РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

18.01.2022Справа № 910/13900/21

Господарський суд міста Києва у складі:

судді - Бондаренко - Легких Г. П.,

за участю секретаря - Гиренко А. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві матеріали господарської справи

За позовом Національного антикорупційного бюро України (вул. Василя Сурикова, буд.3, м. Київ 35, 03035)

До Антимонопольного комітету України (вул. Митрополита Василя Липківського, буд. 45, м. Київ,03035)

Про визнання недійсним рішення та зобов`язання вчинити дії

За участі представників сторін:

Від позивача: Пилипенко С.М., самопредставництво, витяг з ЄДРПОУ та наказ;

Від відповідача: Данилов К.О., самопредставництво, витяг з ЄДРПОУ.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Національне антикорупційне бюро України (далі за текстом - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Антимонопольного комітету України (далі за текстом - відповідач) про визнання недійсним рішення Антимонопольного комітету України, оформленого листом від 09.06.2021 № 126-29/01-8789 про залишення подання Національного антикорупційного бюро України про порушення законодавства про захист економічної конкуренції від 14.05.2021 № 0432-076/15165 без розгляду та зобов`язання Антимонопольного комітету України розглянути подання Національного антикорупційного бюро України про порушення законодавства про захист економічної конкуренції від 14.05.2021 № 0432-076/15165.

Позовні вимоги обґрунтовані обставинами незаконності відповідного рішення та обставинами прийняття відповідного рішення не уповноваженою на це особою.

30.08.2021 Господарський суд міста Києва, дослідивши матеріали позовної заяви, дійшов висновку про наявність підстав для залишення її без руху, про що постановив відповідну ухвалу та встановив позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви п`ять днів з дня вручення ухвали від 30.08.2021.

06.09.2021 до Господарського суду міста Києва надійшли заява позивача про усунення недоліків позовної заяви на виконання ухвали від 30.08.2021. Дослідивши зміст поданої заяви та доданих до неї документів, суд дійшов висновку, що позивачем усунуто недоліки позовної заяви, встановлені ухвалою суду від 30.08.2021.

13.09.2021 суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі, розгляд справи ухвалив здійснювати у порядку загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначив на 12.10.2021, про що поставив відповідну ухвалу.

11.10.2021 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву Національного антикорупційного бюро України, в якому відповідач заперечив проти задоволення позову.

У судовому засіданні 12.10.2021 суд на місці ухвалив оголосити перерву в підготовчому судовому засіданні на 09.11.2021. 01.11.2021 від позивача надійшла відповідь на відзив.

У судовому засіданні 09.11.2021 суд на місці ухвалив закрити підготовче засідання та призначити справу до судового розгляду по суті на 14.12.2021.

У судовому засіданні 14.12.2021 суд на місці ухвалив голосити перерву у судовому засіданні по суті справи на 18.01.2022, наступне судове засідання розпочати з судових дебатів.

12.01.2021 від позивача надійшли додаткові пояснення у справі.

У судове засідання 18.01.2022 учасники справи прибули та надали суду усні пояснення по суті справи в судових дебатах, у яких позивач заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, а відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог.

Дослідивши матеріали справи, оглянувши долучені до матеріалів справи докази, заслухавши пояснення учасників справи, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

I. Фактичні обставини, що стали підставою спору (підстави позову).

Як підтверджено матеріалами справи, 14.05.2021 позивач звернувся до Комітету із поданням про порушення законодавства про захист економічної конкуренції (в порядку, передбаченому положеннями ч. 1 ст. 36 Закону України «Про захист економічної конкуренції») за вих. № 0432-076/15165.

У поданні від 14.05.2021 вих. № 0432-076/15165 позивач просив:

- прийняти розпорядження про початок розгляду справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції відповідно до цього подання;

- прийняти розпорядження про визнання Акціонерного товариства «Укрзалізниця» () третьою особою, яка залучена до участі у справі з підстав, зазначених у мотивувальній частині цього подання;

- прийняти рішення про визнання Групи Інтерпайп у складі ТОВ «Інтерпайп України» та ПАТ «Інтерпайп НТЗ» (суб`єкт господарювання у відповідності до вимог ст. 1 Закону України «Про захист економічної конкуренції») такою, що займає монопольне (домінуюче) становище на ринку коліс суцільнокатаних;

