СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2022 року м. Харків Справа № 917/373/18(917/1878/20)

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя: судді:Зубченко І.В. (доповідач), Радіонова О.О., Чернота Л.Ф.
при секретарі судового засідання: Романенко С.А.
за участю представників:
від позивача: від ліквідатора: від відповідача: від апелянта: від інших учасників справи про банкрутство: розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу: на ухвалу господарського суду постановленуне з`явився не з`явився не з`явився Пасацька В.В., довіреність №0024701/27464-21 від 26.08.2021р., свідоцтво серія КС №6749/10 від 14.06.2018р. не з`явилися Акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України", м.Київ (вх.№3314П/3 від 02.11.2021р.) Полтавської області 17.09.2021р. (повний текст складено та підписано 17.09.2021р. у м.Полтаві)
у справі№917/373/18 (917/1878/20) (суддя Іванко Л.А.)
за позовом доПублічного акціонерного товариства "Полтавський автоагрегатний завод", м.Полтава, в особі ліквідатора - арбітражного керуючого Авраменка Ігоря Миколайовича, м.Полтава Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит", м.Київ
про у межах справи про банкрутство визнання правочину недійсним Публічного акціонерного товариства "Полтавський автоагрегатний завод", м.Полтава

В С Т А Н О В И В:

У провадженні господарського суду Полтавської області перебуває справа №917/373/18 про банкрутство Публічного акціонерного товариства "Полтавський автоагрегатний завод", м.Полтава.

Постановою місцевого господарського суду від 15.01.2019р. Публічне акціонерне товариство "Полтавський автоагрегатний завод" визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру. Ліквідатором названого підприємства призначено арбітражного керуючого Авраменка Ігоря Миколайовича.

З огляду на набрання 21.10.2019р. чинності Кодексом України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ), враховуючи положення п.4 Прикінцевих та перехідних положень названого Кодексу, подальший розгляд справи про банкрутство Публічного акціонерного товариства "Полтавський автоагрегатний завод" здійснюється відповідно до положень КУзПБ.

25.11.2020р. у межах справи №917/373/18 про банкрутство Публічного акціонерного товариства "Полтавський автоагрегатний завод" до суду першої інстанції надійшов позов Публічного акціонерного товариства "Полтавський автоагрегатний завод" в особі ліквідатора - арбітражного керуючого Авраменко І.М. до Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" про визнання недійсним договору іпотеки єдиного майнового комплексу №317ЦИК/0415 від 30.04.2015р., укладеного між Публічним акціонерним товариством «Полтавський автоагрегатний завод» та Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» щодо передачі в заставу єдиного майнового комплексу підприємства в м.Полтава, вул.Зінківська, 57, що складається з усіх видів майна, призначених для його діяльності, включаючи земельні ділянки, будівлі, споруди, устаткування, інвентар, сировину, продукцію, права вимоги, а також право на торгівельну марку та інші права, які належать Публічному акціонерному товариству «Полтавський автоагрегатний завод» (повний перелік наведено в тексті договору та додатках).

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 17.09.2021р. (повний текст складено та підписано 17.09.2021р.) у справі №917/373/18 (917/1878/20) у задоволенні заяви ліквідатора Публічного акціонерного товариства «Полтавський автоагрегатний завод» - арбітражного керуючого Авраменка І.М. про визнання правочину недійсним відмовлено.

Не погодившись із зазначеною ухвалою, Акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» звернулось до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, згідно з резолютивною частиною якої просить скасувати ухвалу господарського суду Полтавської області від 17.09.2021р. у справі №917/373/18 та прийняти нову, якою заяву арбітражного керуючого Авраменка І.М. про визнання правочину недійсним задовольнити, визнати недійсним договір іпотеки єдиного майнового комплексу №317ЦИК/0415 від 30.04.2015р.

