ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" лютого 2022 р. м. Київ Справа№ 910/13309/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Владимиренко С.В.

суддів: Євсікова О.О.

Корсака В.А.

при секретарі судового засідання Островерхій В.Л.

за участю представників сторін зазначених у протоколі судового засідання від 01.02.2022

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укртрансгаз»

на рішення Господарського суду міста Києва від 11.11.2021 (повний текст рішення складено та підписано 16.11.2021)

у справі №910/13309/21 (суддя Демидов В.О.)

за позовом Акціонерного товариства «Укртрансгаз»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Управляюча компанія «Простір»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз Україні»

про стягнення 284 279,79 грн

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство «Укртрансгаз» (далі по тексту - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Управляюча компанія «Простір» (далі по тексту - відповідач) про стягнення 284 279,79 грн, що є вартістю безпідставно набутого майна - природного газу в обсязі 21,909 тис.куб.м. та 4 264,20 грн судового збору.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачем, як Оператором газотранспортної системи (далі по тексту - Оператор ГТС), було придбано у ПАТ «Національна компанія «Нафтогаз України» на підставі Договорів купівлі-продажу природного газу від 30.05.2016 №-ВТВ, 15.12.2017 №-ВТВ природний газ в обсязі 194 941,255 тис.куб.м. згідно з актами приймання-передачі газу від 31.05.2016, від 30.06.2016, 30.04.2018. Як зазначає позивач, відповідач за відсутності будь-яких договірних відносин із позивачем щодо передачі майна, безпідставно здійснив відбір 21,909 тис.м.куб. природного газу у травні, червні 2016 та квітні 2018.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.10.2021 у справі №910/13309/21 залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі по тексту - третя особа).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.11.2021 у справі №910/13309/21 у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі.

При ухваленні вказаного судового рішення суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відповідач без належних підстав для відбору з газотранспортної системи, безпідставно та без оформлення будь-яких договірних відносин з позивачем здійснив відбір 21,909 тис.куб.м. природного газу.

Водночас судом першої інстанції відмовлено у задоволенні позову за спливом строку позовної давності, про який було заявлено відповідачем.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Акціонерне товариство «Укртрансгаз» (далі по тексту - апелянт) звернулося до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 11.11.2021 у справі №910/13309/21 в частині відмови у задоволенні позову Акціонерного товариства «Укртрансгаз» через пропуск строку позовної давності та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги Акціонерного товариство «Укртрансгаз» задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування вимог та доводів апеляційної скарги позивач посилається на те, що поважність причин пропуску строків позовної давності щодо заявлених позовних вимог, у тому числі за період травень, червень 2016 ним було обґрунтовано у відповіді на відзив, проте суд першої інстанції не надав їм належної оцінки.

Як зазначає апелянт, він намагався захистити свої порушені прав з того часу як відповідач здійснив несанкціонований відбір природного газу та позивачем було здійснено фізичне балансування, а також у встановленому порядку за утворений небаланс позивача та були висунуті вимоги по оплаті спочатку до АТ «НАК «Нафтогаз України», якого позивач помилково вважав постачальником, а потім АТ «Київгаз», як оператору газорозподільної системи, в межах комерційного балансування шляхом надання відповідної послуги, яка в результаті була залишена без задоволення і відповідно стали порушеними права позивача на отримання відшкодування вартості безпідставно набутих обсягів природного газу, збалансованих позивачем.

Так, під час розгляду справи №910/10225/16 судами було встановлено, що НАК «Нафтогаз України» не замовлялось транспортування (не надавались номінації) стосовно обсягів природного газу, яким було спожито, зокрема і Товариством з обмеженою відповідальністю «Сервісна компанія «Простір» у травні 2016 та червні 2016.