- прийняти рішення про визнання вчинення порушення законодавства про захист економічної конкуренції Групою Інтерпайп у складі ТОВ «Інтерпайп України» та ПАТ «Інтерпайп НТЗ» (суб`єкт господарювання у відповідності до вимог ст. 1 Закону України «Про захист економічної конкуренції») шляхом зловживання монопольним (домінуючим) становищем у вигляді встановлення таких цін чи інших умов придбання або реалізації товару, які неможливо було б встановити за умов існування значної конкуренції на ринку та застосування різних цін чи різних інших умов до рівнозначних угод з суб`єктами господарювання, продавцями чи покупцями без об`єктивно виправданих на те причин;

- накласти штраф на Групу Інтерпайп у складі ТОВ «Інтерпайп України» та ПАТ «Інтерпайп НТЗ» (суб`єкт господарювання у відповідності до вимог ст. 1 Закону України «Про захист економічної конкуренції») з рахуванням положень абзацу 1 частини другої статті 52 Закону України «Про захист економічної конкуренції» та застосувати примусовий поділ.

Листом від 09.06.2021 вих. № 126-29/01-8789 Комітет повідомив позивача про залишення подання без розгляду, оскільки воно подано особою, яка не визначена у ч. 1 ст. 36 Закону України «Про захист економічної конкуренції».

Позивач не погоджуються із прийнятим Комітетом рішенням про залишення подання без розгляду, вважає, що висновки Комітету про внесення подання не уповноваженим суб`єктом є безпідставними та необґрунтованими, а рішення Комітету не базується на положеннях чинного законодавства, а також рішення у формі листа підписано не уповноваженою на це особою.

Підставами позову є обставини прийняття рішення з порушенням та неправильним застосуванням норм процесуального права, з порушенням прав заявника, невідповідності висновків, викладених у рішенні, обставинам справи та прийняттям (підписанням) рішення не уповноваженою на це особою.

II. Предмет позову.

Предметом позову у справі є немайнові вимоги позивача до відповідача про визнання недійсним рішення Антимонопольного комітету України, оформленого листом від 09.06.2021 № 126-29/01-8789 про залишення подання Національного антикорупційного бюро України про порушення законодавства про захист економічної конкуренції від 14.05.2021 № 0432-076/15165 без розгляду та про зобов`язання розглянути відповідне подання.

III. Доводи позивача у справі.

Так, згідно з доводами позивача викладеними в позовній заяві:

(1) у позивача наявний статус органу державної влади;

(2) позивач, який є державним правоохоронним органом, здійснює державну владу із забезпечення правопорядку (попередження і виявлення злочинів, їх припинення та розслідування) в межах визначених для нього повноважень;

(3) за період своєї діяльності позивач неодноразово звертався до органів Комітету із поданнями про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, і подання позивача були розглянуті, що свідчить про вибірковість і непослідовність Комітету у здійсненні своїх повноважень та про суперечність оскаржуваного рішення;

(4) розгляд питання щодо початку розгляду справи за поданням позивача здійснено не уповноваженою на це особою;

(5) звернення до Комітету із поданням було зумовлено потребами кримінального провадження, розпочатого за фактом вчинення злочину під час придбання АТ «Укрзалізниця» коліс суцільнокатаних для рухомого складу залізниць;

(6) подання органів державної влади приймаються до розгляду у разі зазначення у них про порушення законодавства про захист економічної конкуренції незалежно від порушення прав чи інтересів таких органів;

(7) відповідно до положень ч. 2 ст. 39 Закону України «Про захист економічної конкуренції» заявником є особа, яка подала заяву, подання про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, без вказівки на те чи стосується порушення законодавства про захист економічної конкуренції прав такої особи;

(8) позивачем обрано належний спосіб захисту його порушеного права, а зобов`язання відповідача розглянути подання не призведе до втручання у його дискреційні повноваження;

(9) розгляд Комітетом справи за заявою ПрАТ «Полтавський гірничо-збагачувальний комбінат» жодним чином не спростовує та не виключає обов`язку відповідача розглянути подання позивача.

IV. Заперечення відповідача у справі.

Відповідач проти доводів позивача та задоволення позовних вимог заперечує з тих підстав, що при прийнятті оскаржуваного рішення Комітету, останній діяв у межах своїх повноважень, у порядок та спосіб, встановлений законом та що висновки, викладені в оскаржуваному рішенні, відповідають фактичним обставинам справи та є законними та обґрунтованими.

