актом, підписаним обома сторонами. У разі відмови однієї із сторін від підписання акту про це вказується в акті і він підписується другою стороною. Акт, підписаний однією стороною, може бути визнаний судом недійсним лише у разі, якщо мотиви відмови другої сторони від підписання акту визнані судом обґрунтованими.

Отже, сам по собі факт відсутності підписаних сторонами актів надання послуг не є визначальним для висновку про невиконання позивачем своїх зобов`язань щодо надання послуг з оренди.

Так, в матеріалах справи наявний лист відповідача №230 від 13.10.2021 (а.с.90, т.3), яким останній повідомляє позивача про незгоду із актами, в тому числі зазначеними вище, у зв`язку із ненаданням позивачем таких послуг.

Колегія суддів вважає, що лист відповідача №230 від 13.10.2021 не може слугувати доказом неотримання ним послуг, оскільки в передбачені умовами Договору строки проведення розрахунків, відповідач мав можливість відреагувати на отримані від позивача акти до 20 числа, наступного за останнім днем звітного кварталу, тобто до 20.05.2021.

Окрім того, вказаний документ створений відповідачем під час розгляду справи по суті (13.10.2021) в суді першої інстанції, тоді як вирішуючи спір, суд має надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду (30.04.2021).

З вище викладеного вбачається, що послуги надані позивачем згідно актів здачі-прийняття робіт: №0-00000005 від 31.01.2021 на суму 10872,00 грн, №0-00000013 від 28.02.2021 на суму 11520,00 грн, №0-00000018 від 31.03.2021 на суму 12672,00 грн вважаються визнаними орендарем, а послуги вважаються прийнятими в повному обсязі.

Щодо посилань апелянта на те, що зобов`язання перед позивачем ним виконано в більшому розмірі ніж вартість отриманих послуг колегія суддів зазначає наступне.

Як свідчать матеріали справи, в обґрунтування своїх заперечень відповідач посилається на наступні платіжні доручення про сплату вартості отриманих послуг, всього на суму 716 000,00 грн, зокрема: №194 від 22.08.2017 на суму 27 500,00 грн, №198 від 23.08.2018 на суму 7 500,00 грн, №200 від 23.08.2017 на суму 56 000,00 грн, №215 від 19.09.2017 на суму 48 900,00 грн, №228 від 20.09.2017 на суму 1 000,00 грн, №232 від 21.09.2017 на суму 50 000,00 грн, №230 від 21.09.2017 на суму 8 000,00 грн, №229 від 21.09.2017 на суму 300,00 грн, №941 від 15.11.2018 на суму 163000 грн, №926 від 13.11.2018 на суму 40 000,00 грн, №948 від 16.11.2018 на суму 6000,00 грн, №3038 від 20.05.2020 на суму 208 000,00 грн, №3758 від 21.09.2020 на суму 100 000,00 грн.

Із долучених до матеріалів справи платіжних доручень вбачається,, що згідно платіжних доручень: №3038 від 20.05.2020 на суму 208 000,00 грн та №3758 від 21.09.2020 на суму 100 000,00 грн здійснені з наступним призначенням: "за оренду котка зг. дог. №01/11-2016 від 01.11.2016, у т.ч. ПДВ 20% - 16666,67 грн".

Колегія суддів звертає увагу на те, що позивач у справі № 918/450/21 звернувся з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за Договром №4/11-2016 від 01.11.2016.

Зазначене виключає можливість зарахування вказаних коштів в рахунок погашення заборгованості, яка виникла у зв`язку із невиконанням умов Договору №4/11-2016 від 01.11.2016, без згоди на те згоди іншої сторони.

При цьому відповідач ставить під сумнів дійсність укладення Договору №01/11-2016 від 01.11.2016 та складених на підставі нього актів здачі-прийняття робіт, наданих позивачем до справи.

Окрім того, представник ТОВ "Мего ЛТД" зазначає, що стороною вказаного договору є ТОВ "Глорія-В", яка хоча, попри однакову назву, відрізняється від позивача організаційно-правовою формою, а тому стосується іншої юридичної особи.

Відповідно до ст.638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

За загальним правилом, викладеним у статті 640 Цивільного кодексу України:

1. Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

2. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

3. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Згідно зі ч.7 ст.179 цього Кодексу господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Частини 2, 3 статті 180 Господарського кодексу встановлюють, що господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Відповідно до ст.181 ч.1 того ж Кодексу господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Із змісту Договору №01/11-2016 від 01.11.2016 вбачається, що сторонами, відповідно до ч.3 ст.180 Господарського кодексу України, досягнуто згоди щодо усіх істотних умов договору.

Таким чином, вказаний Договір №01/11-2016 від 01.11.2016 є укладеним.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до приписів статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Враховуючи, що дійсність договору ніким не оспорена, а також в матеріалах справи відсутні докази того, що він є недійсним, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про його чинність..

Окрім того, факт укладення Договору №01/11-2016 від 01.11.2016 також підтверджено в тому числі товариством з обмеженою відповідальністю "Мего ЛТД" шляхом розміщення останнім вказаного договору у складі тендерної документацій в електронній системі ProZorro для участі в торгах № UA-2017-06-23-002253-b.

Зазначеним спростовується аргумент відповідача, що договір оренди №01/11-2016 від 01.11.2016 не підписувався уповноваженою особою ТОВ "Мего ЛТД" та не засвідчувався його печаткою.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів вважає, що між сторонами існують господарські зобов`язання, також за договором оренди №01/11-2016 від 01.11.2016, в тому числі щодо здійснення відповідачем оплат за отримані послуги.