А під час розгляду справи №910/11215/18 судами було встановлено наступне: «відповідач надав позивачу звіти ПАТ «Київгаз» про фактичні обсяги розподілу природного газу по постачальниках та зведені реєстри місячних обсягів газу, що подані в точку виходу до газорозподільної системи ПАТ «Київгаз» за квітень-червень 2016 року, звіти (алокації) про поділ фактичного обсягу(об`єму) природного газу, відібраного з точки виходу ПАТ «Київгаз», між замовниками послуги транспортування (постачальниками) та звіти про поділ фактичного обсягу (об`єму) природного газу, відібраного з точки виходу ПАТ «Київгаз», між замовниками послуги транспортування (постачальниками) в розрізі їх контрагентів (споживачів) за січень-серпень 2017 року та березень-квітень 2018 року, з яких вбачається, що: в травні 2016 споживачем ТОВ «Сервісна компанія «Простір» був спожитий обсяг природного газу у розмірі 11,351 тис.куб.м., постачальником якого було НАК «Нафтогаз України»; в червні 2016 споживачем ТОВ «Сервісна компанія «Простір» був спожитий обсяг природного газу у розмірі 4,116 тис.куб.м., постачальником якого було НАК «Нафтогаз України»; в квітні 2018 споживачем ТОВ «Сервісна компанія «Простір» був спожитий обсяг природного газу у розмірі 6,442 тис.куб.м., постачальником якого було НАК «Нафтогаз України».

Постанова суду апеляційної інстанції у справі №910/11215/18 набрала законної сили 24.06.2021, таким чином, на переконання апелянта, з цієї дати йому стало відомо про порушення своїх права та інтересів, а також про особу, яка його порушила.

Крім того, враховуючи приписи Кодексу ГТС (в редакції, яка діяла з 28.04.2017), позивач лише з 28.04.2017 отримав повноваження в частині функції Оператора ГТС щодо здійснення процедури алокації обсягів природного газу, отримавши всю необхідну актуальну інформацію від операторів ГРМ, і з цією дати позивач міг дізнатися про порушення свого права щодо безпідставного набуття природного газу з ГТС всіма споживачами на території України і про осіб, які такі дії вчиняли.

Таким чином, як вказує позивач, всі вище обставини свідчать про те, що він з самого початку намагався захистити у суді свої порушені права у передбачений нормами спеціального законодавств спосіб шляхом пред`явлення позовних вимог, що, на переконання апелянта, є поважними причинами пропуску строку позовної давності, а тому наявні підстави для визнання причин пропуску позовної давності поважними та судового захисту майнових прав позивача.

Щодо висновків суду першої інстанції про закінчення строку позовної давності за період квітень 2018, то враховуючи приписи ст.ст. 256, 257, п. 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК), згідно з якими з 02.04.2020 юридичні строки, зокрема, загальна та спеціальна позовна давність, були продовжені на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), з огляду на те, що на дату звернення позивача із даним позовом до суду - липень 2021 карантин не був припинений на території України, загальний строк позовної давності щодо цих вимог за квітень 2018 позивачем не був пропущений та продовжується на строк дії зазначеного карантину, який і на даний час не припинив свою дію, а тому позивач вважає, що ним не пропущено строк позовної давності щодо позовних вимоги за квітень 2018.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.12.2021 апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укртрансгаз» у справі №910/13309/21 передано на розгляд колегії суддів у складі: Владимиренко С.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), судді: Ходаківська І.П., Корсак В.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.12.2021 витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/13309/21. Відкладено розгляд питання про відкриття, повернення, залишення без руху або відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Укртрансгаз» на рішення Господарського суду міста Києва від 22.11.2021 у справі №910/13309/21.

15.12.2021 на адресу Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №910/13309/21.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.12.2021 сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі №910/13309/21 колегію суддів у складі: Владимиренко С.В. (головуючий), судді Корсак В.А., Євсіков О.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.12.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Укртрансгаз» на рішення Господарського суду міста Києва від 11.11.2021 по справі № 910/13309/21. Учасникам справи надано право подати відзив на апеляційну скаргу, пояснення, заяви, клопотання до 20.01.2022 та попереджено учасників справи, що відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції, а заяви, клопотання, пояснення і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених ГПК України. Розгляд апеляційної скарги призначено на 01.02.2022 об 11 год. 45 хв. в приміщенні Північного апеляційного господарського суду за адресою: м. Київ, вул. Шолуденка, 1- А, зал судових засідань № 6.

14.01.2022 на адресу Північного апеляційного господарського суду надійшли письмові пояснення третьої особи на апеляційну скаргу. Згідно письмових пояснень третя особа підтримує апеляційну скаргу позивача, посилаючись на те, що судом першої інстанції помилково не було визнано поважність причин пропуску АТ «Укртрансгаз» строків позовної давності за період травень, червень 2016 та не було враховано добросовісність поведінки позивача, незначний строк пропуску позовної давності, вжиття позивачем заходів для захисту свого порушеного права шляхом звернення до суду із вимогою спочатку до НАК «Нафтогаз України», а згодом до АТ «Київгаз». Також судом першої інстанції не враховано, що за період квітень 2018 строки позовної давності не є порушеними.