Зокрема, у своєму відзиві відповідач наводить наступні доводи проти задоволення позовних вимог:

(1) фактично позивач звернувся із поданням в інтересах іншої особи, а саме АТ «Укрзалізниця», що відповідно не наділяє його статусом заявника у справах про порушення законодавства про захист економічної конкуренції;

(2) підставою для визнання органу державної влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно - господарського управління та контролю заявником є наявність обставин, які свідчать, що рішення у даній справі стосується лише прав та інтересів, пов`язаних з економічною конкуренцією на території України, а не будь - яких прав та інтересів органу влади взагалі;

(3) само по собі подання органу державної влади, місцевого самоврядування, органів адміністративно - господарського управління та контролю про порушення законодавства про захист економічної конкуренції не наділяє таку особу автоматично статусом заявника;

(4) та обставина, що позивач звернувся із поданням не наділяє його автоматично статусом заявника та не створює для останнього додаткових підстав (можливостей) для самостійного оскарження спірного листа (рішення) органу Комітету, оскільки порушені ним перед Комітетом питання стосуються прав та інтересів АТ «Укрзалізниця»;

(5) НАБУ не має права на оскарження листа від 09.06.2021 вих. № 126-29/01-8789, оскільки не є заявником у розумінні законодавства про захист економічної конкуренції, зважаючи на відсутність правового зв`язку його прав та/або інтересів з економічною конкуренцією;

(6) Голова Комітету, який підписав оскаржуване рішення, має статус державного уповноваженого та аналогічні йому повноваження під час проведення розслідування, а статус керівника (очільника) системи органів Комітету, пов`язаний із виконанням адміністративних та/або представницьких функцій, відповідно розгляд подання НАБУ було здійснено уповноваженою на те законодавством про захист економічної конкуренції посадовою особою;

(7) вимога позивача спрямована на примушення суб`єкту владних повноважень прийняти рішення конкретного змісту, що є втручанням у дискреційні повноваження органів Комітету.

V. Оцінка судом доводів сторін на підстав наявних в матеріалах справи доказів та висновки суду.

Причиною виникнення спору у справі стало питання щодо наявності чи відсутності підстав для визнання недійсним рішення Антимонопольного комітету України, оформленого листом від 09.06.2021 № 126-29/01-8789 про залишення подання Національного антикорупційного бюро України про порушення законодавства про захист економічної конкуренції від 14.05.2021 № 0432-076/15165 без розгляду.

При цьому, для розгляду справи по суті суду належить вирішити такі питання, що входять в предмет доказування та оцінки судом:

- чи є позивач (НАБУ) суб`єктом звернення до органів АМК про порушення законодавства про захист економічної конкуренції відповідно до ч. 1 статті 36 Закону України "Про захист економічної конкуренції"?

- чи статус позивача (НАБУ) як державного правоохоронного органу, на який покладається попередження, виявлення, припинення, розслідування та розкриття корупційних правопорушень, відносить його до однієї з гілок системи органів державної влади, що надає йому права на внесення подання про порушення законодавства про захист економічної конкренції?

- чи обов`язково подання державного органу про порушення законодавства про захист економічної конкуренції має стосуватися прав та інтересів такого органу державної влади?

- чи уповноваженою особою відповідача (АМК) було прийнято оскаржуване рішення?

Оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, Суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" Антимонопольний комітет України є державним органом із спеціальним статусом, метою діяльності якого є забезпечення державного захисту конкуренції у підприємницькій діяльності та у сфері державних закупівель. При цьому, особливості спеціального статусу Антимонопольного комітету України обумовлюються його завданнями та повноваженнями, в тому числі роллю у формуванні конкурентної політики, та визначаються цим Законом, іншими актами законодавства і полягають, зокрема, в особливому порядку призначення та звільнення Голови Антимонопольного комітету України, його заступників, державних уповноважених Антимонопольного комітету України, голів територіальних відділень Антимонопольного комітету України, у спеціальних процесуальних засадах діяльності Антимонопольного комітету України, наданні соціальних гарантій, охороні особистих і майнових прав працівників Антимонопольного комітету України на рівні з працівниками правоохоронних органів, в умовах оплати праці.

Стаття 3 зазначеного Закону до основних завдань Антимонопольного комітету України відносить участь у формуванні та реалізації конкурентної політики в частині здійснення державного контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції на засадах рівності суб`єктів господарювання перед законом та пріоритету прав споживачів, запобігання, виявлення і припинення порушень законодавства про захист економічної конкуренції.

