номер провадження справи 18/121/21
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.01.2022 справа № 908/1876/21

м.Запоріжжя Запорізької області

за позовом концерну "Міські теплові мережі" (69091, м. Запоріжжя, бул. Гвардійський, 137; фактична адреса: 69005, м. Запоріжжя, вул. Адмірала Нахімова, 4)

до відповідача товариства з обмеженою відповідальністю "Маг Енергія" (69065, м.Запоріжжя, вул. Дудикіна, буд. 19-А, кв. 66)

про стягнення 41654,84 грн.

Господарський суд Запорізької області у складі судді Левкут В.В.

при секретарі судового засідання Непомнящій Н.П.

учасники справи:

від позивача: Білоус Д.С., довіреність № 244/20-22 від 03.12.2021

від відповідача: Здор А.О., довіреність № 21/07/2021 від 06.01.2022

Концерн "Міські теплові мережі" звернувся до Господарського суду Запорізької області з позовом про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю "Маг Енергія" 41654,84 грн. основного боргу за спожиту теплову енергію за період з жовтня 2015 року по березень 2017 року.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.07.2021 справу № 908/1876/21 передано на розгляд судді Левкут В.В.

Ухвалою суду від 06.07.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі № 908/1876/21, присвоєно справі номер провадження 18/121/21, ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та без повідомлення учасників справи.

Ухвалою суду від 27.08.2021 ухвалено розглядати справу № 908/1876/21 за правилами загального позовного провадження зі стадії підготовчого провадження, призначено підготовче засідання на 22.09.2021. Ухвалою від 22.09.2021 підготовче засідання відкладено на 26.10.2021. Ухвалою від 26.10.2021 строк підготовчого провадження продовжено на тридцять днів, підготовче засідання відкладено на 24.11.2021; ухвалою від 24.11.2021 підготовче провадження закрито та призначено справу до розгляду по суті у судовому засіданні 19.01.2022.

У судовому засіданні 19.01.2022 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Представник позивача у судовому засіданні 19.01.2021 позовні вимоги підтримав повністю.

В обґрунтування вимог позивач зазначив наступне. Концерн «Міські теплові мережі» неодноразово звертався до відповідача з листами щодо необхідності укладення договору та надсилав проект договору № 202051 купівлі-продажу в гарячій воді, однак, на час подання позовної заяви договір не укладений. Враховуючи відсутність договору облік кількості відпущеної теплової енергії здійснювався по особовому рахунку № НОМЕР_1 . Незважаючи на відсутність укладеного сторонами договору Концерн у період з жовтня 2015 року по березень 2017 року відпустив ТОВ "Маг Енергія" теплову енергію до приміщення цокольного поверху, розташованого за адресою: м. Запоріжжя, вул. Яценко, буд. 1. Факт постачання теплової енергії підтверджується рішеннями Запорізької міської ради про початок та закінчення опалювальних сезонів у спірний період. За твердженням позивача, відповідачу відпущено теплову енергію за період: з жовтня 2015 року по березень 2017 року на загальну суму 42304,01 грн., з яких відповідачем сплачено 649,17 грн., сума боргу перед Концерном складає 41654,84 грн. Неодноразові звернення позивача з претензіями щодо погашення заборгованості залишені відповідачем без задоволення. Посилаючись на приписи ст.ст. 11, 15, 16, 258, 509, 525, 629, 712 ЦК України, ст.ст. 1, 2, 193, 222 ГК України, Закон України "Про теплопостачання", Закон України "Про житлово-комунальні послуги", Правила користування тепловою енергією, позивач просив позов задовольнити.