Крім того, третя особа погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що укладення договорів із споживачами не має значення для доведення факту здійснення поставки природного газу, спірні обсяги природного газу не є обсягами природного газу постачальника НАК «Нафтогаз України», який не подав номінацію для подання таких обсягів через точки входу в газотранспортну систему та не підписував акти приймання-передачі природного газу на такі обсяги природного газу, які (номінації та акти) є обов`язковою умовою для підтвердження обставин фактичного вчинення господарської операції з постачання НАК «Нафтогаз України» таких обсягів природного газу відповідачу у травні, червні 2016 та квітні 2018.

Представник позивача у судовому засіданні 01.02.2022 підтримав вимоги та доводи своєї апеляційної скарги, просив суд апеляційної інстанції її задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 11.11.2021 у справі №910/13309/21 в частині відмови у задоволенні позову Акціонерного товариства «Укртрансгаз» через пропуск строку позовної давності скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Акціонерного товариство «Укртрансгаз» задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні 01.02.2022 заперечив проти задоволення апеляційної скарги позивача, просив суд апеляційної інстанції відмовити у її задоволенні, а рішення Господарського суду міста Києва від 11.11.2021 у справі №910/13309/21 залишити без змін.

Представник третьої особи у судовому засіданні 01.02.2022 підтримав апеляційну скаргу позивача, просив суд апеляційної інстанції її задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 11.11.2021 у справі №910/13309/21 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Акціонерного товариство «Укртрансгаз» задовольнити у повному обсязі.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, пояснення на апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

Позивач до 01.01.2020 виконував функції Оператора газотранспортної системи (Оператор ГТС) - суб`єкта господарювання, який на підставі ліцензії (серія АЕ №194511 від 11.03.2013) здійснює діяльність із транспортування природного газу газотранспортною системою на користь третіх осіб (замовників).

Діяльність позивача як Оператора ГТС врегульовано Законом України «Про ринок природного газу», Кодексом газотранспортної системи, затвердженим постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 №2493 (далі по тексту - Кодекс ГТС).

Законом України «Про ринок природного газу» визначено, що оператор газотранспортної системи - суб`єкт господарювання, який на підставі ліцензії здійснює діяльність із транспортування природного газу газотранспортною системою на користь третіх осіб (замовників); ринок природного газу - сукупність правовідносин, що виникають у процесі купівлі-продажу, постачання природного газу, а також надання послуг з його транспортування, розподілу, зберігання (закачування, відбору), послуг установки LNG.

Статтею 20 вказаного Закону визначено, що оператор газотранспортної системи на виключних засадах відповідає за надійну та безпечну експлуатацію, підтримання в належному стані та розвиток, включаючи нове будівництво та реконструкцію, газотранспортної системи з метою задоволення очікуваного попиту суб`єктів ринку природного газу на послуги транспортування природного газу, враховуючи поступовий розвиток ринку природного газу. Суб`єкт господарювання, який отримав ліцензію на провадження діяльності з транспортування природного газу, є оператором газотранспортної системи.

Відповідно до п. 4, п. 10 ч. 2 ст. 22 Закону України «Про ринок природного газу» з метою виконання функцій, передбачених частиною першою статті 20 цього Закону, оператор газотранспортної системи зобов`язаний: здійснювати балансування та функції оперативно-диспетчерського управління газотранспортною системою в економний, прозорий та недискримінаційний спосіб; вживати інших заходів, необхідних для безпечної та стабільної роботи газотранспортної системи, що передбачені цим Законом або не суперечать законодавству.

Як вказує позивач, враховуючи приписи вищезазначених норм, на нього покладено обов`язок здійснення балансування газотранспортної системи, що є діяльністю, яка здійснюється Оператором ГТС в рамках надання послуг транспортування, що полягає у врівноваженні попиту та пропозиції природного газу у газотранспортній системі, що охоплює фізичне балансування та комерційне балансування. Позивач в рамках здійснення балансування газотранспортної системи здійснює, зокрема, фізичне балансування, чим є заходи, що вживаються оператором газотранспортної системи для забезпечення цілісності газотранспортної системи, а саме необхідного співвідношення обсягів природного газу, що фізично надійшли через точки входу, і обсягів природного газу з точок виходу (п. 5 глави 1 розділу 1 Кодексу ГТС).

