ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2022 року Справа № 915/139/21

За позовом: Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія

«Укренерго»

(01032, м.Київ, вул. Симона Петлюри, 25),

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївська

електропостачальна компанія»

(54017, м.Миколаїв, вул. Погранична, 39/1),

Суддя Ткаченко О.В.

Секретар судового засіданні Сулейманова С.М.

Представники:

від позивача: Ройтер Д.Л., за довіреністю,

від відповідача: Сурікова І.А., за ордером,

СУТЬ СПОРУ: стягнення 243431,58 грн., -

05.02.2021р. Приватне акціонерне товариство «Національна енергетична компанія «Укренерго» звернулось до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «миколаївська електропостачальна компанія» заборгованість в сумі 243431,58 грн., нараховану за договором від 16.05.2019р. №0529-03041 (пеню, штраф, 3% річних та інфляційні втрати).

Фактично у позові позивач заявляє до стягнення з відповідача 243431,58 грн., які є нарахованими 3% річних за прострочення оплати отриманих послуг з передачі електричної енергії.

Ухвалою суду від 25.02.2021р. було відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 25.03.2021р.

15.03.2021р. від відповідача до суду надійшов відзив на позов, в якому він не погоджується з позовними вимогами з огляду на невірне розрахування позивачем сум 3% річних, стягнення яких є предметом цього спору. Відповідач зазначає, що при здійсненні позивачем розрахунку не було враховано частково здійснені відповідачем оплати та здійснено нарахування річних у день здійснення оплати. Відповідачем надано суду власний контррозрахунок сум 3% річних.

07.04.2021р. від позивача до суду надійшла відповідь на відзив, в якій останній наполягає на заявленому розрахунку позовних вимог та просить суд стягнути з відповідача 243431,58 грн. 3% річних.

13.04.2021р. від відповідача до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких відповідач наполягає на тому, що позивачем невірно здійснений розрахунок та неправильно визначено суму 3% річних, які підлягають стягненню.

Ухвалою суду від 22.04.2021р. було закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті на 25.05.2021р.

Ухвалою суду від 25.05.2021р. розгляд справи був відкладений на 13.07.2021р.

В судовому засіданні 13.07.2021р. було оголошено перерву до 21.09.2021р.

20.09.2021р. від відповідача до суду надійшли клопотання про відкладення та клопотання про зупинення провадження у справі.

Ухвалою суду від 21.09.2021р. розгляд справи був відкладений на 28.10.2021р.

В судовому засіданні 28.10.2021р. суд розглянув клопотання відповідача про зупинення провадження у справі та за результатом розгляду та за наслідками заслуховування думок присутніх в судовому засіданні представників сторін відхилив вказане клопотання про що постановлено протокольну ухвалу, занесену до протоколу судового засідання 28.10.2021р.

В судовому засіданні 28.10.2021р. оголошувалась перерва до 02.12.2021р.

В судовому засіданні 02.12.2021р. оголошувалась перерва до 26.01.2022р.

26.01.2022р. від відповідача до суду надійшло клопотання про зменшення заявленої до стягнення суми 3% річних на 60%.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримує подане клопотання.

Представник позивача в судовому засіданні проти заявленого клопотання заперечує, наполягає на стягненні з відповідача усієї заявленої суми відсотків річних.

В судовому засіданні 26.01.2022р. судом було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників сторін, дослідивши та оцінивши усі подані у справу докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд встановив наступне.

01 січня 2019 року за №0221-02024 між державним підприємством «Національна енергетична компанія «Укренерго», як оператором системи передачі, що здійснює централізоване диспетчерське (оперативно-технічне) управління ОЕС України, та товариством з обмеженою відповідальністю «Миколаївська електропостачальна компанія», як користувачем системи передач, був укладений договір про надання послуг з передачі електричної енергії, відповідно до умов якого оператор системи передачі зобов`язався надавати послугу з передачі електричної енергії відповідно до умов цього договору, а користувач зобов`язався здійснювати оплату за послугу відповідно до умов цього договору.

