РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

03.02.2022Справа № 910/16880/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Удалової О.Г, за участю секретаря судового засідання Жалоби С.Р., розглянув у відкритому судовому засіданні

справу за позовом Миколаївської обласної ради

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕкоТехноінвест»

про визнання протиправними дій та стягнення 147 722,34 грн,

За участю представників:

від позивача Корженко А.В. (у порядку самопредставництва);

від відповідача Ларькіна Г.Ю. (адвокат за ордером від 11.01.2022 серія ДН № 157064)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва звернулася Миколаївська обласна рада (далі - МОР) з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕкоТехноінвест» (далі - Товариство) про:

- визнання протиправними дій щодо безпідставного припинення постачання природного газу та розірвання договору на постачання природного газу від 24.12.2020 № 102/12-2020 (далі - Договір);

- стягнення 153 375,44 грн збитків.

Позовні вимоги обґрунтовані припиненням постачання позивачу природного газу, що свідчить про порушення відповідачем умов Договору, у зв`язку з чим МОР понесені збитки у розмірі 153 375,44 грн.

Ухвалою суду від 22.10.2021 відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 25.11.2021.

17.11.2021 Товариство подало суду відзив на позовну заяву.

18.11.2021 через відділ діловодства суду від позивача надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням програмного забезпечення Easycon у порядку статті 197 Господарського процесуального кодекс України (далі - ГПК України).

25.11.2021 позивач подав суду клопотання про відкладення (перенесення) розгляду справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.11.2021 задоволено клопотання МОР про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, постановлено провести судове засідання, призначене на 25.11.2021, в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням програмного забезпечення Easycon.

У підготовчому засіданні 25.11.2021 було оголошено протокольно про задоволення клопотання позивача про відкладення та відкладено підготовче засідання на 21.12.2021.

Ухвалою суду від 25.11.2021 викликано відповідача у наступне підготовче засідання на 21.12.2021.

08.12.2021 МОР подала суду відповідь на відзив, у якій заперечила проти тверджень відповідача, викладених у відзиві.

09.12.2021 позивач подав суду заяву про зменшення розміру позовних вимог, в якій просив суд: визнати протиправними дії щодо безпідставного припинення постачання природного газу МОР і розірвання Договору; стягнути 147 722,34 грн збитків у зв`язку з порушенням умов Договору.

14.12.2021 через відділ діловодства суду від позивача надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням програмного забезпечення Easycon у порядку статті 197 ГПК України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.12.2021 задоволено клопотання МОР про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, постановлено провести судове засідання, призначене на 21.12.2021, в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням програмного забезпечення Easycon.

У підготовчому засіданні 21.12.2021 було оголошено протокольно про прийняття до розгляду заяви про зменшення позовних вимог; поновлення процесуального строку позивачу на подачу доказів та долучення до матеріалів справи доказів, доданих позивачем до відповіді на відзив; продовження строку підготовчого провадження на 30 днів з власної ініціативи та відкладено підготовче засідання на 13.01.2022.

Ухвалою суду від 21.12.2021 викликано відповідача у наступне підготовче засідання на 13.01.2022.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.01.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу № 910/16880/21 до судового розгляду по суті на 03.02.2022.

У судовому засіданні 03.02.2022 суд, заслухавши вступне слово представників сторін, з`ясувавши обставини, дослідив в порядку статей 209-210 ГПК України докази у справі.

Після закінчення з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами суд перейшов до судових дебатів.

У судовому засіданні 03.02.2022 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення відповідно до статті 233 ГПК України.

Судом, відповідно до вимог статей 222-223 ГПК України, здійснювалося повне фіксування судового засідання технічними засобами та секретарем судового засідання велися протоколи судових засідань, які долучені до матеріалів справи.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, відзив на позовну заяву, відповідь на відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

24.12.2020 Товариством (постачальник) і МОР (споживач) було укладено Договір, за умовами якого:

- постачальник зобов`язується протягом строку дії Договору постачати споживачеві товар: природний газ (ДК 021:2015: 09123000-7- природний газ, 09120000-6 - газове паливо), (далі - газ або природний газ, або товар), а споживач зобов`язується прийняти та оплатити вартість газу у розмірах, строки та порядку, що визначені Договором (пункт 1.1 Договору);

- плановий обсяг постачання газу за Договором становлять 110 (сто десять) тис.куб.м (пункт 1.3 Договору);

- планові обсяги постачання газу по місяцях 2021 року в тис. куб. м:

1 квартал2 квартал3 квартал4 квартал
січень25квітень5 -липень-жовтень5
лютий20травень серпень-листопад15
березень20червень-вересень-грудень20
(пункт 1.4 Договору);

- усі зміни та доповнення до Договору оформляються письмово шляхом укладення додаткових угод, підписуються уповноваженими представниками сторін та скріплюються їх печатками (за наявності) (пункт 11.1 Договору);

- Договір набирає чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін, період постачання починається з 01 січня 2021 року і діє до 31 грудня 2021 року, а в частині проведення розрахунків Договір діє до їх повного здійснення (пункт 12.1 Договору).