Пунктом 10 розділу ХІІІ Кодексу ГТС (в ред. від 06.05.2016) визначено, що оператор газотранспортної системи для забезпечення власної господарської діяльності (у тому числі для балансування, власних виробничо-технічних потреб, покриття витрат та виробничо-технологічних витрат) придбаває природний газ у власника природного газу (у тому числі у газовидобувного підприємства, оптового продавця, постачальника) на загальних підставах та ринкових умовах.

30.05.2016 між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (Продавець) та Публічним акціонерним товариством «Укртрансгаз» (Покупець) було укладено Договір про закупівлю природного газу №-ВТВ (далі - Договір), за яким Продавець зобов`язується передати у власність Покупцеві у травні-грудні 2016 року природний газ (далі - газ), а покупець зобов`язується прийняти та оплатити газ на умовах договору. (а.с. 18-22).

Згідно з п. 2.1 Договору Продавець передає Покупцеві у травні-грудні 2016 року газ в загальному обсязі 1 800 000 тис.куб.м газу, у числі по місяцях та кварталах: квітень 0 тис.куб.м, травень 170 000,000 тис.куб.м, червень 170 000,000 тис.куб.м, липень 170 000,000 тис.куб.м, серпень 190 000,000 тис.куб.м, вересень 220 000,000 тис.куб.м, жовтень 280 000,000 тис.куб.м, листопад 290 000,000 тис.куб.м, грудень 310 000,000 тис.куб.м.

Приймання-передачі газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу (п. 3.3 Договору).

Згідно з актами приймання-передачі природного газу від 31.05.2016, 30.06.2016 Продавець передав, а Покупець прийняв природний газ для забезпечення виробничо-технологічних потреб, власних потреб для забезпечення балансування у обсязі 89 674,506 тис.куб.м. та 75 266,749 тис.куб.м відповідно. (а.с. 15, 16).

15.12.2017 між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (Продавець) та Публічним акціонерним товариством «Укртрансгаз» (Покупець) було укладено Договір про закупівлю природного газу №-ВТВ (далі - Договір 2), за умовами якого Продавець передає Покупцеві протягом грудня 2017 року - червня 2018 року газ в загальному обсязі 205 000 тис.куб.м газу, у числі по місяцях: грудень 2017 - 45 000 тис.куб.м., січень 2018 - 45 000 тис.куб.м., лютий 2018 - 40 000 тис.куб.м., березень 2018 - 25 000 тис.куб.м., квітень 2018 - 20 000 тис.куб.м., травень 2018 - 15 000 тис.куб.м., червень 2018 - 15 000 тис.куб.м. (а.с. 23-27).

Приймання-передача газу, переданого Продавцем Покупцеві у відповідному місяці передачі, оформлюється актом приймання-передачі газу в порядку, встановленому п. 3.3 Договору (п. 3.2 Договору 2).

Не пізніше 10-го числа місяця, наступного за місяцем передачі газу, Покупець зобов`язується надати Продавцеві підписані та скріплені печаткою Покупця два примірники акту приймання-передачі газу, у якому зазначаються обсяги газу, ціна газу та вартість переданих обсягів газу. Продавець не пізніше 12-го числа місяця, наступного за місяцем передачі газу, зобов`язується повернути Покупцеві один примірник оригіналу акту, підписаний уповноваженим представником Продавця та скріплений його печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акту. Підписані акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами (п. 3.3 Договору-2).

По акту приймання-передачі природного газу від 30.04.2018 Продавець передав, а Покупець прийняв природний газ для забезпечення виробничо-технологічних потреб, власних потреб для забезпечення балансування природний газ в обсязі 30 000,000 тис.куб.м. (а.с. 17).

Як вказує позивач, ним було встановлено, що відповідач, не зважаючи на відсутність будь-яких правових підстав, а також відсутність будь-яких договірних відносин, безпідставно здійснив відбір 21,909 тис.куб.м. природного газу, поза як для здійснення транспортування природного газу для визначеного споживача, необхідним є наявність суб`єкта ринку природного газу, який повинен був подати оператору газотранспортної системи відповідну номінацію та здійснити передачу на вході до гпзотрансопртної системи відповідних обсягів природного газу.

