ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЖИТОМИРСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________
_______________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" січня 2022 р. м. Житомир Справа № 906/1102/21

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Соловей Л.А.

при секретарі судового засідання: Пеньківській О.В.,

за участю представників сторін:

від позивача: Пухальська І.С., ордер серії КС №871038 від 16.11.2021;

від відповідача: Гриченко Т.Л., наказ від 27.09.2021 №296-ОД;

розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі справу

за позовом Державного підприємства "Ізюмський приладобудівний завод" (м.Ізюм Харківської області)

до Державного підприємства "Житомирський бронетанковий завод" (смт.Новогуйвинське Житомирської області)

про стягнення 950131,20грн

Державне підприємство "Ізюмський приладобудівний завод" звернулось до Господарського суду Житомирської області з позовом про стягнення з Державного підприємства "Житомирський бронетанковий завод" 950131,20грн заборгованості, яка виникла на підставі договору постачання продукції №1101 від 08.09.2008.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на несвоєчасне виконання відповідачем умов договору №1101 від 08.09.2008 в частині оплати отриманої продукції.

Ухвалою господарського суду від 22.10.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначено на 18.11.2021.

У відзиві на позовну заяву відповідач не погоджується з позовними вимогами, вважає їх необґрунтованими та зазначає, що у накладних №0044 від 02.02.2009, 0059 від 10.02.2009, №0098 від 26.02.2009, ціна за одиницю продукції не відповідає умовам додаткової угоди №2 від 03.12.2008; накладні №0995 від 24.12.2008, №0016 від 16.01.2009, №0032 від 26.01.2009, №0059 від 10.02.2009, №0098 від 26.02.2009 не завірені печаткою підприємства, яка б підтверджувала, що особа зі сторони відповідача діяла від імені підприємства. Також вважає, що позивачем пропущено трирічний строк позовної давності, акти звірки взаєморозрахунків підписані між ДП "Ізюмський приладобудівний завод" та ДП "Житомирський бронетанковий завод" не є належними доказами по справі, які свідчать про визнання відповідачем заборгованості, а тому не можуть переривати строк позовної давності. Крім того, звертає увагу, що 30.03.2019 ДП "Житомирський бронетанковий завод" проведено списання заборгованості по договору постачання №1101 від 08.09.2008 в сумі 950131,20грн, задекларувавши та сплативши податок на частину чистого прибутку з суми списаної кредиторської заборгованості (а.с.54-63).

У відповіді на відзив позивач відзначив, що відповідач не надав суду жодного доказу, який би підтверджував факт неприйняття ним продукції по накладним та виставлення позивачу претензій щодо дефектності таких накладних. Крім того, протягом 2010-2019 років відповідач визнавав суму заборгованості у розмірі 950131,20грн самостійно складаючи і направляючи супровідним листом на адресу позивача акти звірки взаєморозрахунків. Щодо застосування строків позовної давності вказав, що у взаємовідносинах між сторонами по виконанню договору №1101 мало місце складання актів звірки взаєморозрахунків як зі сторони позивача так і зі сторони відповідача. Такі дії обумовлені тим, що і позивач і відповідач є учасниками ДК "Укроборонпром", який регулює, контролює та координує діяльність підприємств-учасників і такі підприємства згідно статуту зобов`язані надавати Концерну квартальну (річну) фінансову звітність. На виконання свого обов`язку щодо надання ДК "Укроборонпром" фінансової звітності, яка в свою чергу формувалася на підставі первинних документів бухгалтерського обліку і актів звіряння взаєморозрахунків з контрагентами, відповідач неодноразово надсилав позивачу листи з проханням підписати складені ДП "Житомирський бронетанковий завод" акти взаєморозрахунків (а.с.138-142).

У засіданні 18.11.2021 оголошено перерву до 13.12.2021, згідно з ч.5 ст.183 ГПК України, за клопотанням представника відповідача для надання йому можливості подати заперечення на відповідь на відзив.

07.12.2021 до суду від відповідача надійшло заперечення на відповідь на відзив (а.с.171-177).

Ухвалою господарського суду від 13.12.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу №906/1102/21 до судового розгляду по суті на 24.01.2022.

Представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у відповідних процесуальних заявах.

Представники відповідача проти позову заперечила з мотивів, викладених у відзиві на позовну заяву тощо.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

08.09.2008 між Ізюмським казенним приладобудівним заводом (продавець, позивач), правонаступником якого є Державне підприємство "Ізюмський приладобудівний завод" та Державним підприємством "Житомирський ремонтно-механічний завод" (покупець, відповідач), правонаступником якого є Державне підприємство "Житомирський бронетанковий завод" укладено договір №1101, за умовами якого продавець зобов`язався виготовити, а покупець провести оплату та прийняти на умовах цього договору продукцію, що іменується далі по тексту договору "вироби", в кількості та за цінами, що вказані в додатку №1 (специфікація), що складає невід`ємну частину цього договору.

