УХВАЛА

02 лютого 2022 року

м. Київ

cправа № 911/383/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Мачульського Г.М. - головуючого, Чумака Ю.Я., Уркевича В.Ю.,

секретар судового засідання Лихошерст І.Ю.,

розглядаючи у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Фурсівської сільської ради Білоцерківського району Київської області

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.11.2021 (колегія суддів у складі: Шаптала Є.Ю. - головуючий, Грек Б.М., Куксов В.В.)

за позовом Фурсівської сільської ради Білоцерківського району Київської області

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сквираплемрибгосп"

про визнання договору недійсним та скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно,

за участю: позивача: Бобрик О.В. (самопредставництво),

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст і підстави позовних вимог

1.1. Фурсівська сільська рада Білоцерківського району Київської області (далі - позивач) звернулась з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сквираплемрибгосп" (далі - відповідач), в якому просила суд визнати недійсним Договір купівлі-продажу від 09.11.1999 (далі - Договір), укладений між Колективним сільськогосподарським підприємством "Гігант" та Відкритим акціонерним товариством "Сквирасільрибгосп", а також скасувати державну реєстрацію речових прав на гідротехнічну споруду: греблю №І, водоскидна споруда №ІІ, яка знаходиться в селі Великополовецьке, Сквирського району Київської області, розташована на земельній ділянці з кадастровим номером :01:077:0005 та належить на праві приватної власності Товариству з обмеженою відповідальністю "Сквираплемрибгосп", у яке було перетворено Відкрите акціонерне товариство "Сквирасільрибгосп".

1.2. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що всупереч діючому на момент укладення Договору законодавству оспорюваний Договір купівлі-продажу майна колективного сільськогосподарського підприємства укладено на підставі наказу голови КСП "Гігант" без рішення загальних зборів членів підприємства, що є порушенням ч.2 ст.8 Закону України "Про колективне сільськогосподарське підприємство"; землі, зайняті гідротехнічними спорудами не могли передаватися у колективну власність, а могли лише надаватися у постійне або тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди; КСП "Гігант" не могло мати у колективній власності гідротехнічну споруду та розпоряджатися нею шляхом продажу; також не могла перейти у колективну власність КСП "Гігант" земельна ділянка, зайнята гідротехнічною спорудою, по якій проходить автомобільна дорога, а останнє не мало права розпоряджатися вказаною гідротехнічною спорудою та продати її у приватну власність ВАТ "Сквирасільрибгосп".

2. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

2.1. Рішенням Господарського суду Київської області від 20.07.2021 позов задоволено.

2.2. Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що всупереч діючого на момент укладення спірного договору законодавства, договір укладено на підставі наказу голови КСП "Гігант" одноособово без рішення загальних зборів членів підприємства; відповідно до ст.4 Земельного кодексу України (в редакції 1992 року) не можуть передаватись у колективну та приватну власність землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, пасовища, сінокоси, набережні, парки, міські ліси, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів), отже, земельна ділянка, зайнята гідротехнічною спорудою, по якій проходить автомобільна дорога, не могла перейти у колективну власність КСП "Гігант"; всупереч наказу Міністерства аграрної політики України та Фонду державного майна України від 2003 року відповідач не передав гідротехнічну споруду на баланс ДП "Укрриба".

2.3. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 03.11.2021 рішення суду першої інстанції скасовано і прийнято нове, яким в позові відмовлено.

2.4. Апеляційний суд виходив з того, що позивач не є стороною спірного договору; права особи, яка вважає себе власником майна, не захищаються шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням механізмів, передбачених нормами статей 215 і 216 Цивільного кодексу України, такий захист можливий шляхом задоволення віндикаційного позову; обраний позивачем спосіб захисту є неефективним для захисту прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

3. Короткий зміст касаційної скарги, заяви, клопотання учасників справи

3.1. У касаційній скарзі позивач просить скасувати постанову апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

3.2. На обґрунтування касаційної скарги позивач посилається на те, що оскаржувані судові рішення прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі №487/10128/14-ц (п.1 ч.2 ст.287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України)).

3.3. Відповідачем подано клопотання про закриття касаційного провадження у справі, а також відзив на касаційну скаргу, в якому він просить відмовити у задоволенні касаційної скарги і залишити без змін постанову апеляційного суду як законну та обґрунтовану.

3.4. 31.01.2022 представником відповідача подано клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливістю взяти участь у судовому засіданні представником відповідача через виявлення у нього антигену SARS-CoV-2 і підвищений ризик зараження оточуючих. До вказаного клопотання додано копію результатів дослідження Коронавірусу SARS-CoV-2 від 30.01.2022.

3.5. Колегія суддів Верховного Суду вважає, що клопотання про закриття провадження відповідача підлягає задоволенню з мотивів, що будуть наведені нижче.