А тому позивач вважає, що оскільки ані відповідач, ані жоден із суб`єктів ринку природного газу для його транспортування відповідачу у травні, червні 2016 та квітні 2018 фізично не подавали до газотранспортної системи природний газ, то відбір 21,909 тис.куб.м. природного газу відповідачем був здійснений з обсягів природного газу позивача, які ним були придбані та подані газотранспортної системи на виконання функцій Оператора ГТС. Таким чином, відповідач зобов`язаний повернути позивачу вартість безпідставно набутого майна, природного газу у загальному обсязі 21,909 тис.куб.м., яка складає 284 279,79 грн на підставі приписів ст.ст. 1212, 1213 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК).

Згідно з ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України (далі по тексту - ГК) суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Відповідно до ст. 629 ЦК договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 12 Закону України «Про ринок природного газу» постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ належної якості та кількості у порядку, передбаченому договором, а споживач зобов`язується оплатити вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачених договором. Права та обов`язки постачальників і споживачів визначаються цим Законом, Цивільним і Господарським кодексами України, правилами постачання природного газу, іншими нормативно-правовими актами, а також договором постачання природного газу.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені приписами ч. 2 ст. 16 ЦК та ст. 20 ГК.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України ГК кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб, про що зазначено в постанові Верховного Суду від 12.12.2019 у справі № 910/1997/18.

Перелік способів захисту, зазначений в ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України не є вичерпним, та суду надано право захистити цивільне право або інтерес особи іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (ч. 3 ст. 16 Цивільного кодексу України), про що зазначено в постанові Верховного Суду від 27.02.2020 у справі № 5013/458/11.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Згідно зі ст. 1213 ЦК набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Згідно із ч.1 п.1 ст. 11, ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинне належно виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 177 ЦК об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Системний аналіз положень вказаних правових норм дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК.

Судом встановлено, що 21.12.2015 між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз» (Постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Сервісна компанія «Простір» (Споживач) укладено Договір №1395/16-ТЕ-41 (далі - Договір 3), за умовами якого Постачальник зобов`язався передати у власність Споживачу у 2016 році природний газ (далі - газ), а Споживач зобов`язався прийняти та оплатити цей газ, на умовах цього Договору. (а.а. 83-40).

Газ, що постачається за цим Договором, використовується Споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води (п. 1.2 Договору 3).

Згідно з п. 2.1 Договору 3 Постачальник передає споживачу з 01.01.2016 по 31.03.2016 (включно) природний газ орієнтовним обсягом до 185 тис.куб.м.

Додатковою угодою №4 від 30.04.2016 до Договору 3 сторони погодили передачу Постачальником газу Споживачу з 01.05.2016 по 30.09.2016 (включно) природний газ орієнтовним обсягом 75 тис.куб.м, у тому числі по місяцях, зокрема, у травні 2016 року - 15 тис.куб.м, червні 2016 року - 15 тис.куб.м. (а.с. 91).

13.09.2017 між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз» (Постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Сервісна компанія «Простір» (Споживач) було укладено Договір № 2105/1718-ТЕ-41 постачання природного газу (далі - Договір 4), відповідно до п. 2.1 якого Постачальник передає Споживачу з 01.10.2017 по 31.03.2018 (включно) природний газ орієнтовним обсягом до 375 тис.куб.м. (а.с. 93-102).

Додатковою угодою №2 від 10.04.2018 до Договору 3 сторони погодили, що Постачальник передає газ Споживачу з 01.04.2018 по 31.05.2018 (включно) орієнтовним обсягом 23 тис.куб.м, у тому числі по місяцях, зокрема, у квітні 2018 року - 15 тис.куб.м. (а.с. 103).

У судовому засіданні 01.02.2022 представники позивача та відповідача підтвердили, що у травні 2016 споживачем - ТОВ «Сервісна компанія «Простір» був спожитий обсяг природного газу у розмірі 11,351 тис.куб.м., у червні 2016 - 4,116 тис.куб.м., у квітні 2018 - 6,442 тис.куб.м., постачальником якого був НАК «Нафтогаз України».

Таким чином, враховуючи те, що сам факт споживання газу відповідачем у визначених обсягах не заперечується, то підлягає встановленню наявність або відсутність підстав для такого споживання.