Апелянт у якості підстав для задоволення вимог апеляційної скарги та скасування оскаржуваної ухвали називає наступні:

- договір іпотеки єдиного майнового комплексу №317ЦИК/0415 між Акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» та Публічним акціонерним товариством «Полтавський автоагрегатний завод» укладено 30.04.2015р., тобто в межах трьох років, які передували відкриттю провадження у справі №917/373/18 про банкрутство, що дає право на оспорювання договору;

- будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, унаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину;

- станом на 2010р. Група «Фінанси та Кредит» здійснювала контроль над рядом комерційних підприємств, які входили до групи, у тому числі над тими, що є учасниками справи №917/373/18 - Відкрите акціонерне товариство «Полтавський автоагрегатний завод», Відкрите акціонерне товариство «ХК «АвтоКрАЗ», Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит», що свідчить про укладення договору із заінтересованою особою;

- рішення боржника приймались на підставі голосування його акціонерів, тобто фактично рішення є волею не самого боржника, а підконтрольних Групі «Фінанси та Кредит» осіб;

- за 4,5 місяці до введення в Публічному акціонерному товаристві «Банк «Фінанси та Кредит» тимчасової адміністрації підконтрольне підприємство надало в іпотеку заінтересованій особі стосовно боржника все своє майно - єдиний майновий комплекс. При цьому реальна заборгованість перед Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» складає 127.492.436,96грн., а вартість заставного майна - 554.997.700,00грн. У цей же час, боржник має заборгованість ще перед трьома підприємствами на суму більше ніж 500млн.грн. Тобто, передача єдиного майнового комплексу боржника в забезпечення виконання вимог одного з кредиторів (Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит») проведена в інтересах цього кредитора (заінтересованої особи) без урахування інтересів та на шкоду іншим кредиторам, що позбавило щонайменше інших трьох кредиторів можливості отримати задоволення своїх вимог за рахунок майна боржника;

- фактичної суми заборгованості станом на дату укладення договору іпотеки єдиного майнового комплексу №317ЦИК/0415 не вказано, хоча з дати укладання першого договору, у забезпечення якого надавалась застава, пройшло майже 7 років;

- до правовідносин, що склалися до 21.10.2019р., підлягають застосуванню приписи ст.20 Закону про банкрутство, однак це не виключає можливість оскарження сумнівних правочинів у загальному порядку з підстав невідповідності іншим вимогам законодавства;

- суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Для розгляду апеляційної скарги згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.11.2021р. сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя (доповідач) Пелипенко Н.М., судді Істоміна О.А., Медуниця О.Є.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 08.11.2021р. у справі №917/373/18 (917/1878/20) вищевказану апеляційну скаргу залишено без руху з метою усунення скаржником допущених при поданні апеляційної скарги недоліків.

Після отримання на поштову адресу суду, на виконання вимог зазначеної ухвали, від скаржника клопотання, ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 25.11.2021р. поновлено Акціонерному товариству "Державний експортно-імпортний банк України" строк на подання апеляційної скарги на ухвалу господарського суду Полтавської області від 17.09.2021р. у справі №917/373/18(917/1878/20), відкрито провадження за вищевказаною апеляційною скаргою. Названою ухвалою, разом з іншим, встановлено строк до 09.12.2021р. для надання відзивів, заяв та клопотань по апеляційній скарзі, призначено справу до розгляду на 14.12.2021р.

Учасники справи своїм правом, наданим ст.263 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), не скористались, відзивів на апеляційну скаргу не надали.

На підставі розпорядження керівника апарату суду, у зв`язку зі звільненням у відставку головуючого судді (доповідача) Пелипенко Н.М., відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.12.2021р. сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя (доповідач) Зубченко І.В., судді Радіонова О.О., Чернота Л.Ф.

У судовому засіданні 14.12.2021р. представник Акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" підтримав вимоги апеляційної скарги з мотивів, що були в ній викладені. Представники інших учасників справи у судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Керуючись приписами ч.2 ст.216 ГПК України, з метою повного та всебічного дослідження матеріалів справи в їх сукупності, враховуючи зміну складу судової колегії 10.12.2021р., судова колегія Східного апеляційного господарського суду оголосила перерву в судовому засіданні до 26.01.2022р.

