ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.01.2022 Справа № 917/739/21

за позовною заявою Приватного підприємства "Імені Калашника", вул.Лобача, 20А, м.Калашники, Полтавський район, Полтавська область,38753

до Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, вул.Уютна, 23, м.Полтава, Полтавська область,36039

про поновлення права постійного користування на земельні ділянки, відновлення стану земельних ділянок та повернення земельних діялнок.

Суддя Кльопов І.Г.

Секретар Назаренко Я.А.

Представники сторін згідно протоколу судового засідання.

Обставини справи: Приватне підприємство "Імені Калашника" звернулося до Господарського суду Полтавської області з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, в якому просить суд:

1. Поновити право постійного користування ПП "Імені Калашника" на земельні ділянки у відповідності з Державним актом 1-ПЛ №001399 від 26 лютого 1997 №105 та планом до нього, в тому числі щодо земельних ділянок за кадастровими номерами :00:021:0005, :00:022:0030, :00:023:0019 загальною площею 64,4745га.

2. Відновити стан земельних ділянок з кадастровими номерами :00:021:0005, :00:022:0030, :00:023:0019 загальною площею 64,4745га. що входять до масиву земель на праві постійного користування за Державним актом 1-ПЛ №001399 від 26 лютого 1997 №105, який існував до порушення права постійного користування (станом на травень 2018 року).

3. Повернути у державну власність земельні ділянки з кадастровими номерами :00:021:0005, :00:022:0030, :00:023:0019 в межах визначених на дату реєстрації у травні 2018 року та Державного акту на постійне користування 1-ПЛ №001399 від 26 лютого 1997 №105.

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 31.05.2021 суд ухвалив прийняти позовну заяву до розгляду і відкрити провадження у справі; справу розглядати в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у справі на 10.06.2021.

18.06.2021 за вхід. №6678 від відповідача надійшов відзив на позов. Відповідач проти позову заперечує. Відповідач зазначає, що ПП «Імені Колашника» належним чином не підтверджено наявність обставин, з якими пов`язується виникнення у нього права постійного користування земельними ділянками, з кадастровими номерами :00:021:0005, :00:022:0030, :00:023:0019. якими законного розпорядилося Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області.

07.07.2021 за вхід. №7409 від позивача надійшла відповідь на відзив. Відповідь залучено судом до матеріалів справи.

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 17.09.2021 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні 13.01.2022 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив:

В обґрунтування позову, позивач зазначає наступне.

Приватне підприємство «Імені Калашника» є сільськогосподарським підприємством, яке здійснює свою господарську діяльність на території Полтавського району більше 20 років. Як сільськогосподарський товаровиробник ПП «Імені Калашника» його діяльність пов`язана з постачанням сільськогосподарських товарів, вироблених на власних або орендованих основних засобах, причому питома вага вартості сільськогосподарських товарів становить 75 відсотків вартості всіх товарів. До основних видів діяльності ПП «Імені Калашника» належить вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур.

Позивач зазначає, що він є належним та законним користувачем земельних ділянок на праві постійного користування, а будь яке вилучення таких земельних ділянок є протиправним та незаконним. Отже, вилучення із обігу позивача земельних ділянок з кадастровими номерами :00:021:0005, :00:022:0030, :00:023:0019, якими він користувався на підставі Державного акту на право постійного користування 1-ПЛ М 001399 від 26 лютого 1997 року № 105, є незаконним та протиправним.

Так, під час реорганізації КСП «ім. Воровського» (ЄДРПОУ - 03769669) було виділено частину майна новоутвореному товариству з обмеженою відповідальністю «Імені Воровського» ( ЄДРПОУ - 30296586) без правонаступництва по правах і обов`язках право попередника КСП «ім. Воровського». За процедурою відбулось перетворення шляхом виділу частини майна на користь новоутвореної особи - товариства «ім. Воровського». Натомість правонаступником по всіх правах і обов`язках КСП ім.Воровського визнано сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «імені Калашника» (ЄДРПОУ - 03769669 ), у зв`язку з чим повний правонаступник отримав той самий код за ЄДРПОУ що і право попередник (відповідно до довідки головного управління статистики та Розпорядженням Голови районної адміністрації від 27.04.2000 р. № 198 ).

Так, позивач є правонаступником СГ ТОВ «імені Калашника», яке утворилося внаслідок реорганізації КСП «ім.Воровського» і тому користується, в тому числі, загальним земельним масивом та території с. Калашники Мачухівської сільської ради, відповідно до Державного акту на право постійного користування від 26.09.1997 року.

Державний акт про постійне користування 1-ПЛ № 001399 виданий Полтавською районною Адміністрацією Полтавського району Полтавської області колективному сільськогосподарському підприємству ім. Воровського с. Калашники на 519,36 га землі для виробництва сільськогосподарської продукції згідно Розпорядження Полтавської районної адміністрації 26 лютого 1997 року № 105. Даний акт було зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування за № 148. До акту також було додано План зовнішніх меж землекористування за яким було виділено межі 14 земельних ділянок.

