ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

01.02.2022р. Справа №905/694/21 (266/4166/20)

за позовом ОСОБА_1 , м.Маріуполь

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю СРЗ, м.Маріуполь

про стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 18800,00 грн., середньої заробітної плати, компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати та моральної шкоди в сумі 5000,00 грн.

Суддя Левшина Г.В.

без повідомлення (виклику) учасників справи

12.08.2020р. позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Приморського районного суду м.Маріуполя Донецької області з позовом до ТОВ СРЗ про стягнення заборгованості по заробітній платі, середньої заробітної плати, компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати та моральної шкоди.

Ухвалою Приморського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 13.08.2020р. прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю СРЗ про стягнення заборгованості по заробітній платі, середньої заробітної плати, компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати та моральної шкоди; призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження; зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю СРЗ надати суду довідку про нарахування та виплату ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , заробітної плати за період його роботи в ТОВ СРЗ з 07.06.2020р. по 05.08.2020р., а також розмір середньоденної та середньомісячної плати.

09.09.2020р. до Приморського районного суду м.Маріуполя Донецької області від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній заперечив проти задоволення позовних посилаючись на те, що наразі у підприємства виникли труднощі із дотриманням строків виплати заробітної плати та станом на дату складання відзиву невиплаченою залишається заробітна плата перед ОСОБА_1 в розмірі 24216,19 грн. Крім того, відповідач заперечив проти вимог позивача щодо стягнення моральної шкоди зазначивши, що позивачем не доведено настання сукупності наявності певних умов, а саме наявності виражених моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків та соціального статусу, необхідності застосування надмірних зусиль для відновлення нормального рівня життя, що робить неможливим відшкодування моральної шкоди роботодавцем. Щодо вимог про стягнення середнього заробітку відповідач вказує на те, що позивач не працював в день звільнення та відповідного звернення від позивача в розумінні ч.1 ст.116 КЗпП України щодо виплати всіх належних сум при звільненні до ТОВ «СРЗ» не надходило, розрахунок в день звільнення проведено не було.

20.10.2020р. до Приморського районного суду м.Маріуполя Донецької області від відповідача надійшли письмові пояснення до яких останнім додано: оригінал бухгалтерської довідки №62000/10010-11-1750 від 19.10.2020р., копію наказу №199 від 05.08.2020р., копію заяви про надання відпустки від 05.08.2020р.

Ухвалою Приморського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 20.10.2020р. застосовано до директора Товариства з обмеженою відповідальністю СРЗ захід процесуального примусу у вигляді штрафу.

Листом Приморського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 26.10.2020р. повідомлено сторони, що 20.11.2020р. о 09:30 год. відбудеться розгляд справи.

04.11.2020р. до Приморського районного суду м.Маріуполя Донецької області від Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) надійшла постанова про відкриття виконавчого провадження ВП №63483144 від 03.11.2020р.

06.11.2020р. до Приморського районного суду м.Маріуполя Донецької області від відповідача надійшла заява, в якій відповідач просить суд скасувати ухвалу від 20.10.2020р. по справі №266/4166/20 в частині стягнення з генерального директора ТОВ «СРЗ» штрафу в розмірі 1,0 прожиткового мінімуму для працездатних осіб та направити повідомлення про скасування штрафу до відділу ДВС. До вказаної заяви відповідачем додано оригінал бухгалтерської довідки №80000/10910-11-1869 від 05.11.2020р.

20.11.2020р. судом відкладено розгляд справи до 25.11.2020р. до 11:30 год., у зв`язку з неявкою сторін.

25.11.2020р. до Приморського районного суду м.Маріуполя Донецької області від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без участі.

25.11.2020р. до Приморського районного суду м.Маріуполя Донецької області від відповідача надійшло клопотання про долучення доказів до якого відповідачем додано витяг з реєстру перерахування коштів №1431 від 29.09.2020р. на підтвердження виплати позивачу заборгованості із заробітної плати. Також позивачем повідомлено, щодо до виплаченої суми також включено суму компенсації за втрату частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх отримання.

25.11.2020р. до Приморського районного суду м.Маріуполя Донецької області від відповідача надійшло клопотання про долучення доказів, а саме табелів обліку робочого часу працівника ОСОБА_1 за період з червня 2020 року по серпень 2020 року.