В подальшому додатковою угодою від 11.09.2019р. даний договір було викладено у новій редакції.

Відповідно до умов п.3.1 договору, його ціна визначається згідно з діючим на момент надання послуги тарифом на послуги з передачі електричної енергії, затвердженим Регулятором та оприлюднюється оператором системи розподілу на своєму офіційному веб-сайті в мережі Інтернет.

Умовами розділу 6 договору його учасники узгодили порядок розрахунків, так, розрахунковим періодом за цим договором є 1 календарний місяць (п.6.1).

Відповідно до п.6.2 договору, користувач здійснює поетапну передоплату планової вартості послуги оператору системи передачі наступним чином:

1 платіж до 17:00 другого банківського дня розрахункового місяця у розмірі не менше 1/5 від планової вартості послуги, визначеної згідно з розділом 5 цього договору. Подальша оплата може здійснювались щоденно або шляхом сплати 1/5 від планової вартості послуг, яка визначена згідно з розділом 5 у кожен з наступних періодів;

2 платіж з 06 до 10 числа розрахункового періоду;

3 платіж з 11 до 15 числа розрахункового періоду;

4 платіж з 16 до 20 числа розрахункового періоду;

5 платіж з 21 до 25 числа розрахункового місяця.

При цьому розмір оплати у вказані періоди повинен бути не меншим планової вартості послуг, яка визначена згідно з розділом 5 на 5 днів наперед.

Користувач здійснює розрахунок з оператором системи передачі за фактичний обсяг послуги протягом 3 банківських днів з дати отримання та на підставі акта приймання-передачі послуги, який оператор системи розподілу надає користувачу протягом перших 5 робочих днів місяця, наступного за розрахунковим. Оплата послуги здійснюється на підставі рахунків, наданих ОСП або самостійно сформованих в електронному вигляді за допомогою «Системи управління ринком» з використання кваліфікованого електронного підпису тієї особи, яка уповноважена підписувати документи в електронному вигляді, у порядку, визначеному законодавством (п.6.5 договору).

Відповідно до умов п.6.6 договору, у разі виникнення розбіжностей за отриманим від оператором системи передачі за попередній розрахунковий місяць актом приймання-передачі послуги користувач має право оскаржити зазначену в акті приймання-передачі послуги вартість послуги шляхом направлення оператору системи передачі повідомлення протягом 5 робочих днів з моменту отримання акта. Процедура оскарження не звільняє користувача від платіжного зобов`язання у встановлений договором термін. Якщо користувач не надає оператору повідомлення з обґрунтуванням розбіжностей протягом 5 робочих днів з дати отримання акта приймання-передачі послуги, то вважається, що цей акт прийнято без розбіжностей.

Після укладенні договору, в період липня 2019 року - квітня 2020 року оператор системи передачі здійснював передачу користувачу електричної енергії.

Користувач, в свою чергу розрахунки за послугу з передачі електричної енергії здійснював несвоєчасно, у зв`язку з чим, позивач на підставі норм ст.625 Цивільного кодексу України нарахував та просить стягнути з відповідача 3% річних у загальній сумі 243431,58 грн.

Відповідач в ході розгляду справи визнав факт здійснення оплати за отримані послуги за договором№0221-02024 з простроченням та зробив власний контррозрахунок 3% річних, які підлягають стягненню за допущені ним порушення строків оплати (а.с.181-182 т.1) та копії платіжних доручень на підтвердження здійснення оплати у спірний період (а.с.122-180 т.1).

Відповідно до ч.1 ст. 75 ГПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

З огляду на визнання обома сторонами обставини здійснення відповідачем оплати за спірним договором з порушенням строків оплати, та враховуючи відсутність обґрунтованих підстав вважати ці обставини недостовірними, вони приймаються судом та не підлягають доказуванню.

За положеннями ч.ч.1, 2 ст.11 Цивільного Кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 ст.202 Цивільного Кодексу України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарського кодексу України.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Статтею ст. 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Позивач визначив розмір 3% річних за період з липня 2019 року по травень 2020 року у загальній сумі 243431,58 грн.