Відповідач у відзиві на позов проти заявлених позовних вимог заперечив та зазначив, що твердження позивача про відмову ТОВ "Маг Енергія" від підписання договору не відповідає дійсності. За поясненнями відповідача, він звертався до позивача з пропозицією укладення договору листами № 378 від 21.08.2015 та № 589 від 14.12.2015, але проект договору не був наданий. Позивачем до матеріалів справи надано акт обстеження системи теплопостачання від 08.09.2015, однак за тією ж датою комісією позивача складений ще один акт обстеження системи теплопостачання, але з іншими даними. Позивач, надав лише один з актів обстеження, відповідно, наданий до позовної заяви розрахунок теплового потоку на опалення від 2016 року складений спеціалістами позивача з урахуванням даних одного із актів обстеження, без врахування іншого. До того ж, є два інші узгоджені позивачем розрахунки теплового навантаження на опалення по фактичному теплоспоживанню, проте позивачем наданий лише один. Також відповідач зауважив, що розрахунок теплового потоку зроблений у 2016 року (без визначення місяця), а заборгованість, всупереч п. 23 Правил користування толовою енергією, нараховується з жовтня 2015 року без визначення теплового навантаження. За поясненнями відповідача, ним отримано від позивача два примірники договору купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді від 24.04.2017 №202051 з додатками лише після їх надсилання позивачем листом №369/09-1 від 25.04.2017. Листом від 20.06.2017 року за вих. №67 позивачу повідомлено про непогодження з деякими його пунктами, в тому числі схемою межі поділу теплової мережі, підписаний примірник договору від 24.04.2017 №202051 направлений позивачу з протоколом розбіжностей. В доповнення до цього листа складено та направлено позивачу листом від 30.06.2017 №73 схему межі поділу теплової мережі, підписану відповідачем та балансоутримувачем будинку, яка відповідала дійсності та відображала фактичний стан теплових мереж на плані приміщень. Додаток 2 до договору в редакції відповідача на сьогодні є підписаним позивачем та скріпленим його печаткою. За твердженням відповідача, правовідносини, які випливають з договору купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді від 24.04.2017 №202051 розпочались 12.07.2017, до цього моменту не було інших договорів, на які посилається позивач. Також відповідач вказав, що згідно наданого до позовної заяви розрахунку основного боргу відповідачем 05.11.2020 частково погашено заборгованість за період жовтень 2015 року в розмірі 649,17 грн., однак, це не відповідає дійсності, кошти сплачувались за період грудень 2019 року - квітень 2020 року, про що зазначено у графі призначення платежу. Крім того відповідач звертає увагу на те, що акти приймання-передачі теплової енергії за період жовтень 2015 року - квітень 2016 року та жовтень 2016 року - березень 2017 року ним не підписані у зв`язку з незгодою з кількістю теплової енергії, а застереження на зворотній стороні актів за цей період про те, що на підставі п.6.7.2. договору акти вважаються погодженими і є підставою для розрахунків не відповідає дійсності. Єдина редакція договору від 24.04.2017 №202051 укладена сторонами 12.07.2017, а спірна заборгованість виникла за період жовтень 2015 року - квітень 2016 року та жовтень 2016 року - березень 2017 року. Просить в позові відмовити.

Від відповідача 30.07.2021 надійшла заява про застосування позовної давності, в якій відповідач просить суд застосувати позовну давність до вимог концерну "Міські теплові мережі" щодо стягнення заборгованості в розмірі 41654,84 грн. за період жовтень 2015 року - квітень 2016 року та жовтень 2016 року - березень 2017 року. Аналогічну заяву відповідачем надано 06.09.2021.

Представником відповідача 21.09.2021 надано клопотання про стягнення з позивача 5000,00 грн. витрат на правову допомогу.

Від позивача 26.10.2021 надійшла відповідь на відзив, в якій позивач просив також повернути 42,20 грн. надмірно сплаченого судового збору при поданні позовної заяви. Позивач підтримав позовні вимоги та зазначив, що відповідно до ст.ст. 1212, 1213 ЦК України відсутність укладеного договору купівлі-продажу теплової енергії не може бути підставою для звільнення споживача від обов`язку проведення розрахунку за фактично спожиту теплову енергію. За поясненнями позивача, між сторонами у спірний період відсутній укладений договір, тому під час розрахунків застосовується термін оплати, вказаний у пункті 18 Правил. Щомісячна кількість теплової енергії, спожитої у спірний період, зазначено у актах приймання-передачі теплової енергії, які щомісячно надсилались на адресу відповідача.

Відповідачем 24.11.2021 надано заперечення на відповідь на відзив, в яких відповідач наголосив на тому, що позивачем не обґрунтовано та жодними доказами не підтверджено факт постачання теплової енергії відповідачу та підстави нарахування заборгованості у спірний період саме в розмірі 42304,01 грн.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до статутних документів концерну «Міські теплові мережі» основним предметом його діяльності є виробництво теплової енергії, розподілення теплової енергії для обігріву житла і побутової потреби населення та на комунально-побутові потреби підприємств, організацій, установ.