При цьому звернення відповідача до правоохоронних органів із заявою про вчинення ПП "Глорія-В" кримінального правопорушення за ч.2 ст.358 Кримінального кодексу України, за відсутності відповідного рішення суду, не спростовує викладеного.

Окрім того, із змісту договору №01/11-2016 від 01.11.2016 вбачається, що його сторонами є приватне підприємство "Глорія-В" та Товариство з обмеженою відповідальністю "Мего ЛТД", про що свідчить реквізити сторін, підписи та відтиски печаток на останній сторінці договору.

А тому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що доводи позивача про здійснення відповідачем оплат, згідно платіжних доручень від 20.05.2020 на суми 208 000, грн. та від 21.09.2020 на суму 100 000 грн. в рахунок виконання зобов`язання за договором № 01/11-2016 від 01.11.2016 є обґрунтованими.

Поряд з тим, з огляду на обопільну згоду сторін щодо зарахування коштів, перерахованих відповідачем платіжним дорученням від 21.09.2020 на суму 100 000,00 грн, в рахунок погашення заборгованості згідно Договору №4/11-2016 від 01.11.2016, вказане платіжне доручення від 21.09.2020 на суму 100 000,00 грн. є доказом часткової сплати заборгованості за Договором №4/11-2016 від 01.11.2016.

Водночас враховуючи зміст платіжного доручення від 20.05.2020 на суму 208 000 грн колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що платіжне доручення від 20.05.2020 на суму 208 000 грн стосується договору оренди №01/11-216 від 01.11.2016, а тому не може слугувати доказом виконання зобов`язання за договором №4/11-2016 від 01.11.2016.

Окрім того, позивачем під час проведення розрахунку позовних вимог не враховано здійснений відповідачем 21.09.2017 платіж на суму 300 грн., який підтверджується платіжним дорученням №229 від 21.09.2017 (а.с. 224, том 2).

Таким чином відповідачем сплачено за отримані послуги кошти в розмірі 508 200 грн, що підтверджується наступними платіжними дорученнями: №194 від 22.08.2017 на суму 27 500,00 грн, №198 від 23.08.2018 на суму 7500,00 грн, №200 від 23.08.2017 на суму 56 000,00 грн, №215 від 19.09.2017 на суму 48900,00 грн, №228 від 20.09.2017 на суму 1 000,00 грн, №232 від 21.09.2017 на суму 50000,00 грн, №230 від 21.09.2017 на суму 8 000,00 грн, №229 від 21.09.2017 на суму 300,00 грн, №941 від 15.11.2018 на суму 163000 грн, №926 від 13.11.2018 на суму 40000,00 грн, №948 від 16.11.2018 на суму 6000,00 грн, №3758 від 21.09.2020 на суму 100000,00 грн.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що вимоги позивача в частині стягнення заборгованості в розмірі 374 077,11 грн. є обґрунтованими, однак враховуючи, що матеріалами справи підтверджено часткове погашення відповідачем боргу, яке не враховано позивачем, вимога позивача в частині стягнення з відповідача 300 грн є необґрунтованою.

Щодо застосування до позовних вимог позивача строку позовної давності, колегія суддів зазначає наступне.

Статтями 256-258 ЦК України передбачено строки, у межах яких особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (позовна давність).

Згідно з приписами ст.257, ч.2 ст.258 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Спеціальна позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ч.1 ст.260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (ст.253 ЦК).

Приписами ч.ч. 1, 5 ст.261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За змістом ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Сплив позовної давності є самостійною підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України), незалежно від того, чи має місце порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема: визнання пред`явленої претензії; письмове прохання відстрочити борг; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Згідно з ч.1 ст.14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема: визнання пред`явленої претензії; письмове прохання відстрочити борг; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Таке переривання перебігу позовної давності може мати місце в межах строку давності.

Враховуючи, що часткові оплати заборгованості відповідачем відбувалися в межах строку позовної давності для стягнення заборгованості (в період з 22.08.2017 по 21.09.2020), колегія суддів не вбачає підстав для застосування строку позовної давності до вимог позивача.

Доводи апелянта викладені ним в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вони, не спростовують заявлені позивачем вимоги, також апелянтом не надано належних доказів, як б свідчили про відсутність у нього обов`язку сплатити заявлену до стягнення заборгованість, окрім того, аргументи апелянта, щодо відсутності в нього заборгованості спростовуються встановленими обставинами справи та не можуть слугувати підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію ("Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод") та практику Суду (Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини) як джерело права.

Слід також зазначити, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010р. у справі "Серявін та інші проти України" Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994р., серія A, №303-A, п.29).

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно положень ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Апелянтом не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції в зв`язку з чим, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи все вищевикладене в сукупності, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення Господарського суду Вінницької області від 19.10.2021 у справі №902/450/21 прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права та з врахуванням всіх обставин справи, а тому відсутні правові підстави для його скасування.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Мего ЛТД" на рішення Господарського суду Вінницької області від 19.10.2021 у справі №902/450/21 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Вінницької області від 19.10.2021 у справі №902/450/21 залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Справу №902/450/21 повернути до Господарського суду Вінницької області.

Повний текст постанови складений "31" січня 2022 р.

Головуючий суддя Демидюк О.О.

Суддя Павлюк І.Ю.

Суддя Савченко Г.І.