ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

(додаткове)

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" січня 2022 р.м. ХарківСправа № 922/3027/21

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Хотенець П.В.

при секретарі судового засідання Гаврильєві О.В.

за участю представників сторін:

позивача - не з`явився

відповідача - не з`явився

розглянувши заяву (вхідний №1286 від 20 січня 2021 року) Дочірнього підприємства "Комунсервіс-2" Комунального підприємства "Теплоенерго" Лозівської міської ради Харківської області про відшкодування судових витрат на правову (правничу) допомогу по справі

за позовом Фізичної особи-підприємця Комар Євгена Григоровича, м. Лозова
до Дочірнього підприємства "Комунсервіс-2" Комунального підприємства "Теплоенерго" Лозівської міської ради Харківської області, м. Лозова
про стягнення 182372,77 грн
ВСТАНОВИВ:

Позивач - Фізична особа-підприємець Комар Євген Григорович, м. Лозова звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідача - Дочірнього підприємства "Комунсервіс-2" Комунального підприємства "Теплоенерго" Лозівської міської ради Харківської області, м. Лозова, в якій просить суд стягнути з відповідача 182372,77 грн. в погашення заборгованості за договором про відступлення права вимоги (цесії) № 2/05 від 31 травня 2021 року.

Рішенням господарського суду Харківської області від 18 січня 2022 року у позові відмовити повністю.

20 січня 2022 року через канцелярію суду, Дочірнім підприємством "Комунсервіс-2" Комунального підприємства "Теплоенерго" Лозівської міської ради Харківської області подано заяву (вхідний № 1286) про відшкодування судових витрат на правову (правничу) допомогу, відповідно до якої він просить суд стягнути з Фізичної особи-підприємця Комар Євгена Григоровича 18000,00 грн витрат на правову (правничу) допомогу.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 24 січня 2022 року призначено заяву (вхідний №1286 від 20 січня 2021 року) Дочірнього підприємства "Комунсервіс-2" Комунального підприємства "Теплоенерго" Лозівської міської ради Харківської області про відшкодування судових витрат на правову (правничу) допомогу в судовому засіданні на 31 січня 2022 року на 11 годин.

31 січня 2022 року електронною поштою представником Фізичної особи -підприємця Комар Євгена Григоровича подано клопотання (вхідний № 677 та вхідний № 2161) про відкладення заяви про відшкодування судових витрат на правову (правничу) допомогу.

Згідно частини 1 статті 244 Господарського процесуального кодексу України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати

Відповідно до частини 3 статті 244 Господарського процесуального кодексу України суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.

Матеріали справи свідчать про те, що відповідач звернувся до суду з заявою про відшкодування судових витрат на правову (правничу) допомогу 20 січня 2022 року. Таким чином десятиденний строк розгляду заяви спливає 31 січня 2022 року (з урахуванням вихідних днів).

Враховуючи вищевикладене, суд відмовляє у задоволенні клопотань представника Фізичної особи -підприємця Комар Євгена Григоровича про відкладення заяви про відшкодування судових витрат на правову (правничу) допомогу.

Представники сторін у судове засідання не з`явилися.

Розглянувши матеріали справи та заяви Дочірнього підприємства "Комунсервіс-2" Комунального підприємства "Теплоенерго" Лозівської міської ради Харківської області про відшкодування судових витрат на правову (правничу) допомогу, судом встановлено наступне.

Згідно пункту 3 частини 1 статті 244 Господарського процесуального кодексу України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: судом не вирішено питання про судові витрати.

Відповідно до частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Згідно частини 1 статті 123 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини 3 статті 123 Господарського процесуального кодексу України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи відносяться, в тому числі витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України, розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Згідно частини 3 статті 30 Закону України ''Про адвокатуру та адвокатську діяльність'' при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до частини 3 статті 126 Господарського процесуального кодексу України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно частини 1 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частиною 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Крім цього пунктом 2 частини 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення (Аналогічний висновок зроблений у Постанові Верховного Суду у справі № 903/779/19 від 11 серпня 2021 року).

Як вбачається з пункту 1.1. договору про надання правової допомоги від 08 листопада 2021 року, укладеного між Адвокатським об`єднанням ''ПОЛЕХІН І ПАРТНЕРИ'' в особі представника Гагуна Андрія Анатолійовича та Дочірнім підприємством "Комунсервіс-2" Комунального підприємства "Теплоенерго" Лозівської міської ради Харківської області (клієнтом) в порядку та на умовах, визначених цим договором, Адвокатське об`єднання зобов`язується надати клієнту будь-яку правову допомогу із захисту його законних прав та інтересів та представляти його у взаємовідносинах з установами, підприємствами та організаціями незалежно від форм власності, органах державної влади, органах прокуратури, Національної поліції, Служби безпеки України, Національного антикорупційного бюро України, Державної фіскальної служби України, судах будь-якої спеціалізації та інстанціях згідно з Законом України "Про судоустрій і статус суддів", в тому числі під час досудового розслідування (досудового слідства) кримінальних проваджень та їх судового провадження.

Відповідно до пункту 4.3. договору про надання правової допомоги від 08 листопада 2021 року гонорар Адвокатського об`єднання погоджується за взаємною згодою сторін та оформлюється окремою додатковою угодою до цього договору.