Враховуючи перебування головуючого судді (доповідача) Зубченко І.В. у відпустці станом на 26.01.2022р., відсутність визначених ч.9 ст.32 ГПК України підстав для повторного автоматизованого розподілу справи, достатність часу для розгляду апеляційної скарги у строки, визначені ГПК України, судове засідання, призначене на 26.01.2022р., не відбулось.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 31.01.2022р. призначено розгляд справи №917/373/18 (917/1878/20) на 02.02.2022р.

У судовому засіданні 02.02.2022р. представник Акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" підтримав позицію, викладену у попередньому судовому засіданні. Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, належне повідомлення останніх про час та місце судового засідання підтверджене матеріалами справи.

Відповідно до ч.11 ст.270 ГПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними. Колегія суддів зазначає, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Судом апеляційної інстанції також враховано принцип ефективності судового процесу, який діє у господарському судочинстві і направлений на недопущення затягування процесу, а також положення ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що справа має бути розглянута судом у розумний строк.

Керуючись наведеними приписами законодавства, зважаючи на наявність достатніх матеріалів для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, враховуючи, що явка представників учасників справи в судове засідання ухвалою суду від 31.01.2022р. не була визнана судом обов`язковою, судова колегія визнала за можливе розглянути справу №917/373/18 (917/1878/20) за відсутністю представників інших учасників справи.

Відповідно до ч.1 ст.271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Суд апеляційної інстанції відповідно до ст.269 ГПК України переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до ст.ст.222, 223 ГПК України та п.17.7 Перехідних положень ГПК України здійснено запис судового засідання за допомогою засобів технічної фіксації, складено протокол.

У судовому засіданні 02.02.2022р. проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Розглянувши матеріали господарської справи, апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представника апелянта у судових засіданнях 14.12.2021р. та 02.02.2022р., перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія апеляційної інстанції зазначає наступне.

30.04.2015р. між Публічним акціонерним товариством "Банк "Фінанси та Кредит" (іпотекодержатель) та Публічним акціонерним товариством "Полтавський автоагрегатний завод" (іпотекодавець) укладено договір іпотеки єдиного майнового комплексу №3717ЦИК/0415 (далі - договір), за умовами п.1 якого іпотекодавець передав у заставу іпотекодержателю єдиний майновий комплекс підприємства-іпотекодавця, що знаходиться за адресою: м.Полтава, вул.Зіньківська, 57, що складається з усіх видів майна, призначених для його діяльності, включаючи земельні ділянки, будівлі, споруди, устаткування, інвентар, сировину, продукцію, права вимоги, а також право на торгівельну марку та інші права, які належать іпотекодавцю (перелік наведено в тексті договору та додатках до цього договору).

Згідно з п.2 договору зазначене в п.1 цього договору майно передається в іпотеку як забезпечення повернення кредиту, виданого іпотекодавцю за:

- договором про відновлювальну кредитну лінію №1250-08 від 03.06.2008р. на суму 448.200.000,00грн.;

- договором про мультивалютну кредитну лінію №1455м-13 від 01.02.2013р. на суму 155.400.000,00грн.

Узгоджена сторонами ринкова вартість предмету іпотеки становить 554.997.700,00грн. (п.3 договору).

Згідно з твердженнями позивача, фактичної суми заборгованості станом на дату укладення договору іпотеки єдиного майнового комплексу №3717ЦИК/0415 не вказано.

В якості підстав для визнання недійсним правочину боржника - договору іпотеки №3717ЦИК/0415 від 30.04.2015р. арбітражний керуючий зазначає наступні:

- договір іпотеки укладено 30.04.2015р., тобто в межах трьох років, які передували відкриттю провадження у справі №917/373/18 про банкрутство (провадження порушено 24.04.2018р.), що дає право на оспорення договору (твердження викладене з посиланням на положення ст.42 КУзПБ);