Сторонами було укладено додаткові угоди від 20.01.2021 № 1 та від 08.02.2021 № 2 до Договору.

Так, додатковою угодою від 08.02.2021 № 2 були внесені зміни до Договору та викладено, зокрема, пункти 1.3 та 1.4 Договору у такій редакції:

- плановий обсяг постачання газу за Договором становлять 25,700 (двадцять п`ять тисяч сімсот) куб.м (пункт 1.3 Договору);

- планові обсяги постачання газу по місяцях 2021 року в тис.куб.м:

1 квартал2 квартал3 квартал4 квартал
січень19,88929квітень-липень-жовтень-
лютий5,81071травень-серпень-листопад-
березень-червень-вересень-грудень-
(пункт 1.4 Договору).

Також, 08.02.2021 позивачем і відповідачем було укладено додаткову угоду № 3 до Договору, за умовами якої:

- сторони припиняють дію Договору 08.02.2021 шляхом розірвання (пункт 1);

- в частині постачання природного газу дія Договору припиняється 07.02.2021 о 07:00 годині (пункт 2).

Договір і додаткові угоди до нього підписані уповноваженими представниками сторін і скріплені печатками.

Позивач вказує, що саме протиправні дії постачальника спричинили розірвання Договору, виходячи з такого:

- 04.02.2021 споживач отримав від Оператора ГРМ AT «Миколаївгаз» повідомлення від 04.02.2021 № 51003.2-Кл-2434-0221 про необхідність самостійного відключення від газових мереж газоспоживання та підготовки до опломбування газоспоживаюче обладнання з 07:00 години 07.02.2021, у зв`язку з відсутністю споживача в Реєстрі споживачів будь-якого постачальника;

- обсяги природного газу на період січень-квітень 2021 року за Договором були узгодженими та підтвердженими, а тому ненадання номінації (відсутність підтвердження обсягів природного газу) та виключення споживача з Реєстру споживачів у період дії Договору є неправомірним і безпідставним;

- тобто фактично постачальник самостійно та без попередження у встановленому порядку споживача відмовився від виконання Договору, адже позивач не отримував від постачальника будь-яких повідомлень про припинення постачання у встановленому Договором та Правилами постачання природного газу, затвердженими Постановою від 30.09.2015 № 2493 Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг;

- для запобігання відключення від газопостачання у зимовий період та завдання шкоди майну державних органів та органів місцевого самоврядування, а також уникнення зупинення їх роботи, споживач був змушений здійснювати несанкціонований забір газу, про що оператором ГРМ AT «Миколаївгаз» було складено відповідний акт;

- в результаті вищезазначених неправомірних дій постачальником фактично змушено споживача укласти додаткову угоду від 08.02.2021 № 2 щодо зменшення обсягів природного газу за Договором та додаткову угоду від 08.02.2021 № 3 щодо розірвання Договору у зв`язку з неправомірними діями постачальника.

Позивач просить суд визнати дії відповідача неправомірними та стягнути з нього збитки у розмірі 147 722,34 грн, оскільки за Договором МОР було б сплачено за постачання природного газу Товариству 289 206,50 грн, однак внаслідок розірвання Договору та укладення правочинів з іншими постачальниками позивачем було фактично сплачено 436 928,86 грн.

У свою чергу, відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог, посилаючись на відсутність підстав для стягнення збитків, оскільки сторони уклали додаткову угоду щодо розірвання Договору та зобов`язання з поставки природного газу було припинено з 08.02.2021.

Дослідивши обставини справи, надані матеріали, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, з огляду на таке.

Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 173 Господарського кодексу України (далі - ГК України) господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Стаття 193 ГК України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України передбачає, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки, у тому числі договору поставки товару для державних потреб.

Отже, укладений сторонами Договір за своєю правовою природою є договором поставки природного газу.

Слід зазначити, що сторонами було укладено додаткову угоду від 08.02.2021 № 3, якою позивач і відповідач розірвали Договір.

Відповідно до частини першої статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частинами першою - четвертою статті 653 ЦК України у разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо.

У разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Слід зазначити, що у преамбулі додаткової угоди від 08.02.2021 № 3 сторони визначили, що стало передумовою розірвання Договору, а саме: неспроможність постачальника виконати взяті на себе зобов`язання за Договором, фактична одностороння відмова постачальника від постачання природного газу згідно з умовами Договору, повідомлення від 04.02.2021 № 51003.2-Кл-2434-0221 оператора ГРМ АТ «Миколаївгаз», складене за неправомірним дорученням постачальника, про необхідність самостійного відключення споживача від газових мереж газоспоживання та підготовки до опломбування газоспоживаюче обладнання з 07:00 години 07.02.2021 у зв`язку з відсутністю споживача в Реєстрі споживачів будь-якого постачальника за станом на 07.02.2021, акт про порушення від 07.02.2021 № 0004462, складений оператором ГРМ АТ «Миколаївгаз».

Також сторонами було визначені питання припинення постачання газу та проведення остаточного розрахунку.

Разом з тим, щодо вимоги позивача про визнання протиправними дій відповідача щодо безпідставного припинення постачання природного газу та розірвання Договору, слід зазначити таке.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною другою статті 4 ГПК України встановлено, що юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004 під охоронюваними законом інтересами необхідно розуміти прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Отже, охоронюваний законом інтерес є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони.

Аналіз наведених вище норм дає підстави дійти висновку, що підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України в постанові від 21.10.2015 у справі № 3-649гс15.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право особи на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Захист цивільних прав - це застосування компетентним органом передбачених законом способів захисту цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Як способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц та від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2021 у справі № 643/21744/19.

Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16).

При цьому, під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15.12.2021 у справі № 372/2238/17.

З огляду на викладене, враховуючи те, що сторонами було зафіксовано причини розірвання Договору у преамбулі додаткової угоди від 08.02.2021 № 3, а позивач не надав належного мотивування та не обґрунтував, яким чином обраний ним спосіб захисту відновить його права, у задоволенні позову в частині визнання протиправними дій відповідача щодо безпідставного припинення постачання природного газу та розірвання Договору слід відмовити.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтями 525, 615 ЦК України одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

Згідно зі статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписом статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до частини п`ятої статті 653 ЦК України якщо договір змінений або розірваний у зв`язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору.

Згідно зі статтею 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Відповідно до статті 623 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором. Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов`язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред`явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно зі статтею 224 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до частини першої статті 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Враховуючи приписи частини другої статті 623 ЦК України розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором.

Вирішуючи спори про стягнення заподіяних збитків, господарський суд перш за все повинен з`ясувати правові підстави покладення на винну особу зазначеної майнової відповідальності. При цьому у випадку невиконання договору чинне законодавство виходить з принципу вини контрагента.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків за порушення договірних зобов`язань, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, збитки, причинний зв`язок між протиправною поведінкою боржника та збитками кредитора, вина боржника.

Відсутність хоча б одного із вказаних елементів, що утворюють склад правопорушення, не дає підстави кваліфікувати поведінку боржника як правопорушення та, відповідно, не може бути підставою застосування відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності.

Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою і збитками є обов`язковою умовою відповідальності. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдані особі, - наслідком такої протиправної поведінки. Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною збитків, коли вона прямо (безпосередньо) пов`язана зі збитками. Непрямий (опосередкований) зв`язок між протиправною поведінкою і збитками означає лише, що поведінка оцінюється за межами конкретного випадку, і, відповідно, за межами юридично значимого зв`язку.

При цьому на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. Натомість вина боржника у порушенні зобов`язання презюмується та не підлягає доведенню кредитором, тобто саме відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.

Однак, позивачем у даній справі заявлено до стягнення як збитки 147 722,34 грн, що є різницею між фактично сплаченими МОР грошовими коштами за отриманий природний газ за новими правочинами та тим, що позивач сплатив би відповідачу, якщо Договір не було б розірвано.

Разом з тим, уклавши додаткові угоди від 08.02.2021 № 2 та № 3 до Договору, сторони зменшили обсяг постачання газу та узгодили дату припинення його постачання і жодним чином не врегулювали питання відповідальності Товариства та не визначили розмір штрафних санкцій тощо.

Позивачем було укладено нові правочини на постачання природного газу на договірних умовах і МОР не було позбавлена права узгодити ту ціну, яка була для неї більш вигідною.

Враховуючи викладене, позивачем не надано доказів на підтвердження наявності усіх елементів, які необхідні для можливості стягнення збитків, а тому є підстави для відмови у задоволенні позовних вимог також в цій частині позову.

У той же час, суд відзначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі № 909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункті 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994, серія A, N 303-A, п. 29).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.

З огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд надав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах. При цьому, суд зазначає, що іншим доводам сторін оцінка судом не надається, адже, вони не спростовують встановлених судом обставин, та не впливають на результат прийнятого рішення.

Відповідно до статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 73 ГПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з статтею 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

За приписами статті 129 ГПК України судові витрати зі справи слід покласти на позивача.

Керуючись статтями 129, 233, 236, 237, 240 та 241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 07.02.2022.

Суддя О.Г. Удалова