Згідно своїх господарських зобов`язань позивач здійснює постачання теплової енергії в будівлю (об`єкт) за адресою: вул. Яценко, буд. 1 в м. Запоріжжі.

Нежитлове приміщення цокольного поверху (літ. А-5), що знаходиться в будинку №1 по вул. Яценко в м. Запоріжжі площею 86,74 кв. м. передано в оренду ТОВ «Маг Енергія» згідно договору № 210/1 оренди нежитлового приміщення від 03.07.2015.

За твердженням позивача, позивач звертався до відповідача з пропозицією укладення договору № 202051 купівлі-продажу теплової енергії у гарячій воді відповідно до вимог закону та направляв для підписання примірники договору, проте договір на постачання теплової енергії сторонами у справі не укладений.

З метою недопущення порушення прав інших мешканців житлового будинку в частині отримання належних послуг з централізованого опалення, позивач здійснював відпуск теплової енергії з початку опалювальних сезонів у період з жовтня 2015 року по березень 2017 року відповідно до рішень про початок та закінчення опалювальних сезонів у місті Запоріжжя.

За твердженням позивача, відповідачу відпущено теплову енергію за період: з жовтня 2015 року по березень 2017 року на загальну суму 42304,01 грн., що підтверджується рахунками та актами приймання-передачі теплової енергії за спірний період, надісланими на адресу відповідача. Відповідачем вартість спожитої у спірний період теплової енергії сплачено в сумі 649,17 грн., заборгованість складає 41654,84 грн. У зв`язку відсутністю договору купівлі-продажу теплової енергії у спірний період позивач облік кількості відпущеної теплової енергії здійснював по особовому рахунку № НОМЕР_1 .

Спір у даній справі виник з підстав того, що в період з жовтня 2015 року по березень 2017 року теплова енергія використовувалася відповідачем без укладення договору та не оплачена останнім. До позовної заяви позивачем долучений акт обстеження системи теплоспоживання від 08.09.2015 та Розрахунок теплового потоку на спірне приміщення, датований 28.07.2016.

Проаналізувавши норми чинного законодавства, оцінивши докази, заслухавши представників сторін, суд визнав позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Спірні правовідносини регулюються нормами Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Законом України "Про теплопостачання", "Правилами користування тепловою енергією", затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007 за № 1198 (надалі - Правила № 1198) та "Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення", затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 № 630.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про теплопостачання" теплова енергія - товарна продукція, що виробляється на об`єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу;

- постачання теплової енергії (теплопостачання) - господарська діяльність, пов`язана з наданням теплової енергії (теплоносія) споживачам за допомогою технічних засобів транспортування та розподілом теплової енергії на підставі договору;

- споживач теплової енергії - фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору;

- теплопостачальна організація - суб`єкт господарської діяльності з постачання споживачам теплової енергії;

- місцева (розподільча) теплова мережа - сукупність енергетичних установок, обладнання і трубопроводів, яка забезпечує транспортування теплоносія від джерела теплової енергії, центрального теплового пункту або магістральної теплової мережі до теплового вводу споживача.

Згідно зі ст. 4 названого Закону проектування, будівництво, реконструкція, ремонт, експлуатація об`єктів теплопостачання, виробництво, постачання теплової енергії регламентуються нормативно-правовими актами, які є обов`язковими для виконання всіма суб`єктами відносин у сфері теплопостачання.

Пунктами 4, 6 ст. 19 Закону передбачено, що теплогенеруюча організація має право постачати вироблену теплову енергію безпосередньо споживачу згідно з договором купівлі-продажу теплової енергії. Споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Статтею 25 Закону встановлено обов`язок споживача по своєчасному укладенню договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії.

Частиною 2 ст. 275 Господарського кодексу України передбачено, що відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається.

Відповідно до п. 4 Правил №1198 користування тепловою енергією допускається лише на підставі договору купівлі-продажу теплової енергії між споживачем і теплопостачальною організацією.

З аналізу положень зазначених вище Правил, зокрема, пункту 44, вбачається, що термін «споживач» застосовується в значно ширшому значенні, оскільки він також розповсюджується і на осіб, які використовують теплову енергію без укладення договору на теплопостачання.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" (в редакції чинній до 11.06.2017) споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктика 1 , 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону обов`язок споживача укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору, та оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 11.04.2018 у справі №904/2238/17 та від 16.10.2018 у справі №904/7377/17.