25.11.2020р. судом відкладено розгляд справи до 08.12.2020р. об 11:30 год.

08.12.2020р. до Приморського районного суду м.Маріуполя Донецької області від позивача надійшла позовна заява уточнена про стягнення заборгованості по заробітній платі, в якій останній у зв`язку зі сплатою відповідачем заборгованості по заробітній платі в сумі 24216,19 грн. просить суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в сумі 72598,49 грн., моральну шкоду в сумі 5000,00 грн., вимогу щодо стягнення заборгованості по заробітній платі - залишити без розгляду.

08.12.2020р. до Приморського районного суду м.Маріуполя Донецької області від позивача надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача.

08.12.2020р. до Приморського районного суду м.Маріуполя Донецької області від відповідача надійшло клопотання про долучення доказів, а саме від відповідача надійшло клопотання про скасування заходів процесуального примусу.

08.12.2020р. судом відкладено розгляд справи до 16.12.2020р., у зв`язку з неявкою сторін.

16.12.2020р. до Приморського районного суду м.Маріуполя Донецької області від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній заперечив щодо вимог позивача про стягнення середнього заробітку та моральної шкоди.

Листом Приморського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 29.12.2020р. повідомлено сторін, що 11.01.2021р. о 09:30 год. відбудеться розгляд справи.

11.03.2021р. до Приморського районного суду м.Маріуполя Донецької області від відповідача надійшло клопотання про долучення доказів, а саме надійшла постанова про закінчення виконавчого провадження ВП №63483144 за ухвалою суду 20.10.2020р. по справі №266/4166/20.

Листом Приморського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 23.03.2021р. повідомлено сторін, що 20.04.2021р. об 11:00 год. відбудеться розгляд справи.

Ухвалою Приморського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 14.05.2021р. передано справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю СРЗ () про стягнення заборгованості по заробітній платі, середньої заробітної плати, компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати та моральної шкоди на розгляд господарському суду Донецької області.

11.08.2021р. до господарського суду Донецької області надійшла справа №266/4166/20 (2/266/161/21).

Згідно витягу з протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 11.08.2021р. встановлений єдиний унікальний номер судової справи №905/694/21 (266/4166/20), справу передано до провадження судді Левшиної Г.В. на підставі ст.7 Кодексу України з процедур банкрутства, у зв`язку з перебуванням у провадженні судді Левшиної Г.В. справи №905/694/21 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю СРЗ, м.Маріуполь ().

Ухвалою господарського суду Донецької області від 13.08.2021р. прийнято до провадження в межах справи про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю СРЗ, м.Маріуполь справу №905/694/21 (266/4166/20) за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю СРЗ () про стягнення заборгованості по заробітній платі, середньої заробітної плати, компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати та моральної шкоди; справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

07.09.2021р. через підсистему «Електронний суд» від відповідача надійшов відзив, в якому останній заперечив проти задоволення позовних вимог посилаючись на те, що за даними бухгалтерського обліку боржника станом на дату складання відзиву відповідач не має перед позивачем несплаченої заборгованості із заробітної плати. Відповідач наголошує на тому, що 05.08.2020р. позивачеві було надано відпустку без збереження заробітної плати за наказом №199 від 05.08.2020р., а тому враховуючи той факт, що відповідач не працював в день звільнення та відповідного звернення від позивача в розумінні ч.1 ст.116 КЗпП України щодо виплати всіх належних сум при звільнені до ТОВ «СРЗ» не надходило, розрахунок в день звільнення проведено не було. Відповідач зазначає, що відповідна правова позиція відображена у постанові Верховного Суду від 27.01.2020р. у справі №682/3060/16-ц. З огляду на зазначене відповідач посилається на те, що затримка розрахунку сталася не з його вини та після пред`явлення вимоги від позивача. Щодо вимоги позивача про стягнення моральної шкоди, то відповідач підтримує свою позицію щодо її не обґрунтованості та вважає її не правомірною.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши подані сторонами документи, за результатами оцінки матеріалів справи, суд встановив:

Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

За приписом ст.21 Закону України Про оплату праці працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Згідно ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (справа Суханов та Ільченко проти України) майно може являти собою існуюче майно або засоби, включаючи право вимоги відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні законне сподівання/правомірне очікування стосовно ефективного здійснення права власності.

Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Згідно ст.ст.115, 116 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 працював в Товаристві з обмеженою відповідальністю СРЗ на посаді газорозподільника 2 розряду по дільниці по ремонту судових систем і пристроїв департаменту судноремонту.

05.08.2020р. позивача було звільнено з Товариства з обмеженою відповідальністю СРЗ за власним бажанням відповідно до ст.38 КЗпП України згідно наказу №101 від 05.08.2020р., що підтверджується трудовою книжкою позивача серії НОМЕР_2 .

Доказів виплати відповідачем заробітної плати позивачу станом на момент звернення до суду до справи не представлено.

В той же час, під час розгляду справи відповідачем було сплачено на користь позивача заборгованість із заробітної плати в сумі 24216,19 грн., що підтверджується наданим відповідачем витягом з реєстру №1431 від 29.09.2020р. перерахування на рахунки отримувачів згідно угоди №3794624.

При цьому, як стверджує відповідач та не заперечує позивач до вказаної суми виключена компенсація за втрату частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх отримання.

Таким чином, під час розгляду справи відповідачем була повністю погашена заборгованість по заробітній платі перед позивачем.

За приписами ст.599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У відповідності до п.2 ч.1 ст.231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору. Господарський суд закриває провадження у справі в частині позовних вимог у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань. Закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми Господарського процесуального кодексу України можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи.

Враховуючи, що предмет спору в частині позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній пліті в сумі 18800,00 грн. припинив своє існування після звернення позивача з цим позовом, то суд дійшов до висновку про закриття провадження у справі у вказаній частині та відповідно відмові позивачу у залишені вказаної вимоги без розгляду.

Крім того, позивачем з урахуванням уточненої позовної заяви також заявлено вимогу про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільнені в сумі 72598,49 грн. за період з 05.08.2020р. по 29.09.2020р.

Щодо вказаних позовних вимог суд виходить з наступного:

Статтями 116, 117 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені статтею 117 КЗпП України правові підстави для застосування матеріальної відповідальності.

У пункті 2.2 рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012р. у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу вказано, що «за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин. Для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним».

Встановивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку.

Таким чином,закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Тягар доказування відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 27.01.2020р. у справі №682/3060/16-ц (провадження № 61-23170сво18).

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Позивач у позовній заяві та в уточненій позовній заяві зазначив, що в день звільнення з ним не було проведено повного розрахунку за весь період праці на підприємстві.

У відзивах на позов відповідач вказує на те, що позивач не працював в день звільнення та перебував у відпустці, відповідної вимоги про виплату належних сум при звільненні до нього не надходило, а тому, на його думку, відсутні підстави для стягнення середнього заробітку.

Проте, всупереч вимог ст.ст.13, 74, 76 Господарського процесуального кодексу України відповідачем не надано доказів, які б свідчили про відсутність позивача на роботі в день звільнення.

Так, згідно з заявою ОСОБА_1 від 05.08.2020р. наданою відповідачем, ОСОБА_1 просив надати йому відпустку, у зв`язку із сімейними обставинами з 05.08.2020р. по 05.08.2020р.

Згідно з наказом №199 К/ОТП Товариства з обмеженою відповідальністю СРЗ «Про надання відпустки без збереження заробітної плати від 05.08.2020р. за ст.84 КЗпП України, ч.3 ст.26 (карантин) Закону України «Про відпустки», ОСОБА_1 надано відпусту 05.08.2020р.

Однак, будь-яких відміток про ознайомлення ОСОБА_1 з даним наказом матеріали справи не містять, відповідачем відповідних доказів не подано.

Тобто, наведена у змісті відзиву відповідача обставина, що 05.08.2020р. позивач перебував у відпустці, не підтверджена належними доказами, оскільки відповідачем не надано будь-яких відомостей про ознайомлення позивача із наказом про надання відпустки і спростовується даними трудової книжки позивача, згідно яких 05.08.2020р. роботодавцем було прийнято наказ №101 про звільнення ОСОБА_1 з роботи за ст.38 КЗпП України.