Відповідно до п.п. 18, 19, 27, 37 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про ринок природного газу» оператор газотранспортної системи - суб`єкт господарювання, який на підставі ліцензії здійснює діяльність із транспортування природного газу газотранспортною системою на користь третіх осіб (замовників); постачальник природного газу (далі - постачальник) - суб`єкт господарювання, який на підставі ліцензії здійснює діяльність із постачання природного газу; оператор газосховища - суб`єкт господарювання, який на підставі ліцензії здійснює діяльність із зберігання (закачування, відбору) природного газу з використанням одного або декількох газосховищ на користь третіх осіб (замовників); споживач - фізична особа, фізична особа-підприємець або юридична особа, яка отримує природний газ на підставі договору постачання природного газу з метою використання для власних потреб, а не для перепродажу, або використання в якості сировини.

Частиною 1 ст. 11 Закону України «Про ринок природного газу» врегульовано, що з метою забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу на суб`єктів ринку природного газу у виключних випадках та на визначений строк можуть покладатися спеціальні обов`язки в обсязі та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України після консультацій із Секретаріатом Енергетичного Співтовариства. Такі обов`язки мають бути чітко визначеними, прозорими, недискримінаційними та заздалегідь не передбачати неможливість їх виконання. Такі обов`язки не повинні обмежувати постачальників, створених відповідно до законодавства інших держав - сторін Енергетичного Співтовариства, у праві на здійснення постачання природного газу споживачам України. Такі обов`язки не можуть покладатися на споживачів.

Згідно з ч.ч 1, 3 ст. 12 Закону України «Про ринок природного газу» постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ належної якості та кількості у порядку, передбаченому договором, а споживач зобов`язується оплатити вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачених договором. Якість та інші фізико-хімічні характеристики природного газу визначаються згідно із встановленими стандартами та нормативно-правовими актами. Права та обов`язки постачальників і споживачів визначаються цим Законом, Цивільним і Господарським кодексами України, правилами постачання природного газу, іншими нормативно-правовими актами, а також договором постачання природного газу.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про ринок природного газу» споживач має право, зокрема, на отримання природного газу належної якості та кількості, фізико-хімічні показники якого відповідають встановленим нормам, відповідно до умов укладених договорів, крім випадків припинення (обмеження) постачання природного газу відповідно до вимог законодавства та умов договорів.

У ч. 2 ст. 13 Закону України «Про ринок природного газу» визначено, що споживач зобов`язаний, зокрема: 1) укласти договір про постачання природного газу; 2) забезпечувати своєчасну та повну оплату вартості природного газу згідно з умовами договорів; 3) не допускати несанкціонованого відбору природного газу; 4) забезпечувати безперешкодний доступ уповноважених представників оператора газотранспортної системи, оператора газорозподільної системи до вузлів обліку природного газу та з метою встановлення вузлів обліку газу; 5) припиняти (обмежувати) споживання природного газу відповідно до вимог законодавства та умов договорів.

У п. 1 розділу II Правил постачання природного газу, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 № 2496 (далі - Правила постачання природного газу) (в редакції чинній на дату виникнення спірних правовідносин) встановлено, що підставою для постачання природного газу споживачу є: наявність у споживача, об`єкт якого підключений до газорозподільної системи, договору розподілу природного газу, укладеного в установленому порядку між споживачем та Оператором ГРМ, та присвоєння споживачу Оператором ГРМ персонального ЕІС-коду як суб`єкту ринку природного газу; наявність у споживача, об`єкт якого підключений до газотранспортної системи, договору транспортування природного газу, укладеного в установленому порядку між споживачем та Оператором ГТС, та присвоєння споживачу Оператором ГТС персонального ЕІС-коду як суб`єкту ринку природного газу; наявність у споживача укладеного з постачальником договору постачання природного газу та дотримання його умов; наявність підтвердженого обсягу природного газу на відповідний розрахунковий період для потреб споживача; відсутність простроченої заборгованості споживача за поставлений природний газ перед діючим постачальником (за його наявності), що має підтверджуватися письмовою довідкою діючого постачальника або складеним з ним актом звірки взаєморозрахунків.

У п. 2 розділу II Правил постачання природного газу, визначено, що постачання природного газу споживачу здійснюється за договором постачання природного газу, який укладається відповідно до вимог цього розділу, за яким постачальник зобов`язаний поставити споживачу природний газ у необхідних для споживача об`ємах (обсягах), а споживач зобов`язаний своєчасно оплачувати постачальнику вартість природного газу у розмірі, строки та порядку, що визначені договором.

За приписами п. 19 розділу II Правил постачання природного газу, постачальник зобов`язаний: дотримуватись вимог цих Правил; забезпечувати постачання природного газу на умовах та в обсягах, визначених договором на постачання природного газу, за умови дотримання споживачем дисципліни відбору природного газу та розрахунків за нього.