У сфері здійснення контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції Антимонопольний комітет України, зокрема, має такі повноваження: розглядати заяви і справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та проводити розслідування за цими заявами і справами; приймати передбачені законодавством про захист економічної конкуренції розпорядження та рішення за заявами і справами, перевіряти та переглядати рішення у справах, надавати висновки щодо кваліфікації дій відповідно до законодавства про захист економічної конкуренції; розглядати справи про адміністративні правопорушення, приймати постанови та перевіряти їх законність та обґрунтованість; перевіряти суб`єкти господарювання, об`єднання, органи влади, органи місцевого самоврядування, органи адміністративно-господарського управління та контролю щодо дотримання ними вимог законодавства про захист економічної конкуренції та під час проведення розслідувань за заявами і справами про порушення законодавства про захист економічної конкуренції; при розгляді заяв і справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, проведенні перевірки та в інших передбачених законом випадках вимагати від суб`єктів господарювання, об`єднань, органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю, їх посадових осіб і працівників, інших фізичних та юридичних осіб інформацію, в тому числі з обмеженим доступом; тощо (п. 1- 5 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про Антимонопольний комітет України").

До відносин, які впливають чи можуть вплинути на економічну конкуренцію на території України застосовується Закон України "Про захист економічної конкуренції" (ч. 2 ст. 2 Закону України "Про захист економічної конкуренції"). До відносин, у яких беруть участь суб`єкти господарювання у зв`язку з недобросовісною конкуренцією, у тому числі у разі вчинення ними дій за межами України, якщо ці дії мають чи можуть мати негативний вплив на конкуренцію на її території, якщо інше не встановлено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України застосовується Закон України «Про захист від недобросовісної конкуренції» (ст. 2 Закон України «Про захист від недобросовісної конкуренції»).

Законодавство про захист економічної конкуренції ґрунтується на нормах, установлених Конституцією України, і складається із Закону "Про захист економічної конкуренції", законів України "Про Антимонопольний комітет України", "Про захист від недобросовісної конкуренції", інших нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до цих законів (ч. 1 ст. 3 Закону України "Про захист економічної конкуренції").

Окремі особливості порядку розгляду заяв, справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, у тому числі про захист від недобросовісної конкуренції (далі - порушення законодавства про захист економічної конкуренції, порушення) органами Антимонопольного комітету України відповідно до Закону України "Про захист економічної конкуренції", Закону України "Про захист від недобросовісної конкуренції", Закону України "Про Антимонопольний комітет України" визначають Правила розгляду заяв і справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції (далі по тексту - Правила розгляду справ), затверджені розпорядженням Антимонопольного комітету України від 19.04.1994 N 5.

Суд зазначає, що як в Преамбулі Правил розгляду справ, так і в тексті таких правил визначено, що визначають окремі особливості порядку розгляду заяв, справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, у тому числі про захист від недобросовісної конкуренції (далі - порушення законодавства про захист економічної конкуренції, порушення) органами Антимонопольного комітету України відповідно до Закону України "Про захист економічної конкуренції" , Закону України "Про захист від недобросовісної конкуренції" , Закону України "Про Антимонопольний комітет України" та встановлюють порядок перевірки та перегляду рішень органів Комітету в цих справах і діють до прийняття відповідних актів законодавства.

По тексту Правил розгляду справ не йдеться про порядок розгляду подань органів державної влади, що визначено абзацем 3 ч. 1 статті 36 Закону України "Про захист економічної конкуренції", однак суд застосовує норми Правил розгляду справ в частині повноважень АМК та порядку розгляду справ АМК і за поданням державних органів та органів місцевого самоврядування на підставі ч. 1 статті 8 ЦК України (аналогія закону) як щодо подібних за змістом правовідносин.

В п. 14. Правил розгляду справ визначено, що органи Комітету розпочинають розгляд справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції за підставами, визначеними статтями 36 і 37 Закону України "Про захист економічної конкуренції".

Відповідно до ч. 1 статті 36 Закону України "Про захист економічної конкуренції", органи Антимонопольного комітету України розпочинають розгляд справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції за:

- заявами суб`єктів господарювання, громадян, об`єднань, установ, організацій про порушення їх прав внаслідок дій чи бездіяльності, визначених цим Законом як порушення законодавства про захист економічної конкуренції;

- поданнями органів державної влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю про порушення законодавства про захист економічної конкуренції;

- власною ініціативою органів Антимонопольного комітету України .

Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України "Про захист економічної конкуренції" у разі виявлення ознак порушення законодавства про захист економічної конкуренції, в тому числі наслідків такого порушення, органи Антимонопольного комітету України приймають розпорядження про початок розгляду справи.