Вказаний Державний акт про постійне користування 1-ПЛ № 001399 від 26 лютого 1997 року № 105 є дійсним і не є скасованим ( в тому числі і в судовому порядку) .

У травні 2018 року позивач звернувся до реєстраційної служби та в належний спосіб зареєстрував земельні ділянки за державним Актом на право постійного користування.

У 2019 році позивачу стало відомо, що земельні ділянки, зареєстровані за позивачем на праві постійного користування з кадастровими номерами :00:021:0005, :00:022:0030, :00:023:0019, розподілені Наказами Головного управління Держгеокадастру України у Полтавській області на інші земельні ділянки в межах 2 га кожна з наступною передачею їх у власність.

Зареєстровані позивачем в належний спосіб земельні ділянки фактично зникли із державного реєстру речових прав та земельного кадастру.

Позивач зазначає, що фактично розпорядження про виділ належних позивачу на праві користування земельними ділянками, відбулось з грубим порушенням норм діючого земельного законодавства при наявності користувача ПП «ім Калашника», а саме без нотаріального погодження користувача ( вимога ст. 56 Закону України «Про землеустрій«) та в порушення існуючого на належним чином зареєстрованого права постійного користування земельними ділянками за позивачем у державному реєстрі речових прав.

Відповідач заперечуючи проти позову вказує, що КСП їм. Воровського було припинено шляхом реорганізації в СГТОВ "Імені Калашника", а згодом у ПП "Імені Калашника", право постійного користування на земельний масив площею 519,36 га, наданий, свого часу КСП ім. Воровського згідно з Державним актом на право постійного користування землею від 26.09.1997, не перейшло до ПП "Імені Калашника. Відповідно до п. 1,1 Статуту ПП "Імені Калашника", останній є правонаступником ТОВ "Імені Калашника", а не СКП «Імені Воровського». КСП "Імені Воровського", якому було надано право постійного користування землями загальною площею 519,36 га згідно Державного акту на право постійного користування землею І-ПЛ № 001399, ліквідовано відповідно до розпорядження голови районної державної адміністрації № 100 від 06.03.2000, внаслідок чого право постійного користування земельною ділянкою припинилося.

При вирішенні спору суд виходить з наступного.

Статтею 2 Земельного кодексу України передбачено, що земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади.

Згідно статті 4 Земельного кодексу України завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.

Приписами частини 1, 2 статті 13 Конституції України унормовано, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Відповідно до частини 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду.

Згідно зі статтею 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Одним із способів захисту порушених суб`єктивних прав є звернення до суду.

Обов`язковою умовою надання судом правового захисту є наявність відповідного порушення відповідачем (відповідачами) прав особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджуване порушення було наявним та обґрунтованим.

Статтями 15, 16 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права.

Способи захисту прав на земельні ділянки передбачено положеннями статті 152 Земельного кодексу України, згідно з частиною 2 якої власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати, усунення будь - яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володінняземельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до положень частини 3 статті 152 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання: вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Згідно зі статтею 92 Земельного кодексу України права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають:

а) підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності;

б) громадські організації інвалідів України, їх підприємства (об`єднання), установи та організації;

в) релігійні організації України, статути (положення) яких зареєстровано у встановленому законом порядку, виключно для будівництва і обслуговування культових та інших будівель, необхідних для забезпечення їх діяльності; г) публічне акціонерне товариство залізничного транспорту загального користування, утворене відповідно до Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування".

КСП «Імені Воровського», якому було надано право постійного користування землями загальною площею 519.36 га згідно Державного акту на право постійного користування землею І-ПЛ № 001399, ліквідовано відповідно до розпорядження голови районної державної адміністрації № 100 від 06.03.2000, із змінами, внесеними розпорядженням №163 від 06.04.2000 правонаступником прав та обов`язків КСП ім. Воровського також є ТОВ «Імені Воровського» (з 25.06.2012 його правонаступником являється Товариство з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Добробут» відповідно до інформації Єдиного держаного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань), внаслідок чого право постійного користування земельною ділянкою припинилося.

Право постійного користування земельними ділянками посвідчується державним актом на право постійного користування земельною ділянкою.

Право постійного землекористування є безстроковим, на відміну від права оренди, і може бути припинене лише з підстав, передбачених статтею 141 Земельного кодексу України, перелік яких є вичерпним.

Відповідно до положень пункту «в» частини 1 статті 141 Земельного кодексу України підставами припинення права користування земельною ділянкою є припинення діяльності, зокрема, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій.

Суб`єктивне право постійного користування земельною ділянкою суттєво відрізняється від суб`єктивного права власності на землю та суб`єктивного права оренди.