3.6. У письмовому клопотанні про відкладення розгляду касаційної скарги судом відмовлено з урахуванням положень статті 233 частини 4 ГПК України не виходячи до нарадчої кімнати із наведенням мотивів такої відмови, що зафіксовано звукозаписувальним технічним засобом під час повного фіксування перебігу судового процесу.

4. Мотивувальна частина

4.1. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

4.2. Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

4.3. У даній справі, судові рішення у якій переглядаються у касаційному порядку, суди розглянули спір про визнання недійсним договору купівлі-продажу гідротехнічної споруди та скасування державної реєстрації речових прав на гідротехнічну споруду.

4.4. У касаційній скарзі скаржник як підставу для касаційного оскарження зазначає, що апеляційний суд в оскаржуваній постанові застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі №487/10128/14-ц.

4.5. У вказаній постанові Верховного Суду предметом спору є визнання незаконним та скасування рішення Миколаївської міської ради в частині надання особі у власність земельної ділянки, визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки, визнання недійсним державного акту на право власності на спірну земельну ділянку, скасування його державної реєстрації, повернення земельної ділянки до комунальної власності.

4.6. Підставою позову вказано те, що оскаржене рішення прийняте, а державний акт виданий з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки спірна земельна ділянка належить до комунальної власності та знаходиться в межах зони прибережної захисної смуги Бузького лиману, спірна земельна ділянка також віднесена до території зелених насаджень загального користування, яку не можна передавати у власність громадян для будівництва.

4.7. Суди першої та апеляційної інстанції при винесенні рішень про задоволення позову (суд першої інстанції залишив без розгляду вимогу прокурора про визнання недійсним договору купівлі-продажу) виходили з того, що спірна земельна ділянка належить до земель водного фонду, яку не можна передавати у власність громадян, а прокурор звернувся до суду з позовом у межах позовної давності.

4.8. Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 12.06.2019 у зазначеній справі оскаржені судові рішення змінила у мотивувальних частинах, виклавши їх в редакції цієї постанови, а в інших частинах - залишила без змін. Суд виходив з того, що спірна земельна ділянка належить до земель водного фонду України.

4.9. В пунктах 80-84 вказаної постанови зазначено, що «Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам ЗК України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього кодексу (див. також висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постанові від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц, у пункті 70 постанови від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц).

81. Отже, зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ЗК України та ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду (див. пункт 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, а також пункт 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц). Власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку.

82. Тому суди першої й апеляційної інстанцій, встановивши факти початку перебігу позовної давності та належності спірної земельної ділянки до земель водного фонду, що перебувають у комунальній власності м. Миколаєва, мали підстави дійти висновку про задоволення позовних вимог, хоча помилково застосували для задоволення вимоги про повернення спірної земельної ділянки приписи статей 387 і 388 ЦК України, а не статті 391 цього кодексу та частини другої статті 52 ЗК України.

83. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.

84. У цій справі помилкова з огляду на її обставини юридична кваліфікація позивачем, Коваленко С.С. і судами першої й апеляційної інстанцій позовної вимоги про повернення спірної земельної ділянки водного фонду як вимоги, до якої слід застосувати приписи статей 330, 387 і 388 ЦК України, не призвела, враховуючи висновки судів щодо суті спору, до неправильного його вирішення.».

4.10. На вказані пункти постанови посилається скаржник в касаційній скарзі у справі, що переглядається у касаційному порядку.

4.11. Разом з тим, у справі, що переглядається, спірним об`єктом є об`єкт нерухомості - гідротехнічна споруда, а у справі, на яку посилається скаржник в касаційній скарзі - земельна ділянка водного фонду, позовні вимоги та підстави позову у справах відрізняються, відмінним є і правове регулювання спірних правовідносин

4.12. Отже, висновок щодо застосування норми права, який викладений у наведеній постанові Верховного Суду, та на який посилається скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

4.13. За вказаних обставин касаційне провадження за касаційною скаргою заявника підлягає закриттю відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України.

4.14. У зв`язку з викладеним клопотання відповідача про закриття провадження у справі підлягає задоволенню.

4.15. Оскільки Верховний Суд дійшов висновку про закриття касаційного провадження відповідно до приписів статті 296 ГПК України, судові витрати за розгляд касаційної скарги покладаються на скаржника та поверненню відповідно до пункту 5 частини першої статті 7 Закону України "Про судовий збір" не підлягають.

Керуючись статтями 234, 235, 296 ГПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою Фурсівської сільської ради Білоцерківського району Київської області на постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.11.2021 у справі № 911/383/21 закрити.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.М. Мачульський

Судді Ю.Я. Чумак

В.Ю. Уркевич