В той же час, для стягнення заборгованості за поставлену позивачем та фактично спожиту відповідачем теплову енергію, доказуванню підлягає факт поставки/споживання такої теплової енергії, обсяг спожитої теплової енергії та її вартість.

Згідно ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Аналогічні приписи містить ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акту, що регулює господарську діяльність.

Відповідно до ч. 1 ст. 275, ч. 6 ст. 276 Господарського кодексу України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію. Розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених відповідно до вимог закону.

У відповідності до п. 23 Правил користування тепловою енергією розрахунки за спожиту теплову енергію здійснюються на межі продажу, яка є межею балансової належності (відповідальності), відповідно до договору на підставі показів вузла обліку згідно з діючими тарифами (цінами), затвердженими в установленому порядку. У споживачів, що не мають приладів комерційного обліку, обсяг фактично спожитої теплової енергії розраховується відповідно до теплового навантаження, визначеного у договорі, з урахуванням середньомісячної фактичної температури теплоносія в теплових мережах теплопостачальної організації, середньомісячної температури зовнішнього повітря та кількості годин (діб) роботи тепловикористального обладнання в розрахунковому періоді.

Як зазначалося вище, у зв`язку з тим, що договір купівлі-продажу теплової енергії у спірний період між сторонами відсутній, позивач облік кількості відпущеної теплової енергії здійснював по особовому рахунку № НОМЕР_1 .

Частиною 1 ст. 74, ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Позивачем обставини споживання відповідачем теплової енергії на суму 42304,01 грн. не доведені, належні та допустимі докази в обґрунтування цих обставин не представлені. Жодних пояснень відносно розрахунків обсягів споживання відповідачем теплової енергії позивачем не надано.

До позовної заяви позивачем долучено Розрахунок теплового потоку на об`єкт: ТОВ «Мак Енергія», вул. Яценко, 1, згідно з яким тепловий потік на орендоване відповідачем приміщення складає 10216 ккал/год. Також позивачем до матеріалів справи надано акт обстеження системи теплопостачання від 08.09.2015, однак за поясненнями відповідача, позивач здійснив обстеження системи теплопостачання та склав два акти від 08.09.2015 з абсолютно різними даними, які відповідачем не підписані.

В матеріалах справи наявна схема межі поділу теплової мережі (додаток 2 до договору купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді, надання послуги централізованого постачання гарячої води від 24.04.2017 №202051), яка підписана сторонами. Отже, вказана Схема є єдиним доказом, який підтверджує фактичний стан теплових мереж в приміщеннях, що орендовані відповідачем.

Позивачем наданий Розрахунок теплового потоку на опалення, датований 28.07.2016, згідно якого приєднане максимальне теплове навантаження на опалення становить 10216 Гкал/год. При цьому, позивач заборгованість нараховує за період з жовтня 2015 року, тобто, раніше ніж датований цей Розрахунок.

Суд звертає увагу, що відповідачем до матеріалів справи надані два інших розрахунки теплового навантаження на опалення по фактичному теплоспоживанню, складені інженером-проектувальником Журавлем Ю.М. (кваліфікаційний сертифікат №004942), які узгоджені позивачем: 1) з максимальним тепловим навантаженням на опалення по фактичному теплоспоживанню 4082 Гкал/год.; з максимальним тепловим навантаженням на опалення по фактичному теплоспоживанню 4519 Гкал/год. Згідно умов договору купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді, надання послуги централізованого постачання гарячої води від 24.04.2017 № 202051, максимальне теплове навантаження на опалення по фактичному теплоспоживанню становить 4519 Гкал/год.

Також суд відзначає, що доказів направлення/отримання відповідачем договору №202051 купівлі-продажу теплової енергії від 01.08.2016, який долучений позивачем, суду не надано. Підтвердженим є факт направлення відповідачу примірників договору № 202051 купівлі-продажу теплової енергії від 24.04.2017, який підписано сторонами з протоколом розбіжностей і є узгодженим.