Згідно зі ст. 35 "Про захист економічної конкуренції" розгляд справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції починається з прийняттям розпорядження про початок розгляду справи та закінчується прийняттям рішення у справі. При розгляді справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції органи Антимонопольного комітету України: збирають і аналізують документи, висновки експертів, пояснення осіб, іншу інформацію, що є доказом у справі, та приймають рішення у справі в межах своїх повноважень; отримують пояснення осіб, які беруть участь у справі, або будь-яких осіб за їх клопотанням чи з власної ініціативи.

Особами, які мають право подавати подання про порушення законодавства про захист економічної конкуренції відповідно до абзацу третього частини першої статті 36 Закону України "Про захист економічної конкуренції" є:

1) органи державної влади,

2) органи місцевого самоврядування,

3) органи адміністративно-господарського управління та контролю.

Застосовуючи принцип аналогії закону, подання державних органів мають відповідати вимогам, викладеним у пункті 18 цих Правил (п. 17 Правил розгляду справ) та розглядатись відповідно до Правил розгляду справ.

Разом з тим, суд зазначає, що абзац 3 ч. 1 статті 36 Закону України "Про захист економічної конкуренції" не містить вимоги щодо наявності у органів державної влади, органу місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю їх порушеного права та інтересу у відносинах щодо захисту економічної конкуренції.

На переконання суду, відповідно до частин 2 та 3 статті 42 Конституції України, держава забезпечує захист конкуренції у підприємницькій діяльності. Не допускаються зловживання монопольним становищем на ринку, неправомірне обмеження конкуренції та недобросовісна конкуренція. Види і межі монополії визначаються законом. Держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Отже, вказана стаття Конституції зобов`язує державу в особі її державних органів та/або органів місцевого самоврядування та адміністративно-господарського управління забезпечити захист конкуренції саме для щодо інших осіб (суб`єктів господарювання, громадян), а не прав та інтересів державних органів.

Із тексту подання позивача вбачається, що АТ «Укрзалізниця» позивач просив залучити до участі у справі в якості третьої особи, у відповідності до ст. 39 Закону України «Про захист економічної конкуренції», і саме у відповідному контексті зазначав у поданні про безпосередній вплив рішення за результатами розгляду фактів, викладених у поданні, на економічні інтереси такої особи, а не в контексті звернення до відповідача в інтересах такої особи.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що подання державного органу про порушення законодавства про захист економічної конкуренції не має стосуватися прав та інтересів такого органу державної влади та може бути подане в інтересах третіх осіб, а отже твердження відповідача у справі, викладене у відзиві про те, що оскільки НАБУ звернувся в інтересах іншої особи, а саме АТ «Укрзалізниця», а не щодо захисту власних прав та інтересів, що відповідно не наділяє його статусом заявника у справах про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, на переконання суду є помилковим та таким, що не відповідає змісту норми абзацу частини 1 статті 36 Закону України "Про захист економічної конкуренції".

Відповідаючи на питання, чи були у НАБУ станом на 14.05.2021 року (день подання) повноваження звертатися до органів АМК в порядку абз. 3 ч. 1 статті 36 Закону України "Про захист економічної конкуренції", необхідно відмітити наступне.

Питання максимально широкої дискреції АМК, зокрема, в питаннях надання формальних відповідей про відмову у розгляді справи за заявами про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, в тому числі за наявності суперечливої та нерелевантної аргументації таких відмов, були предметом судового контролю, в тому числі Великої Палати Верховного Суду (постанова від 02.07.2019 № 910/23000/17), Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду (Постанова від 30.09.2019 № 910/23375/17). Зазначені судові рішення містять висновок про те, що навіть у випадку оформлення відмови у розгляді заяви листом, такий лист є рішенням АМК, а отже актом індивідуальної дії, що підлягає оскарженню в судовому порядку.

Враховуючи зміст листа АМК від 09.06.2021 № 126-29/01-8789, виходячи із системного аналізу положень статей 7 Закону України "Про Антимонопольний комітет України", статті 36 Закону України "Про захист економічної конкуренції" та пункту 20 Правил розгляду заяв і справ, зазначений лист (а не розпорядження), по свій суті є рішенням Комітету, тобто актом індивідуальної дії, що може бути оскаржений в судовому порядку.