За визначеними п. 21 розділу II Правил постачання природного газу приписами, Споживач має право: на отримання природного газу в обсягах, визначених договором постачання природного газу, за умови дотримання його умов.

Згідно з абзацами 1-3 п. 9 розділу II Правил постачання природного газу, постачальник забезпечує споживача необхідним підтвердженим обсягом природного газу на визначений договором період. За розрахункову одиницю поставленого природного газу приймається метр кубічний природного газу, приведений до стандартних умов і виражений в енергетичних одиницях. Підтверджені обсяги природного газу визначаються за правилами, встановленими Кодексом газотранспортної системи, та доводяться споживачу на умовах укладеного між постачальником та споживачем договору постачання природного газу.

Відповідно до абзацу 2 п. 10 розділу II Правил постачання природного газу, споживач самостійно контролює власне газоспоживання та для недопущення перевищення підтвердженого обсягу природного газу в розрахунковому періоді має самостійно і завчасно обмежити (припинити) власне газоспоживання. В іншому разі до споживача можуть бути застосовані відповідні заходи з боку постачальника, передбачені цим розділом та розділом VI цих Правил, у тому числі примусове обмеження (припинення) газопостачання.

Згідно п. 5 гл. 1 розділу І Кодексу газотранспортної системи (в редакції чинній на момент відбору природного газу) під несанкціонованим відбором природного газу розуміється - відбір природного газу: за відсутності по суб`єкту ринку природного газу підтвердженої номінації (підтвердженого обсягу природного газу) на відповідний розрахунковий період; без укладення відповідного договору з постачальником; шляхом самовільного під`єднання та/або з навмисно пошкодженими приладами обліку природного газу або поза охопленням приладами обліку; шляхом самовільного відновлення споживання природного газу.

Номінація - заявка замовника послуг транспортування, надана оператору газотранспортної системи стосовно обсягів природного газу, які будуть подані замовником послуг транспортування протягом доби до газотранспортної системи в точках входу та відібрані з газотранспортної системи в точках виходу, у тому числі у розрізі контрагентів (споживачів) замовника та їх точок комерційного обліку (за необхідності).

Підтверджений обсяг природного газу - обсяг (об`єм) природного газу споживача (у тому числі прямого споживача), погоджений оператором газотранспортної системи на відповідний розрахунковий період із ресурсу постачальника споживача, що включений до підтвердженої номінації цього постачальника.

Таким чином, за відсутності у споживача підтвердженого обсягу газу - номінації, фактичний відбір останнім обсягу газу, може вважатися несанкціонованим відбором природного газу.

Водночас відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 05.10.2016 №742-р «Деякі питання опалювального сезону 2016/17 року» для забезпечення безперебійного постачання природного газу виробникам теплової енергії для виробництва теплової енергії для бюджетних установ, релігійних та інших організацій, надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню Публічному акціонерному товариству «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» та постачальникам природного газу до початку опалювального сезону 2016/17 року (далі - опалювальний сезон) видати номінації теплогенеруючим і теплопостачальним організаціям відповідно до договорів, які укладені з ними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2016 р. № 357 «Про затвердження Примірного договору про постачання природного газу виробникам теплової енергії для виробництва теплової енергії» (Офіційний вісник України, 2016 р., № 46, ст. 1666), та з дотриманням принципу недискримінації, і це є обов`язком, а не правом АТ «НАК «Нафтогаз України».

У справі №905/2248/18 Верховним Судом констатовано, що враховуючи встановлений спеціальним законодавством у сфері газопостачання механізм постачання природного газу, можливість відбору підприємствами теплокомуненергетики із газотранспортної системи погоджених у відповідних договорах з Компанією обсягів природного газу перебуває у безпосередній залежності від належного виконання АТ «НАК «Нафтогаз України» своїх зобов`язань з підтвердження обсягів природного газу шляхом своєчасної видачі номінацій. Тобто видача Компанією номінацій є однією із гарантій безперебійного постачання виробнику теплової енергії природного газу з метою виробництва теплової енергії в опалювальний сезон. Водночас, визначений розпорядженням обов`язок надати номінації до початку опалювального сезону не свідчить про обмеження його періодом, який закінчується із початком опалювального сезону, оскільки полягає у забезпеченні належної підготовки до опалювального сезону та забезпечення природним газом протягом усього сезону. (Подібна правова позиція викладена також у постановах Верховного Суду від 22.06.2018 у справі №904/5621/17, від 05.03.2019 у справі № 923/351/18).