Суд приймає до уваги заперечення відповідача відносно зарахування 649,17 грн. в рахунок заборгованості за період жовтень 2015 року. З наданої відповідачем копії платіжного доручення № 1461 від 05.11.2020 на суму 6401,43 грн. (арк. справи 166), за яким частково зараховано заборгованість за спірний період, призначення платежу: «оплата за опалення за грудень 2019 року - квітень 2020 року згідно договору № 202051 від 24.04.2017». Отже, підстави для віднесення цієї суми (частини) в рахунок заборгованості, яка виникла до укладення договору відсутні.

В наданих позивачем актах приймання-передачі теплової енергії за спірний період також міститься посилання (на зворотній стороні), що споживач від підпису відмовився і на підставі п. 6.7.2 договору акти є узгодженими, але у період складання цих актів договірні відносини між сторонами відсутні, тому застосування п. 6.7.2 договору є безпідставним.

Крім того, з наведених актах приймання-передачі теплової енергії за спірний період вбачається, що в них вказане різне теплове навантаження та різні вихідні данні, на підставі яких здійснено розрахунок вартості теплової енергії. При цьому, зважаючи на наявність двох різних актів обстеження від 08.09.2015, незрозуміло з яких даних обстеження та з якого теплового навантаження позивач виходив при розрахунку заявленої до стягнення суми спожитої відповідачем теплової енергії.

Пунктом 23 Правил користування тепловою енергією, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007 № 1198, визначено, що у споживачів, що не мають приладів комерційного обліку, обсяг фактично спожитої теплової енергії розраховується відповідно до теплового навантаження, визначеного у договорі, з урахуванням середньомісячної фактичної температури теплоносія в теплових мережах теплопостачальної організації, середньомісячної температури зовнішнього повітря та кількості годин (діб) роботи тепловикористального обладнання в розрахунковому періоді.

Зважаючи на встановлені судом обставини, в даному випадку не можна вважати доведеним факт поставки відповідачу теплової енергії в обсягах, визначених позивачем у спірних актах.

Окрім того, відповідності до Закону України "Про природні монополії" нав`язування послуг забороняється.

Враховуючи вищенаведене, суд визнав, що позовна вимога про стягнення з відповідача заборгованості за отриману теплову енергію в сумі 41654,84 грн. заявлена позивачем необґрунтовано і задоволенню не підлягає.

Відносно клопотання відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності суд зазначає, що зважаючи на встановлені судом обставини необґрунтованості позову та відмову у задоволенні позовних вимог, позовна давність застосуванню не підлягає.

Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів (ст. 74 ГПК України).

Відповідно до вимог пункту 1 частини 3 статті 238 ГПК України у мотивувальній частині рішення вказуються фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Таким чином, рішення господарського суду не може бути викладено нечітко та ґрунтуватися на припущеннях. Зважаючи на вищевикладені обставини, представлені позивачем докази не можуть бути прийняті судом як належні.

В даному випадку, за наведених у позовній заяві та доповненнях до неї підстав, позовні вимоги позивача не є обґрунтованими. Позивачем не надано доказів, які б підтверджували факт надання відповідачу послуг теплопостачання у визначеному позивачем розмірі, тому в задоволенні заявлених позовних вимог слід відмовити.

Судовий збір на підставі пункту 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на позивача.

Також, суд констатує наявність підстав для повернення з Державного бюджету суми зайво сплаченого судового збору.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору врегульовано Законом України "Про судовий збір". Так, пунктом 1 статті 4 вказаного Закону встановлено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Зокрема, згідно пп. 2 п.2 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору складає - 1,5 відсотки ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 150 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Судом розглянуті вимоги про стягнення з відповідача 41654,84 грн., тобто, предметом розгляду даної справи є вимога майнового характеру, за яку належить до сплати - 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який на 2021 рік визначено в сумі 2270,00 грн.

Згідно наданих до позову платіжних доручень позивачем сплачено 2312,20 грн. судового збору, отже, сума зайво сплаченого судового збору складає 42,20 грн.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір", сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Отже, зважаючи на наявність клопотання позивача, сума зайво сплаченого концерном «Міські теплові мережі» судового збору в розмірі 42,20 грн. повертається позивачу з державного бюджету, про що судом буде прийнято відповідну ухвалу.