Відповідно до абзацу 4 п. 17 Правил розгляду справ, заяви осіб, які не мають права їх подавати згідно з абзацом третім цього пункту, органами Комітету не розглядаються, що не є перешкодою для проведення у разі необхідності за власною ініціативою органів Комітету розслідування щодо фактів, викладених у такій заяві.

Із тексту рішення відповідача вбачається, що правовою підставою для залишення без розгляду подання позивача стала норма ч. 1 статті 36 Закону України "Про захист економічної конкуренції" , тобто на переконання Комітету подання було подано особою, яка не має права його подавати, тобто не органом державної влади, у якого наявні вліда та розпорядчі (управлінські) повноваження.

Суд встановив, що подання від 09.06.2021 № 126-29/01-8789 було подане Національним антикорупційним бюро України.

Відповідач залишив подання позивача без розгляду, зазначивши, що: частина 1 ст. 36 Закону України «Про захист економічної конкуренції» визначає виключний суб`єктний склад заявників, заяви/подання яких можуть бути підставою для відкриття справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, серед яких: органи державної влади, місцевого самоврядування; при цьому, ключовими ознаками органу державної влади є наявність владних та розпорядчих (управлінських) повноважень; разом з тим, відповідно до абзацу 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про Національне антикорупційне бюро України» Національне антикорупційне бюро України є державним правоохоронним органом, на який покладається попередження, виявлення, припинення, розслідування та розкриття корупційних правопорушень, віднесених до його підслідності, а також запобігання вчиненню нових.

З урахуванням зазначеного, відповідач залишив без розгляду подання позивача з тих підстав, що Національне антикорупційне бюро України не є органом державної влади.

Отже, суду належить встановити, чи входив позивач на момент внесення подання до системи органів державної влади, визначених Конституцією України.

Згідно ст. 1 Закону України «Про Національне антикорупційне бюро України» (у редакції чинній на момент звернення позивача до відповідача із поданням - 14.05.2021) Національне антикорупційне бюро України (далі - Національне бюро) є державним правоохоронним органом, на який покладається попередження, виявлення, припинення, розслідування та розкриття корупційних правопорушень, віднесених до його підслідності, а також запобігання вчиненню нових.

Завданням Національного бюро є протидія кримінальним корупційним правопорушенням, які вчинені вищими посадовими особами, уповноваженими на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та становлять загрозу національній безпеці, а також вжиття інших передбачених законом заходів щодо протидії корупції. Національне бюро утворюється Президентом України відповідно до цього та інших законів України.

Правову основу діяльності Національного бюро становлять Конституція України, міжнародні договори України, цей та інші закони України, а також прийняті відповідно до них інші нормативно-правові акти (ст. 2 Закону України «Про Національне антикорупційне бюро України»).

Відповідно пункту 3.2 Рішення Конституційного суду України від 13 червня 2019 року за № 5-р/2019 у справі № 1-17/2018(5133/16), для гарантування конституційного порядку, нормального функціонування держави з метою утвердження прав і свобод людини і забезпечення гідних умов життя Конституція України передбачає структуровану, багаторівневу, ієрархічну систему органів державної влади, які наділені відповідною компетенцією, мають свій предмет відання та владні повноваження. Здійснення державної влади на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову передбачає, що кожний орган державної влади має належати до однієї з гілок влади (законодавчої, виконавчої чи судової) або мати особливий статус, окремо визначений Основним Законом України.

У Конституції України встановлено, які з органів державної влади за своїми повноваженнями або функціональним призначенням є єдиними в державі, і визначено їх найменування та порядок формування (зокрема, Верховна Рада України, Кабінет Міністрів України, Вища рада правосуддя, Національний банк України, Рахункова палата), а які з них належать до певної системи і можуть бути кількісно і якісно змінені (утворені, реорганізовані, ліквідовані) відповідно до Конституції України (зокрема, суди, органи виконавчої влади). Тобто Основним Законом України передбачено обов`язковість існування одних органів державної влади і можливість утворення інших, чітко визначено суб`єктів і порядок формування кожного органу державної влади, сферу його діяльності та/або предмет відання.