Хоча власники землі та орендарі поряд із повноваженнями щодо володіння та користування наділяються і повноваженнями щодо розпорядження земельними ділянками (орендарі - в частині передачі земель у суборенду за згодою власника), а постійні користувачі такої можливості позбавлені, у їх праві на землю є ряд особливостей і переваг:

- право постійного землекористування є безстроковим, на відміну від права оренди, і може бути припинено лише з підстав, передбачених законодавством;

- права та обов`язки постійних землекористувачів визначені чиннимземельним законодавством і не підлягають договірному регулюванню (не можуть бути звужені); і

- постійні землекористувачі, як і землевласники, сплачують земельний податок, розмір якого визначається відповідно до чинного законодавства, на відміну від договірного характеру орендної плати;

- земельні ділянки у постійне користування передаються у порядку відведення безоплатно з наступним посвідченням цього права шляхом видачі державного акта на право постійного користування земельною ділянкою; оплаті має підлягати лише виготовлення технічної документації на земельну ділянку, що здійснюється на договірних засадах із уповноваженою землевпорядною організацією.

У відповідності до цієї статті підставами припинення права користування земельною ділянкою є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим і Кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій. державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; г) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплат,земельного податку або орендної плати; е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, якірозташовані на земельній ділянці; є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини. Зазначений перелік є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

У відповідності до статті 104 ЦК України, юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації.

Відповідно до статті 25 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також і право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно положень Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до п. 1.1 Статуту позивача, останній є правонаступником СТОВ "Імені Калашника", а не СКП «Імені Воровського».

Позивачем не додано доказів про передачу спірних земельних ділянок чи прав на них від КСП «Імені Воровського» до ПП «Імені Калашника».

Відповідно в документації землеустрою СТОВ ім.Калашника є Витяг з протоколу в якому зазначено, що було винесено питання щодо земельних ділянок, які були у постійному користуванні бувшого КСП "Імені Воровського" та можливість орендувати їх в Полтавської районної державної адміністрації, а отже станом на 15 квітня 2002 року СТОВ "Імені .Калашника", яке реорганізовано на даний момент в ПП «Калашника» визнавали той факт, що земельні ділянки, які були на праві постійного користування у КСП "Імені Воровського" не були передані бувшому СТОВ "Імені Калашника" в користування.

Відповідно до розпорядження голови районної державної адміністрації від 26.01.2011 №123, Про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо обмеженого користування земельними ділянками (право земельного сервітуту), вбачається, що дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою, надавався саме на землі запасу, в кожному договорі про встановлення земельного сервітуту вказано, що дані земельні ділянки є саме землями запаси.

Таким чином, ПП «Імені Калашника» належним чином не підтверджено наявність обставин, з якими пов`язується виникнення у нього права постійного користування земельними ділянками, з кадастровими номерами :00:021:0005, :00:022:0030, :00:023:00149, якими розпорядилося Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області.

Дані земельні ділянки перенесені до архівного шару шляхом їх поділу і передані у приватну власність громадянам в порядку безоплатної приватизації передбаченої статтею 118 Земельного кодексу України.

Суд також зазначає, що Полтавський апеляційний суд у справі № 545/145/19 дійшов висновку, що відповідно до статті 92 ЗК України приватні підприємства не є суб`єктами набуття права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності, а КСП «Імені Воровського», якому було надано право постійного користування землями загальною площею 519,36га згідно Державного акту на право постійного користування землею І-ПЛ № 001399, ліквідовано відповідно до розпорядження голови районної державної адміністрації № 100 від 06.03.2000, внаслідок чого право постійного користування земельною ділянкою припинилося.

Також, ПП "Імені Калашника", звертаючись до суду з цим позовом, не підтверджено належними доказами або допустимими фактами в чому саме полягає порушення його прав та інтересів шляхом передачі спірних земельних ділянок у приватну власність, оскільки єдиним розпорядником вищезазначених земельних ділянок державної форми власності у відповідності до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності було Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області, ніяких обмежень, посвідчених прав у інших осіб не було.

Відповідно до ч.1 п. 4 розділу VII «Прикінцеві та перехідні Положення» Закону України «Про Державний земельний кадастр» у разі якщо земельні ділянки, обмеження (обтяження) у їх використанні зареєстровані до набрання чинності цим Законом у Державному реєстрі земель, відомості про такі земельні ділянки, обмеження (обтяження) повинні були бути перенесені до Державного земельного кадастру в автоматизованому порядку, без подання заяв про це їх власниками, користувачами та без стягнення плати за таке перенесення.

Так як в автоматизованому порядку такі відомості не були перенесені, виходячи з принципу обов`язковості внесення до Державного земельного кадастру відомостей про всі його об`єкти та з метою забезпечення повноти таких відомостей, Державним кадастровим реєстратором відділу у Полтавському районі Міськрайонного управління у Полтавському районі та м. Полтаві було здійснено перенесення до Державного земельного кадастру, визначених ст. 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр», відомостей про ці земельні ділянки.

Стосовно інших доводів учасників справи, суд зазначає, що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із п.1 ст.2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Згідно із ч.2-3 ст.13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

На підставі ст.86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Згідно з статтею 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на позивача.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 232-233,237-238,240 ГПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позовних вимог

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.1,2 ст.241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст.ст.256 ГПК України). Згідно ст.257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно до п.17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв"язку з перебуванням судді у відпустці, повний текст рішення складено та підписано: 02.02.2022

Суддя Кльопов І.Г.