Пунктом 2 додаткової угоди №4 від 08 листопада 2021 року до договору про надання правової допомоги від 08 листопада 2021 року встановлено, що розмір гонорару становить 18000, 00 грн.

Пунктом 3.1 цієї додаткової угоди визначено, що оплата послуг з представництва інтересів у суді першої інстанції здійснюється в наступному порядку: 100% вартості послуги сплачується після підписання цієї угоди або за усною визначеною домовленістю сторін протягом строку ведення справи.

Також Дочірнім підприємством "Комунсервіс-2" Комунального підприємства "Теплоенерго" Лозівської міської ради Харківської області, в якості доказу на підтвердження витрат на правову (правничу) допомогу, надано Акт від 18 січня 2022 року до договору про надання правової допомоги від 08 листопада 2021 року. Згідно даного Акту вбачається, що Адвокатським об`єднанням ''ПОЛЕХІН І ПАРТНЕРИ'' були проведені такі роботи: ведення справи у Господарському суді Харківської області № 922/3027/21. Загальна вартість робіт (послуг) 18000, 00 грн. Сторони зауважень та скарг одна до одної не мають.

Таким чином, досліджуючи надані представником Дочірнього підприємства "Комунсервіс-2" Комунального підприємства "Теплоенерго" Лозівської міської ради Харківської області докази на підтвердження витрат на правову (правничу) допомогу, суд доходить висновку, що наданих доказів достатньо для встановлення факту надання Адвокатським об`єднанням ''ПОЛЕХІН І ПАРТНЕРИ'' правової (правничої) допомоги Дочірньому підприємству "Комунсервіс-2" Комунального підприємства "Теплоенерго" Лозівської міської ради Харківської області у даній справі.

За змістом пункту 1 частини 2 статті 126, частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи (пункт 1 частини 2 статті 126 цього Кодексу).

Витрати, понесені відповідачем в даній справі на професійну правову допомогу адвоката, не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже розмір таких витрат має відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

За приписами статті 126 Господарського процесуального кодексу України, суд, при розподілі судових витрат, в тому числі витрат на правничу допомогу адвокатом, має виходити з конкретних особливих обставин справи, з доказів, поданих заявником клопотання про розподіл судових витрат, які можуть свідчити про підставність різних сум коштів, що потрачені заявником на правничу допомогу.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 4 стаття 126 Кодексу). У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 126 Кодексу). Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. (частина 6 статті 126 Кодексу).

Тобто, за наявності заперечень іншої сторони суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Судом враховується, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю; суд не має право його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Водночас, суд відзначає, що для включення всієї суми гонору у відшкодування за рахунок позивача, відповідно до положень статті 126 Господарського процесуального кодексу України, має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати відповідача були необхідними, а розмір цих витрат є розумним та виправданим. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який тим не менш, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у частині 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності цим критеріям заявлених витрат.

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 03 жовтня 2019 у справі № 922/445/19 сформувала правовий висновок щодо визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат та зазначила, що загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Водночас, під час вирішення питання про розподіл судових витрат, господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами 5-7, 9 статті 129 зазначеного Кодексу, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Зазначена позиція суду щодо застосування статті 129 Господарського процесуального кодексу України узгоджується із позицією Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду, викладеною у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, та позицією касаційного господарського суду, викладеною у постанові від 07 листопада 2019 року у справі № 905/1785/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 908/374/19, від 25 червня 2019 року.

Згідно частини 1 статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Отже, необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи. Даний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду у справі № 910/8682/18 від 14 листопада 2018 року від якого об`єднана палата у постанові від 03 листопада 2019 року у справі №922/445/19 не відступила через відмінність у нормативно-правовому регулюванні.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд, з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19.

Враховуючи конкретні обставини справи, суд, детально проаналізувши всі докази, зважаючи на зазначені положення законодавства, враховуючи принципи співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, тощо, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення заяви Дочірнього підприємства "Комунсервіс-2" Комунального підприємства "Теплоенерго" Лозівської міської ради Харківської області про відшкодування судових витрат на правничу допомогу.

На підставі викладеного та керуючись статтями 123, 126, 129, 232-236, 244, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Заяву (вхідний №1286 від 20 січня 2021 року) Дочірнього підприємства "Комунсервіс-2" Комунального підприємства "Теплоенерго" Лозівської міської ради Харківської області про відшкодування судових витрат на правову (правничу) допомогу у справі № 922/3027/21 задовольнити повністю.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Комар Євгена Григоровича ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) на користь Дочірнього підприємства "Комунсервіс-2" Комунального підприємства "Теплоенерго" Лозівської міської ради Харківської області (64602, Харківська область, м. Лозова, вул. Ломоносова, буд. 23, ) витрати на правову (правничу) допомогу у розмірі 18000,00 грн.

Видати наказ після набрання додатковим рішенням законної сили.

Додаткове рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Додаткове рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення, відповідно до статей 256, 257 Господарського процесуального кодексу України та з урахуванням пункту 17.5 Перехідних положень Кодексу.

Повне додаткове рішення складено 31.01.2022 року.

Суддя П.В. Хотенець