Отже, належним чином, роботодавцем ТОВ «СРЗ», на якого покладається тягар доказування відсутності вини у вчиненні порушення у трудовому спорі, зважаючи на наявність в його розпорядженні всієї документації щодо трудової діяльності позивача (включаючи кадрову та таку, що облікує відпрацьований працівником робочий час) не доведено відсутності його вини, відсутності позивача на роботі в день звільнення, отримання в цей день трудової книжки.

За таких обставин, а також враховуючи можливість підприємства здійснити розрахунок із звільненим працівником в день його звільнення 05.08.2020р. шляхом перерахування належних коштів на його картковий рахунок, який був не змінний, про який відповідачу було відомо, оскільки 29.09.2020р. він перерахував на нього 24216,19 грн., не вбачаючи з матеріалів справи жодних до цього перешкод непереборного характеру, беручи до уваги відсутність відомостей у суду про депонування підприємством належної при звільненні ОСОБА_1 суми коштів, суд вважає наявними підстави відповідальності роботодавця, унормовані ст.117 КЗпП України, за затримку розрахунку при звільненні за ст.117 КЗпП України покладенням на нього обов`язку сплатити звільненому працівникові середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Посилання відповідача у відзивах на постанову Верховного Суду від 27.01.2020р. у справі №682/3060/16-ц, в якій на його думку, суд касаційної інстанції відмовив у стягненні середнього заробітку на підставі ст.117 КЗпП України, у зв`язку з тим, що на день звільнення працівник не працював та відповідної вимоги про розрахунок не пред`являв, суд вважає недоречною, оскільки вказану постанову було прийнято за інших фактичних обставин. Так, у справі №682/3060/16-ц розглядався спір, зокрема, про стягнення середнього заробітку, однак судом було відмовлено у їх стягненні з огляду на те, що в день звільнення позивач не працював, був звільнений на підставі п.4 ст.40 КЗпП України за прогули без поважних причин та не перебував на роботі, відмовився від ознайомлення з наказом про звільнення та від отримання трудової книжки, а роботодавець вчинив дії з виплати належної працівнику при звільненні заробітної плати.

З огляду на зазначене, суд вважає вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за період затримки правомірними.

У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При визначенні середньої заробітної плати слід керуватися вимогами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (з наступними змінами і доповненнями). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, та призначення пенсії.

Відповідно до п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати вбачається, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно долученої довідки Товариства з обмеженою відповідальністю СРЗ №-11-1869 від 05.11.2020р. середній заробіток ОСОБА_1 складає 1296,40 грн.

Стосовно визначення дати з якої повинно бути обраховано середній заробіток, суд виходить з того, що оскільки виплата середнього заробітку настає за умови невиплати з вини підприємства належних сум при звільненні, а такий факт встановлений судом, то обрахування суми середнього заробітку проводиться з наступного дня після дня звільнення, тобто у даному випадку з 06.08.2020р. року по день, що передував фактичній виплаті заборгованості, тобто по 28.09.2020р.

Як наслідок, суд вважає правомірним нарахування до стягнення з відповідача середнього заробітку за період затримки в розмірі 70005,60 грн.

Разом з тим, судом взято до уваги висновки викладені в постанові Велика Палата Верховного Суду від 26.06.2019р. у справі №761/9584/15-ц, в якій суд касаційної інстанції зазначив, що встановлений ст.117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця.

Працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

1. Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

2. Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

3. Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

4. Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.06.2019р. у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18)).

Враховуючи наведені обставини, зокрема розмір простроченої заборгованості відповідача щодо виплати позивачу всіх належних сум, передбачених на день звільнення, період прострочення, співмірність заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, приймаючи до уваги знаходження відповідача в процедурі банкрутства та наявність значної заборгованості із заробітної плати перед іншими працівниками, суд дійшов висновку про необхідність зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 70005,60 грн. до пропорційного розміру заборгованості відповідача з виплати позивачеві заробітної плати, тобто до 18800,00 грн.

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки в сумі 18800,00 грн.

Водночас, згідно ч.1 ст.67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Нормами п. 171.1 ст.171 та 14.1.180 ст.14 Податкового Кодексу України та ст.7 Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування врегульовано порядок утримання податків з будь-яких виплат на користь громадян України, і суди не є суб`єктами, уповноваженими надавати тлумачення вимог чинного законодавства.

Оскільки, суд не є податковим агентом, тому обов`язок відрахувати зазначені податки і збори закон покладає на роботодавця.