Як вказано в пункті 3.3 Рішення Конституційного суду України від 13 червня 2019 року за № 5-р/2019, за змістом Конституції України, крім органів державної влади, обов`язкове існування і найменування яких безпосередньо визначено Основним Законом України, у системі органів державної влади можуть бути утворені:

- міністерства та інші центральні органи виконавчої влади (Кабінетом Міністрів України в межах коштів, передбачених на утримання органів виконавчої влади (пункт 9-1 статті 116). При цьому не можуть бути змінені назви та основне цільове призначення тих міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, назви яких прямо чи опосередковано вказані у Конституції України (абзац восьмий пункту 3 мотивувальної частини, пункт 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 28 січня 2003 року № 2-рп/2003);

- суди (законом, проект якого вносить до Верховної Ради України Президент України після консультацій з Вищою радою правосуддя) (частина друга статті 125). При цьому не допускається створення надзвичайних та особливих судів (частина шоста статті 125);

- органи та установи для забезпечення добору суддів, прокурорів, їх професійної підготовки, оцінювання, розгляду справ щодо їх дисциплінарної відповідальності, фінансового та організаційного забезпечення судів (відповідно до закону в системі правосуддя) (частина десята статті 131).

Таким чином, Конституцією України передбачено систему органів державної влади, яка може коригуватися уповноваженими суб`єктами лише у конституційно визначених межах. Утворення нового органу державної влади поза цією системою і в не передбаченому Конституцією України порядку можливе лише після внесення відповідних змін до Основного Закону України.

При цьому, 28.08.2020 Конституційний Суд України визнав неконституційним Указ Президента України №218/2015 «Про призначення А. Ситника Директором Національного антикорупційного бюро України», а 16.09.2020 Конституційний Суд України визнав неконституційними окремі положення Закону України «Про Національне антикорупційне бюро України».

Також раніше Конституційний Суд України у Висновку 7-в/2019 зазначив деякі правові позиції, що мають значення для діяльності Національного антикорупційного бюро України (далі - НАБУ, Національне бюро):

1) «…Національне антикорупційне бюро України, як орган правопорядку, фактично є органом виконавчої влади, оскільки складається з центрального і територіальних управлінь, тобто поширює свої повноваження на всю територію України. Таким чином, Національне антикорупційне бюро України має ознаки органу виконавчої влади…»;

2) «…опосередковане підпорядкування Національного антикорупційного бюро України та Державного бюро розслідувань Президенту України через призначення і звільнення керівників створить загрозу незалежності цих органів, призведе до концентрації виконавчої влади у Президента України, його конкуренції з органами виконавчої влади, а отже, до нівелювання гарантій прав і свобод людини і громадянина»;

3) «такий орган (НАБУ) в Україні є, він створений і функціонує відповідно до визначених законом юридичних основ його організації та діяльності».

Аналогічні правові позиції були висловлені у Рішеннях Конституційного Суду України 9-р/2020 та 11-р/2020.

Водночас при вирішенні справи N 1-9/2020(197/20) (рішення 9-р/2020) Конституційний Суд України виходив з того, що Національне антикорупційне бюро України є державним органом правопорядку, на який покладається попередження, виявлення, припинення, розслідування та розкриття корупційних правопорушень, віднесених до його підслідності, а також запобігання вчиненню нових. Конституційний Суд України зазначав, що Національне антикорупційне бюро України, як орган правопорядку, фактично є органом виконавчої влади, оскільки складається з центрального і територіальних управлінь, тобто поширює свої повноваження на всю територію держави. Таким чином, Національне антикорупційне бюро України має ознаки органу виконавчої влади, проте не віднесений законом до органів виконавчої влади.

Отже, Конституційний суд констатував, що НАБУ не було створено у відповідності до норм прямої дії - Конституції України, і не входило ні до системи органів виконавчої влади, разом з тим, і не було органом державної влади найменування яких безпосередньо визначено Основним Законом України.

З огляду на існування необхідності внесення змін до деяких положень Закону України «Про Національне антикорупційне бюро України» з метою їх приведення у відповідність Конституції України, усунення прогалин, що виникли у правовому регулюванні діяльності НАБУ через визнання неконституційними та втрату чинності окремими нормами, та врахування вказаних вище правових позицій, 19.10.2021 Верховною Радою України був прийнятий Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо приведення статусу Національного антикорупційного бюро України у відповідність з вимогами Конституції України», який набув чинності 10.11.2021.

Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо приведення статусу Національного антикорупційного бюро України у відповідність з вимогами Конституції України» Верховна Рада України внесла зміни до таких законів України:

У Законі України "Про центральні органи виконавчої влади" (Відомості Верховної Ради України, 2011 р., N 38, ст. 385; 2014 р., N 13, ст. 223; 2020 р., N 26, ст. 172): 1) частину другу статті 3 доповнила абзацом другим такого змісту: "Положення цього Закону застосовуються до Національного антикорупційного бюро України, його службовців, осіб начальницького складу та інших працівників у частині, що не суперечить Закону України "Про Національне антикорупційне бюро України";

У Законі України "Про Національне антикорупційне бюро України" (Відомості Верховної Ради України, 2014 р., N 47, ст. 2051 із наступними змінами): 1) у статті 1: а) у частині першій: в абзаці першому слова "державним правоохоронним органом" замінити словами "центральним органом виконавчої влади із спеціальним статусом", а слова "корупційних правопорушень" - словами "корупційних та інших кримінальних правопорушень".

Визначені Конституцією України система органів державної влади, найменування державних органів, порядок їх утворення та функціонування можуть бути змінені виключно шляхом внесення змін до Основного Закону України в порядку, встановленому ним.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що до 10.11.2021 (приведення статусу Національного антикорупційного бюро України у відповідність до норм Конституції України шляхом внесення змін до закону) у позивача були відсутні ознаки органу державної влади, створеного у відповідності до системи органів державної влади, визначених Конституцією, а тому не було суб`єктом звернення, передбаченим абзацем 3 ч. 1 статті 36 Закону України "Про захист економічної конкуренції".

Оскільки станом на момент звернення до Комітету із поданням від 14.05.2021 позивач не був суб`єктом звернення, визначеним абзацем 3 ч. 1 ст. 36 Закону України «Про захист економічної конкуренції», відповідач правомірно залишив без розгляду подання позивача.

Суд відхиляє доводи позивача щодо відсутності у Голови Комітету повноважень для підписання рішення про залишення подання без розгляду, з підстав їх необґрунтованості.

Так, статтею 6 Закону України «Про Антимонопольний комітет України» внормовано, що Антимонопольний комітет України і його територіальні відділення становлять систему органів Антимонопольного комітету України, яку очолює Голова Комітету. Антимонопольний комітет України, адміністративні колегії Антимонопольного комітету України, Комісія (комісії) з розгляду скарг про порушення законодавства у сфері публічних закупівель, державні уповноважені Антимонопольного комітету України, уповноважені з розгляду скарг про порушення законодавства у сфері публічних закупівель, адміністративні колегії територіальних відділень Антимонопольного комітету України є органами Антимонопольного комітету України.

Відповідно до положень ст. 7 Закону України «Про Антимонопольний комітет України» у сфері здійснення контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції Антимонопольний комітет України має, зокрема, такі повноваження розглядати заяви і справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та проводити розслідування за цими заявами і справами, приймати передбачені законодавством про захист економічної конкуренції розпорядження та рішення за заявами і справами, перевіряти та переглядати рішення у справах, надавати висновки щодо кваліфікації дій відповідно до законодавства про захист економічної конкуренції.

Також необхідно звернути позивача на положення розділів IV, VІ, VII, VIII Тимчасових правил розгляду справ про порушення антимонопольного законодавства України, затверджених розпорядженням Антимонопольного комітету України від 19.04.1994 N 5, якими в тому числі, внормовано, що рішення за заявами та справами приймають державний уповноважений, голова відділення, про що письмово повідомляється заявнику.

Отже, Голова Комітету як очільник системи органів Комітету наділений повноваження на підписання рішень прийнятих Комітетом.

Разом з тим, суд відхиляє як необґрунтовані і доводи відповідача щодо відсутності у позивача права на оскарження спірного рішення, оскільки в силу положень ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За приписами ст. 76, 77, 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

В силу приписів ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено того, що його права, за захистом яких він звернувся до суду - порушені відповідачем, та що відповідач діяв не у порядку та спосіб встановлені чинним законодавством, а відтак - вимоги позивача є необґрунтованими, у зв`язку із чим у задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі.

При цьому суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору за подання позову та інші витрати понесені позивачем покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 13, 73-77, 86, 129, 182, 183, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, Суд

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову Національного антикорупційного бюро України (вул. Василя Сурикова, буд.3, м. Київ 35, 03035; ідентифікаційний код: 39751280) до Антимонопольного комітету України (вул. Митрополита Василя Липківського, буд. 45, м. Київ 35, 03035; ідентифікаційний код 00032767) про скасування рішення та зобов`язання розглянути подання відмовити.

2. Судові витрати позивача покласти на Національне антикорупційне бюро України (вул. Василя Сурикова, буд.3, м. Київ 35, 03035; ідентифікаційний код: 39751280).

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 03.02.2022.

Суддя Г. П. Бондаренко - Легких