Відповідач у контррозрахунку визначено загальний розмір трьох відсотків річних за вказаний період у сумі 231505,0 грн.

Судом перевірені надані розрахунок позивача та контррозрахунок відповідача та встановлено, що відповідачем розмір трьох відсотків річних визначений арифметично вірно.

За таких обставин, позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Щодо клопотання відповідача про зменшення розміру трьох відсотків річних на 60% суд зазначає наступне.

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020р. у справі №904/417/18 (п.п. 8.19 8.22, 8.35 постанови) за частиною третьою статті 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, а частиною першою статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 ЦК України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин.

Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Зокрема, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

Відповідач у клопотанні про зменшення розміру відсотків річних зазначає, що підставою для нарахувань 3% річних, стали, зокрема, акти приймання-передачі послуги за період липень-серпень 2019 року. За оплату вказаної послуги у зазначений період позивач застосував тарифи на послуги передачі електричної енергії 347,43 грн./МВт*год та 312,14 грн./МВт*год, відповідно, які були встановлені постановами НКРЕКП від 07.06.2019р. №954 та від 12.07.2019р. №1411.

При цьому, до того часу діяла постанова НКРЕКП від 12.12.2008р. №1905, якою був передбачений тариф на ІІІ квартал 2019 року в розмірі 5,740 коп/кВт*год.

З огляду на вказане, відповідач зазначає, що тариф на надані послуги збільшився у шість разів, що є суттєвим для відповідача та значним чином вплинуло на його платоспроможність.

Крім того, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, в Україні була запроваджена низка карантинних заходів та прийнятий ряд нормативно-правових актів, які спрямовані на врегулювання відносин в умовах епідеміологічної ситуації в країні. Зокрема, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню та поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 17.03.2020р. №530-ІХ, встановлені певні обмеження для надавачів комунальних послуг, а саме: на період дії карантину або обмежувальних заходів та протягом 30 днів з дня його відміни забороняється припинення/зупинення надання житлово-комунальних послуг громадянам України, у разі їх несплати або оплати не в повному обсязі.

У зв`язку з вказаними подіями значно знизилась платоспроможність споживачів електричної енергії, як наслідок збільшилась дебіторська заборгованість перед ТОВ «МЕК» за спожиту електричну енергію.

Такі обставини призвели до того, що відповідач опинився в умовах неможливості проведення своєчасної та повної оплати за послугу з передачі електричної енергії.

Судом враховані вказані відповідачем посилання та твердження.

При цьому суд враховує і те, що заборгованість за спожиту відповідачем послугу фактично сплачена та термін прострочення виконання зобов`язання є незначним, тому така прострочка не завдала позивачу значних фінансових втрат (збитків).

З огляду на вказане, беручи до уваги принцип дотримання балансу інтересів сторін, господарський суд вважає за доцільне клопотання відповідача задовольнити частково, зменшивши розмір стягуваних 3% річних до 30%.

За таких обставин, стягненню підлягає сума 3% річних в розмірі 162053,5 грн.

Судові витрати відповідно до норм ст.129 ГРК України покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст.73, 74, 76-79, 91, 129, 210, 220, 232, 233, 238, 240, 241 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївська електропостачальна компанія» (54017, м.Миколаїв, вул. Погранична, 39/1 ), на користь Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» (01032, м.Київ, вул. Симона Петлюри, 25, ) 3% річних в сумі 162053,5 грн. та 3651,47 грн. судового збору.

3. В частині стягнення 3% річних в сумі 69451,5 грн. відмовити.

Рішення суду, у відповідності до ст.241 Господарського процесуального кодексу України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно ч.1 ст.254 Господарського процесуального кодексу України, учасники справи, особи, які не брали участь у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Згідно ст.257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно до пп.17.5) п.17) ч.1 Розділу XI Перехідні положення ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Наказ видати після набрання рішенням суду законної сили.

Повний текст рішення складений та підписаний 07.02.2022р.

Суддя О.В. Ткаченко