Відповідно до Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.03.2017 № 187 визначає обсяг та умови виконання спеціальних обов`язків, що покладаються на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу (далі - спеціальні обов`язки), зокрема для забезпечення стабільності, належної якості та доступності природного газу, підтримання належного рівня безпеки його постачання споживачам, не створюючи загрози першочерговій цілі створення повноцінного ринку природного газу, заснованого на засадах вільної конкуренції з дотриманням принципів пропорційності, прозорості та недискримінації.

Обов`язок постачати природний газ на умовах та у порядку, що визначені цим Положенням покладено на ПАТ «НАК «Нафтогаз України».

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 04.10.2017 №720-р «Деякі питання опалювального сезону 2017/18 року» З метою забезпечення своєчасного початку та сталого проходження опалювального сезону 2017/18 року: Публічному акціонерному товариству «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»:

укласти до 14 жовтня 2017 р. договори із суб`єктами господарювання, що здійснюють виробництво теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню та/або виробництва теплової енергії для релігійних організацій, з дотриманням вимог Примірного договору про постачання природного газу виробникам теплової енергії для виробництва теплової енергії, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2016 р. № 357 (Офіційний вісник України, 2016 р., № 46, ст. 1666), та з дотриманням принципу недискримінацїї;

разом з операторами газотранспортних та газорозподільних мереж забезпечити протягом опалювального сезону 2017/18 року безперебійне постачання природного газу виробникам теплової енергії в рамках виробництва теплової енергії для бюджетних установ, релігійних та інших організацій, надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню.

Отже, невидача номінацій АТ «НАК «Нафтогаз України» унеможливлює безперешкодне отримання споживачами відповідно до укладених договорів постачання необхідних обсягів природного газу.

Згідно з ч. 1 ст. 73 ГПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 74 ГПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 86 ГПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 ГПК належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що споживання відповідачем у спірний період природного газу відбулось на підставі укладених із НАК «Нафтогаз України» Договорів 3, 4, що спростовує доводи позивача про безпідставний відбір природного газу відповідачем за спірний період.

За таких обставин, у задоволенні позову слід відмовити.

Поряд з цим, відповідно до ст. 256 ЦК позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК).

Частиною першою статті 261 ЦК визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно ч. 4 ст. 11 ГПК суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20.12.2007 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»).

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: 1) забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та 2) запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц).

Згідно ч. 4 ст. 236 ГПК при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, враховуючи те, що відсутні підстави для задоволення позову, суд першої інстанції не вірно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права щодо пропуску строку позовної давності.

Частиною 4 ст. 269 ГПК визначено, що суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.

В п. 53 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федорченко та Лозенко проти України» від 20.09.2012 зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

Доводи апелянта про наявність поважних причин пропуску строку позовної давності та відповідно для поновлення такого строку для звернення до суду за захистом порушеного права та обов`язку, судом апеляційної інстанції до уваги не приймаються, оскільки як встановлено апеляційним судом споживання відповідачем у спірний період природного газу відбулось на підставі укладених із НАК «Нафтогаз України» Договорів 3, 4.

За таких обставин, позовні вимоги є не обґрунтованими, задоволенню не підлягають, з підстав викладених у даній постанові.

Відповідно до ч. 4 ст. 277 ГПК зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку про зміну мотивувальної частини рішення Господарського суду міста Києва від 11.11.2021 у справі №910/13309/21, при цьому апеляційна скарга Акціонерного товариства «Укртрансгаз» задоволенню не підлягає.

Згідно ст. 129 ГПК судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укртрансгаз» на рішення Господарського суду міста Києва від 11.11.2021 у справі №910/13309/21 залишити без задоволення.

2. Змінити мотивувальну частину рішення Господарського суду міста Києва від 11.11.2021 у справі №910/13309/21, виклавши її у редакції даної постанови. Резолютивну частину рішення Господарського суду міста Києва від 11.11.2021 у справі №910/13309/21 залишити без змін.

3. Судові витрати за подання апеляційної скарги покласти на Акціонерне товариство «Укртрансгаз».

4. Матеріали справи №910/13309/21 повернути до Господарського суду міста Києва.

5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені в ст.ст. 287, 288, 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 07.02.2022.

Головуючий суддя С.В. Владимиренко

Судді О.О. Євсіков

В.А. Корсак