Відносно клопотання відповідача про стягнення з позивача 5000,00 грн. витрат на правову допомогу суд виходить з наступного.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Поняття особи, яка є адвокатом, наводиться в статті 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність": адвокатом може бути фізична особа, яка має повну вищу юридичну освіту, володіє державною мовою, має стаж роботи в галузі права не менше двох років, склала кваліфікаційний іспит, пройшла стажування (крім випадків, встановлених цим Законом), склала присягу адвоката України та отримала свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 даного Закону, договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Матеріали справи № 908/1876/21 містять копії: Договору про надання правової (правничої) допомоги від 21.07.2021; додаткової угоди № 1 від 26.07.2021 до договору про надання правової (правничої) допомоги; довіреності № 21/07/2021 від 21.07.2021; свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № ЗП 001903 від 04.12.2018; рахунку на оплату № 13/09 від 13.09.2021; акта надання послуг № 1 від 13.09.2021; платіжного доручення № 4446 від 13.09.2021 на суму 5000,000 грн.

Договір про надання правової (правничої) допомоги № б/н від 21.07.2021 укладений ТОВ "Маг Енергія" (Клієнт) та адвокатом Здор Анфісою Олександрівною (Адвокат).

Відповідно по п. 1.2.1 вказаного договору на його виконання Клієнт надає право (уповноважує) Адвоката представляти інтереси Клієнта в тому числі у Господарському суді Запорізької області у справі № 908/1876/21. Згідно додаткової угоди № 1 від 26.07.2021 до договору про надання правової (правничої) допомоги Клієнт надає Адвокату доручення № 1 на надання правової допомоги в Господарському суді Запорізької області у справі №908/1876/21 та наводиться найменування та перелік послуг, що надаються Клієнту.

В акті наданих послуг № 1 від 13.09.2021 наведено перелік наданих послуг, кількість затраченого часу та загальна вартість наданих послуг - 5000,00 грн.

Платіжним дорученням № 4446 від 13.09.2021 підтверджується перерахування позивачем Адвокату 5000,00 грн. за надання правової допомоги згідно рахунку № 13/09 від 13.09.2021.

Абзацами 1, 2 ч. 8 ст. 129 ГПК України визначено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

За визначенням ч. 4 ст. 126 ГПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у п. 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015, п.п. 34-36 рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України" від 10.12.2009, п. 80 рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006, п. 88 рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004 заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Згідно до ч. 4 ст. 129 ГПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Зазначені положення кореспондуються з європейськими стандартами, зокрема п. 14 Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно шляхів полегшення доступу до правосуддя №R(81) 7, в якому передбачено, що, за винятком особливих обставин, сторона, що виграла справу, повинна в принципі отримувати від сторони, що програла, відшкодування зборів і витрат, включаючи гонорари адвокатів, які вона обґрунтовано понесла у зв`язку з розглядом.

Отже, суд дійшов висновку, що поданими та вказаними вище документами підтверджено статус Адвоката Здор Анфіси Олександрівни, а відтак правова природа зазначених витрат ТОВ "Маг Енергія" є витратами на оплату професійної правничої допомоги адвоката в розумінні статті 126 Господарського процесуального кодексу України.

Розмір наведених витрат на професійну правничу допомогу адвоката суд визнав співмірним заявленим у позові вимогам.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що відповідач надав належні та допустимі докази на доведення понесених ним 5000,00 грн. витрат та професійну допомогу, пов`язаних з розглядом справи № 908/1876/21. В свою чергу позивачем не надано до суду заяви про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката.

Згідно з ч. 4 ст.129 ЦК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі відмови в позові на позивача.

Враховуючи, що остаточне судове рішення у цій справі постановлено на користь ТОВ "Маг Енергія", відповідно до ст. 129 ГПК України, витрати відповідача на професійну правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн. слід покласти на позивача.

Керуючись ст.ст. 46, 74, 76-80, 129, 233, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити.

2. Стягнути з концерну "Міські теплові мережі" (69091, м. Запоріжжя, бульвар Гвардійський, 137; фактична адреса: 69005, м. Запоріжжя, вул. Адмірала Нахімова, 4; ідентифікаційний код 32121458) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Маг Енергія" (69065, м. Запоріжжя, вул. Дудикіна, буд. 19-А, кв. 66; ідентифікаційний код 38229166) 5000,00 грн. (п`ять тисяч грн. 00 коп.) втрта на професійну правничу допомогу. Видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення оформлено і підписано у відповідності до вимог ст.ст. 240, 241 ГПК України 02.02.2022.

Суддя В.В. Левкут