Відповідно до листа ДФС від 09.06.2016 №12817/6/99-99-13-02-03-15 оскільки виплата доходу у вигляді суми середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні працівника, здійснюється звільненому працівнику і не пов`язана з відносинами трудового найму, то такий дохід оподатковується податковим агентом як інші доходи податком на доходи фізичних осіб за ставкою 18 відс. та військовим збором - 1,5 відсотка у місяці його фактичного нарахування.

Крім того, особи, які мають статус податкових агентів, зобов`язані подавати у строки, встановлені Кодексом податковий розрахунок сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, а також суми утриманого з них податку до контролюючого органу (п.п.б п. 176.2 ст.176 Кодексу).

Суд роз`яснює, що у разі задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суму які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки та збори із суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зменшується на суму податків і зборів.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди в сумі 5000,00 грн. суд виходить з наступного:

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема завдання моральної шкоди іншій особі (п.3 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України).

У пунктах 3, 4, 10 ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо.

Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, якою передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма права містить перелік юридичних фактів, що є підставою виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи винятків для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а статтею 237-1 цього Кодексу передбачено право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин.

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення порушених прав, зокрема погашенням заборгованості з виплати заробітної плати, а має самостійне юридичне значення. Таких висновків дійшов Верховний Суд у Постанові від 19.02.2020р. у справі №591/4825/17.

За приписами п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995р., зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди необхідно з`ясувати: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Аналогічні висновки містить і Постанова Верховного Суду від 24.06.2020р. в справі №455/1076/16-ц, в якій зазначено, що зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.

Тобто моральна шкода, як і будь-яка інша позовна вимога, є предметом доказування, а тому обов`язок доказування моральної шкоди покладається саме на ту сторону, яка просить про її стягнення. Аналогічна правова позиція щодо покладення обов`язку доказування моральної шкоди на позивача викладена у постановах Верховного Суду від 16.10.2019р. у справі №815/6107/17 і від 04.03.2020р. у справі №815/2215/15.

Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди, - посилається на те, що внаслідок не виплати заробітної плати останній відчував моральні страждання пов`язані з відсутністю грошових коштів для свого існування та для існування своєї родини. За даних обставин, позивач вважає, що діями відповідача спричинена моральна шкода, яка полягає в перенесеному душевному хвилюванні, яке відобразилося на її емоційному стані.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, зокрема, ураховано тяжкість вимушених змін у його життєвих відносинах, суд вважає справедливим визначення моральної шкоди в сумі 5000,00 грн. та в цій частині позов задовольнити.

Судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь державного бюджету України в сумі 840,80 грн.

Керуючись ст.ст.2, 7 Кодексу України з процедур банкрутства, ст.ст.13, 74, 76-79, 86, 91, 120, 129, 165, 210, 231, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Закрити провадження у справі №905/694/21 (266/4166/20) в частині позовних вимог ОСОБА_1 , м. Маріуполь до Товариства з обмеженою відповідальністю СРЗ, м.Маріуполь про стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 18800,00 грн.

Позовні вимоги ОСОБА_1 , м. Маріуполь до Товариства з обмеженою відповідальністю СРЗ, м.Маріуполь про середнього заробітку за затримку розрахунку при звільнені в сумі 72598,49 грн. та моральної шкоди в сумі 5000,00 грн. задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю СРЗ (87510 м.Маріуполь, пр.Луніна, буд.2, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , код НОМЕР_1 ) середній заробіток за затримку розрахунку при звільнені в сумі 18800,00 грн. та моральну шкоди в сумі 5000,00 грн. Виплату середнього заробітку провести за вирахуванням податків та зборів.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю СРЗ (87510 м.Маріуполь, пр.Луніна, буд.2, ) на користь державного бюджету України судовий збір в сумі 840,80 грн.

Видати накази після набрання рішенням суду законної сили.

В задоволенні решти позовних відмовити.

Повний текст рішення складено та підписано 01.02.2022р.

Рішення набирає законної сили у строк та в порядку, встановленому ст.241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржено до Східного апеляційного господарського суду в строк, встановлений ст.256 Господарського процесуального кодексу України та в порядку, передбаченому ст.257 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя Г.В. Левшина