- обґрунтовуючи наявність збитків, завданих укладенням договору іпотеки (що у контексті ст.42 КУзПБ є обов`язковою умовою визнання правочинів недійсними), позивач зазначає, що після офіційного оприлюднення повідомлення про порушення справи про банкрутство Публічного акціонерного товариства "Полтавський автоагрегатний завод" з грошовими вимогами до боржника звернулися три кредитори (1.Приватне акціонерне товариство "АвтоКраз" на суму 609.606.577,52грн. боргу, що виник у результаті неналежного виконання боржником зобов`язань за переліком договорів; 2.Товариство з обмеженою відповідальністю "ПрогресГруп" на суму 10.000.000,00грн. боргу, що виник у результаті невиконання боржником договору поруки; 3.Публічне акціонерне товариство "Державний експортно-імпортний банк України" у зв`язку з невиконанням позичальником та поручителем (боржник по справі) зобов`язань за кредитним договором та договором поруки звернулося до суду та 29.07.2015р. постановою Харківського апеляційного господарського суду у справі №917/131/15 (залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 28.10.2015р.) стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Полтавський автоагрегатний завод" кредитну заборгованість у розмірі 7.933.723,03грн. (станом на 27.03.2015р.)). Зазначені кредитори ще на початок 2015р. мали невиконані зобов`язання з боку боржника, а укладення оспорюваного правочину, на переконання ліквідатора, призвело до неможливості цим кредиторам отримати погашення заборгованості;

- боржник уклав договір іпотеки із заінтересованою особою. На переконання позивача, компанії, які контролювалися та входили до складу Групи "Фінанси та Кредит", у тому числі ті, що є учасниками справи №917/373/18 - Публічне акціонерне товариство «АвтоКрАЗ» та Публічне акціонерне товариство "Банк "Фінанси та Кредит" вважаються заінтересованими особами стосовно Публічного акціонерного товариства "Полтавський автоагрегатний завод";

- реальна заборгованість перед Публічним акціонерним товариством "Банк "Фінанси та Кредит" складає 127.492.436,96грн., а вартість заставного майна - 554.997.700,00грн.

Отже, на переконання арбітражного керуючого, передача єдиного майнового комплексу в забезпечення виконання вимог одного з кредиторів проведена в інтересах цього кредитора (заінтересованої особи) без урахування інтересів інших кредиторів, позбавила інших трьох кредиторів можливості отримати задоволення своїх вимог за рахунок майна боржника. Враховуючи вищевикладене, ліквідатор просить визнати договір іпотеки №3717ЦИК/0415 від 30.04.2015р. недійсним відповідно до положень ст.42 КУзПБ та ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Східний апеляційний господарський суд, дослідивши правову природу спірних правовідносин з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, надаючи оцінку всім обставинам справи, оцінивши наявні в матеріалах справи докази, зазначає наступне.

У контексті приписів ч.1 ст.3 ГПК України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч.6 ст.12 ГПК України господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку, передбаченому цим Кодексом для позовного провадження, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 24.04.2018р. порушено провадження у справі №917/373/18 про банкрутство боржника - Публічного акціонерного товариства "Полтавський автоагрегатний завод" відповідно до положень Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" у редакції, чинній з 19.01.2013р. (зі змінами).

21.10.2019р. набрав чинності Кодекс України з процедур банкрутства від 18.10.2018р. Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень КУзПБ з дня введення в дію цього Кодексу подальший розгляд справ про банкрутство здійснюється відповідно до положень цього Кодексу незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, крім справ про банкрутство, які на день введення в дію цього Кодексу перебувають на стадії санації, провадження в яких продовжується відповідно до Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом". Перехід до наступної судової процедури та подальше провадження у таких справах здійснюється відповідно до цього Кодексу.

З огляду на те, що Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" втратив чинність з 21.10.2019р. з набранням чинності КУзПБ, останній (КУзПБ) розповсюджує свою дію на процесуальний розгляд справи (сукупність процесуальних дій суду, спрямованих на вирішення справи) про банкрутство.

Відповідно до ч.1 ст.2 КУзПБ провадження у справах про банкрутство регулюється цим Законом, ГПК України, іншими законами України.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.7 КУзПБ спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими ГПК України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею. Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника. Склад учасників розгляду спору визначається відповідно до ГПК України. Господарський суд розглядає спори, стороною в яких є боржник, за правилами, визначеними ГПК України. За результатами розгляду спору суд ухвалює рішення.