Специфікацією, яка є додатком №1 до договору №1101 від 08.09.2008, сторони узгодили найменування продукції - оптико-електронний модуль ОЕМ ЦРИК.201219.052-11, прилад наведення ПН-Б ЦРИК.201219.063, виріб ПЗУ-7М ЦРИК.201213.003-11; кількість одиниць в 1 комплекті - 1; кількість комплектів - 90; ціна за 1 комплект (без урахування ПДВ) - 258378,67грн; загальна сума з ПДВ 27904896,36грн (а.с.12).

Відповідно до п.5.2 договору №1101 покупець здійснює оплату виробів наступним чином.

5.2.1 Покупець перераховує продавцю попередню оплату в розмірі 50% вартості першої партії виробів за 60 днів до узгодженого терміну постачання.

5.2.2. Попередню оплату кожної наступної партії виробів в розмірі 50% вартості партії покупець здійснює щомісяця не пізніше ніж за 60 днів до узгодженого терміну постачання, згідно виставленого рахунку продавця на протязі 5 днів з дати його виставлення.

5.2.3. Остаточний розрахунок за кожну поставлену партію виробів покупець здійснює не пізніше 15-ти днів після її відвантаження.

Додатковою угодою №2 до договору №1101 від 08.09.2008 сторони, зокрема, визначили, що після отримання коштів від ДП ДГЗІФ "Укрінмаш" покупець в триденний термін сповіщає про це постачальника і проводить остаточний розрахунок за відвантажені вироби по курсу НБУ на день отримання оплати від ДП ДГЗІФ "Укрінмаш" (а.с.17).

На виконання умов договору позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 4237538,00грн, що підтверджується видатковими накладними №0995 від 24.12.2008 на суму 348811,20грн, №0016 від 16.01.2009 на суму 348811,20грн, №0032 від 26.01.2009 на суму 348811,20грн, №0044 від 02.02.2009 на суму 447543,00грн, №0059 від 10.02.2009 на суму 819412,20грн, №0098 від 26.02.2009 на суму 19240149,60грн, які містяться в матеріалах справи (а.с.21-26).

Відповідач в порушення умов договору поставки №1101 від 08.09.2008 здійснив лише частковий розрахунок за поставлений товар.

Внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх договірних зобов`язань, за останнім утворилась заборгованість перед позивачем за поставлений на підставі договору товар у розмірі 950131,20грн.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначає, що відповідач протягом тривалого часу порушує свої договірні зобов`язання та безпідставно не перераховує позивачу вартість переданого у власність товару, у зв`язку з чим позивач просить стягнути з відповідача на свою користь 950131,20грн заборгованості.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Відповідно до ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку

Статтею 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст.629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За своєю правовою природою правовідносини, що склалися між позивачем та відповідачем, є правовідносинами з поставки товару, згідно яких у відповідача, внаслідок передання йому позивачем товару на загальну суму 4237538,00грн, виник кореспондуючий обов`язок оплатити його.

Відповідно до ст.712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч.2 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно з приписами ст.ст.525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частина 1 ст.612 ЦК України передбачає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як зазначено вище, п.5.3.2 договору №1101 визначено, що остаточний розрахунок за кожну поставлену партію виробів покупець здійснює не пізніше 15 днів після її відвантаження.

Станом на момент розгляду справи, відповідач не сплатив 950131,20грн основної заборгованості та не надав суду жодних доказів, які б спростовували суму заявленого боргу.

Слід відзначити, що відповідач заперечуючи проти позову посилається на те, що видаткові накладні №0995 від 24.12.2008; №0016 від 16.01.2009; №0032 від 26.01.2009; №0044 від 02.02.2009; №0059 від 10.02.2009; №0098 від 26.02.2009 не завірені печаткою підприємства, яка б підтверджувала, що особа, зі сторони відповідача діяла від імені підприємства, також у накладених неможливо ідентифікувати осіб, які приймали участь у здійсненні господарської операції.

Так, за положеннями процесуального законодавства належними та допустимими доказами, які підтверджують факт заборгованості, є первинні документи.

Статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" ( в редакції, чинній на момент поставки товару) передбачено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Вимоги, щодо оформлення первинних документів наведені також у Положенні про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88, відповідно до якого первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Дослідивши надані позивачем накладні на предмет її відповідності положенням Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", суд засвідчує, що останні містять назву документа-накладна, дату складання, особу, від імені якого складено документ Ізюмський казенний приладобудівний завод (постачальник), ДП "Житомирський державний ремонтно-механічний завод" (покупець), зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції, їх кількість, суму, особистий підпис уповноваженої особи отримувача товару.

Що стосується відсутності печатки на деяких видаткових накладних, то вона не названа серед обов`язкових реквізитів первинного документа, а тому її відсутність/наявність абсолютно не впливає на дійсність первинних документів.

З огляду на викладене, суд критично оцінює твердження відповідача, що заявлена до стягнення сума не підтверджена первинними документами.

Враховуючи, що заборгованість відповідача перед позивачем у сумі 950131,20грнн, яка виникла на підставі договору №1101 від 08.09.2008 доведена, відповідачем належними доказами не спростована, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Водночас відповідач заявив про застосування строку позовної давності до позовних вимог про стягнення заборгованості у розмірі 950131,20грн та зазначив, що звертаючись з позовом у жовтні 2021 року про стягнення заборгованості за період 2008-2009 роки позивач пропустив трирічний строк.

Статтею 256 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини першої статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з частиною першою статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом строку позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Суд зауважує, що відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (рішення ЄСПЛ у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; рішення ЄСПЛ у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

При цьому згідно з частинами першою, третьою статті 264 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій; листування сторін тощо.

Відповідно до вимог чинного законодавства акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим документом, а є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. Акт відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств та має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг тощо, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом.

Разом з цим, акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак, за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб. Як правило, акти звірок розрахунків (чи заборгованості) складаються та підписуються бухгалтерами контрагентів і підтверджують остаточні розрахунки сторін на певну дату. Відсутність в акті звірки підписів перших керівників сторін або інших уповноважених осіб, які мають право представляти інтереси сторін, у тому числі здійснювати дії, направлені на визнання заборгованості підприємства перед іншими суб`єктами господарювання, означає відсутність в акті звірки юридичної сили документа, яким суб`єкт господарської діяльності визнає суму заборгованості.

Слід також зазначити, що чинне законодавство не містить вимоги про те, що у акті звірки розрахунків повинно зазначатись формулювання про визнання боргу відповідачем. Підписання акту звірки, у якому зазначено розмір заборгованості, уповноваженою особою боржника, та підтвердження наявності такого боргу первинними документами свідчить про визнання боржником такого боргу.

Подібні правові висновки викладено в постановах Верховного Суду від 05.03.2019 у справі № 910/1389/18, від 19.04.2018 у справі № 905/1198/17, від 08.05.2018 у справі № 910/16725/17, від 17.10.2018 у справі № 905/3063/17 та від 04.12.2019 у справі № 916/1727/17.

Як вбачається з матеріалів справи, товар було передано в власність відповідачу згідно наступних видаткових накладних: №0995 від 24.12.2008; №0016 від 16.01.2009; №0032 від 26.01.2009; №0044 від 02.02.2009; №0059 від 10.02.2009; №0098 від 26.02.2009.

З урахуванням положень пункту 5.3.2 договору строк оплати за видатковою накладною №0995 від 24.12.2008 настав не пізніше 08.01.2009 (перебіг строку позовної давності розпочався 09.01.2009); за видатковою накладною №0016 від 16.01.2009 - не пізніше 31.01.2009 (перебіг строку позовної давності розпочався 01.02.2009); за видатковою накладною №0032 від 26.01.2009 - не пізніше 10.02.2009 (перебіг строку позовної давності розпочався 11.02.2009); за видатковою накладною №0044 від 02.02.2009 - не пізніше 17.02.2009 (перебіг строку позовної давності розпочався 18.02.2009); за видатковою накладною №0059 від 10.02.2009 настав не пізніше 25.02.2009 (перебіг строку позовної давності розпочався 26.02.2009); за видатковою накладною №0098 від 26.02.2009 настав не пізніше 13.03.2009 (перебіг строку позовної давності розпочався 14.03.2009).

Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем підписано акт звірки взаємних розрахунків станом на 01.04.2010, згідно з яким відповідачем визнано наявність заборгованості перед позивачем на загальну суму коштів у розмірі 950131,20грн (а.с.27).