У контексті приписів ст.42 КУзПБ арбітражний керуючий наділений правом звернутись до суду із заявою про визнання недійсними правочинів боржника в межах справи про банкрутство.

Предметом даного судового розгляду є заявлені в межах справи про банкрутство вимоги ліквідатора Публічного акціонерного товариства "Полтавський автоагрегатний завод" до Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" про визнання недійсним договору іпотеки єдиного майнового комплексу №317ЦИК/0415 від 30.04.2015р.

Відповідно до ч.1 ст.42 КУзПБ правочини, вчинені боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора, якщо вони завдали збитків боржнику або кредиторам, з таких підстав: боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку; боржник до відкриття провадження у справі про банкрутство взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим; боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами, відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів; боржник оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів до боржника перевищувала вартість майна; боржник узяв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог.

Згідно з ч.2 ст.42 КУзПБ правочини, вчинені боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора також з таких підстав: боржник безоплатно здійснив відчуження майна, взяв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог; боржник уклав договір із заінтересованою особою; боржник уклав договір дарування.

У разі визнання недійсними правочинів боржника з підстав, передбачених частиною першою або другою цієї статті, кредитор зобов`язаний повернути до складу ліквідаційної маси майно, яке він отримав від боржника, а в разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість грошовими коштами за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину. За результатами розгляду заяви арбітражного керуючого або кредитора про визнання недійсним правочину боржника господарський суд постановляє ухвалу (ч.ч.3, 4 ст.42 КУзПБ).

Отже, відповідно до положень ст.42 КУзПБ недійсною може бути визнана угода, яка відповідає вимогам цивільного та господарського законодавства, проте вчинена у період протягом трьох років, що передував відкриттю процедури банкрутства, або після порушення справи про банкрутство, та вчинена на шкоду боржнику або його кредиторам.

Оспорюваний правочин укладено 30.04.2015р., тобто у період дії Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень КУзПБ урегульовано лише фактично подальший розгляд справ про банкрутство, відповідні приписи за своєю галузевою приналежністю є нормою процесуального права, яка не стосується жодним чином норм матеріального права, що містяться у цьому нормативно-правовому акті.

Що ж до застосування у часі приписів ст.42 КУзПБ як такої, що містить норми матеріального права, пункт 4 Прикінцевих та перехідних положень КУзПБ не визначає правил дії в часі цієї норми та не встановлює темпоральних критеріїв її застосування.

Тому при застосуванні статті 42 КУзПБ слід керуватися загальновизнаним принципом щодо дії законів у часі, суть якого полягає в тому, що новий закон регулює правовідносини, які виникли з дня набрання ним чинності. Тобто, до події, факту застосовується закон, під час дії якого вони настали або мали місце.

Норми статті 42 КУзПБ, з урахуванням приписів пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень цього Кодексу, який стосується процесуальних норм КУзПБ, застосовуються до усіх заяв арбітражних керуючих та кредиторів, поданих після вступу в дію КУзПБ, а темпоральним критерієм її застосування є дата відкриття провадження у справі про банкрутство. Передбачений статтею 42 КУзПБ трирічний строк у будь-якому разі відраховується від дати відкриття провадження у справі про банкрутство. Такий строк з огляду на вступ у дію КУзПБ 21.10.2019р. може повноцінно діяти лише у разі відкриття відповідного провадження після 21.10.2022р. Відповідного правового висновку дійшов Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у постанові від 02.06.2021р. у справі №904/7905/16.

Отже, відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 24.04.2020р. у справі №522/25151/14-ц, від 07.10.2020р. у справі №626/1063/17, від 25.11.2020р. у справі №162/471/17, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15.05.2020р. у справі №904/3938/18, від 09.07.2020р. у справі №910/9641/19 тощо.

Тобто, підстава недійсності правочину (оспорюваності чи нікчемності) має існувати в момент вчинення правочину, тоді як підстави визнання правочинів боржника недійсними, що містяться в статті 42 КУзПБ, не є повністю тотожними (ідентичними) з підставами, що містилися в статті 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", чинного до 21.10.2019р.

Отже, оскільки провадження у справі про банкрутство Публічного акціонерного товариства "Полтавський автоагрегатний завод" та вчинення спірного правочину мали місце (провадження було порушено, а правочин вчинено боржником) до введення в дію КУзПБ, господарський суд Полтавської області дійшов вірного висновку щодо відсутності підстав для поширення на спірні правовідносини у розглядуваній справі положень статті 42 КУзПБ. До правовідносин, що склалися до 21.10.2019р., підлягають застосуванню приписи ст.20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Згідно з ч.1 ст.20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (у редакції, чинній станом на дату укладення оспорюваного правочину) правочини (договори) або майнові дії боржника, які були вчинені боржником після порушення справи про банкрутство або протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство, можуть бути відповідно визнані недійсними або спростовані господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або конкурсного кредитора з таких підстав: боржник безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог; боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку; боржник до порушення справи про банкрутство взяв на себе зобов`язання, в результаті чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим; боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови, що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів; боржник оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів боржнику перевищувала вартість майна; боржник прийняв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, положення ст.20 названого Закону встановлюють межі "підозрілого періоду" протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство. У свою чергу, у межах розглядуваної справи оспорюваний арбітражним керуючим правочин укладений за три роки до відкриття провадження у справі №917/373/18 про банкрутство Публічного акціонерного товариства "Полтавський автоагрегатний завод", тобто поза межами встановленого ст.20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" річного періоду, що передував порушенню справи про банкрутство. За таких обставин спеціальні положення названої статті для визнання правочину недійсним застосуванню не підлягають.

У свою чергу, зазначене не виключає можливості застосування до розглядуваних правовідносин норм ЦК України, зокрема щодо загальних підстав визнання недійсними правочинів за участі боржника.

Статтею 16 ЦК України унормовано, що визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів. Загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені ст.215 ЦК України.

Так, відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч.1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч.2); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3); правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч.5); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч.6).

Згідно з ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Разом з тим, як вірно зазначено господарським судом Полтавської області, інших правових підстав для визнання договору іпотеки №3717ЦИК/0415 від 30.04.2015р. недійсним, окрім визначених ст.42 КУзПБ підстав, ліквідатором у заяві не наведено. З огляду на те, що заявником не доведено належними, достатніми та допустимими у контексті положень чинного законодавства доказами наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, факту порушення прав чи інтересів позивача з боку відповідача укладенням спірного договору, а також того, що в момент вчинення правочину стороною (сторонами) не додержано встановлених ст.203 ЦК України вимог, враховуючи положення ст.204 ЦК України щодо презумпції правомірності правочину, Східний апеляційний господарський суд погоджується з висновками місцевого господарського суду про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог Публічного акціонерного товариства "Полтавський автоагрегатний завод" в особі ліквідатора - арбітражного керуючого Авраменка І.М.

Отже, судовою колегією не встановлено порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права судом першої інстанції, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга Акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України", не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі судового рішення, а наведені в ній доводи не спростовують викладених вище висновків судів.

Враховуючи вищевикладене, ухвала господарського суду Полтавської області від 17.09.2021р. (повний текст складено та підписано 17.09.2021р.) у справі №917/373/18 (917/1878/20) підлягає залишенню без змін, апеляційна скарга Акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" - без задоволення.

За змістом ст.129 ГПК України такий результат апеляційного перегляду має наслідком віднесення на рахунок скаржника витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 271, 273, 275, 276, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України", м.Київ, на ухвалу господарського суду Полтавської області від 17.09.2021р. (повний текст складено та підписано 17.09.2021р.) у справі №917/373/18 (917/1878/20) - залишити без задоволення.

Ухвалу господарського суду Полтавської області від 17.09.2021р. (повний текст складено та підписано 17.09.2021р.) у справі №917/373/18 (917/1878/20) - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки касаційного оскарження передбачено ст.ст.286-289 Господарського процесуального кодексу України.

У судовому засіданні 02.02.2022р. проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Повний текст постанови складено та підписано 03.02.2022р.

Головуючий суддя І.В. Зубченко

Суддя О.О. Радіонова

Суддя Л.Ф. Чернота