Слід зазначити, що відповідач вказує, що у акті звірки взаємних розрахунків станом на 10.04.2010 зі сторони ДП "Житомирський бронетанковий завод" не зазначено рух коштів у бухгалтерському обліку та розрахунок заборгованості по підприємству, відсутні номер, дата договору та первинні бухгалтерські документи, які б підтверджували розмір заборгованості в сумі 950131,20грн. У акті є підписи осіб зі сторони відповідача, однак без зазначення прізвища, ім`я , по батькові, у зв`язку з чим неможливо з`ясувати чи дійсно це підписи уповноважених осіб на підписання акту.

Однак суд не погоджується з даним твердженням відповідача, оскільки з акту звірки взаєморозрахунків станом на 01.04.2010 вбачається, що відпуск продукції здійснювався на підставі договору №1101 від 08.09.2008, також у акті відображені дати видаткових накладних, на підставі яких здійснювався відпуск товару та суми поставки.

Тобто, позивач відобразив у акті звірки розрахунків станом на 01.04.2010 дані свого бухгалтерського обліку щодо здійснених господарських операцій з постачання товару та отримання оплати за товар.

Дані бухгалтерського обліку відповідача у цьому акті не відображені, проте, як було зазначено вище, вказаний акт підписаний уповноваженими особами відповідача.

З метою звіряння бухгалтерського обліку операцій підприємства можуть проводити звірки взаєморозрахунків та стану заборгованості, за результатами якої складається акт звірки, проте форма, якій повинен відповідати такий акт, жодним нормативно-правовим актом не затверджена.

Відповідно до ч.1 ст.7 Цивільного кодексу України цивільні відносини можуть регулюватися звичаєм, зокрема звичаєм ділового обороту.

Звичаєм є правило поведінки, яке не встановлене актами цивільного законодавства, але є усталеним у певній сфері цивільних відносин.

Незаповнення даних бухгалтерського обліку однією стороною у разі її згоди з даними, внесеними іншою стороною, є звичаєм ділового обороту, який широко використовується у господарських відносинах.

Таким чином, суд дійшов висновку, що підписавши акт звірки взаєморозрахунків (без зауважень) відповідач погодився з даними, внесеними позивачем до нього та підтвердив наявність заборгованості за договором №1101 від 08.09.2008 у розмірі 950131,20грн.

Підписання в межах строків позовної давності боржником і кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір, належить до дії, яка свідчить про визнання особою свого боргу, і як наслідок про переривання строку позовної давності.

Таким чином, оскільки акт звірки взаємних розрахунків підписаний станом на 10.04.2010, суд приходить до висновку, що строк позовної давності перервався.

В подальшому, в межах строку позовної давності між позивачем та відповідачем підписувались акти звірки взаєморозрахунків, у яких ДП "Житомирський бронетанковий завод" визнавав наявність боргу перед ДП "Ізюмський приладобудівний завод" у розмірі 950131,20грн, зокрема:

- акт звірки станом на І півріччя 2012 року;

- акт звірки за період з 01.01.2013 по 01.12.2013;

- акт звірки за період січень 2014 - листопад 2014;

- акт звірки станом на 01.01.2015;

- акт звірки станом на 01.01.2016;

- акт звірки станом на 01.01.2017;

- акт звірки станом на 31.12.2017;

- акт звірки станом на І півріччя 2018;

- акт звірки за період січень 2018 - жовтень 2018;

- акт звірки за період 2018;

- акт звірки станом на 31.12.2018;

- акт зірки за період І півріччя 2019 (а.с.28-39).

Вказані обставини свідчать про перевивання строку позовної давності, а останньою датою такого переривання є 30.06.2019, тобто, виходячи з приписів статті 264 Цивільного кодексу України, з вказаної дати перебіг строку позовної давності розпочався заново.

З позовом про стягнення заборгованості позивач звернувся до суду 07.10.2021, що підтверджується штемпелем на поштовому конверті (а.с.48), відтак, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення основного боргу у розмірі 950131,20грн заявлені в межах встановленого законом загального трирічного строку позовної давності.

Слід зазначити, що суд не бере до уваги посилання відповідача на те, що акти звірки взаєморозрахунків підписані неуповноваженими особами (головним бухгалтером або його заступником) з огляду на наступне.

Відповідно до частини 7 статті 8 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" в редакції, чинній станом на дату підписання актів звірки, головний бухгалтер або особа, на яку покладено ведення бухгалтерського обліку підприємства, зокрема забезпечує дотримання на підприємстві встановлених єдиних методологічних засад бухгалтерського обліку, складання і подання у встановлені строки фінансової звітності; організує контроль за відображенням на рахунках бухгалтерського обліку всіх господарських операцій; забезпечує перевірку стану бухгалтерського обліку у філіях, представництвах, відділеннях та інших відокремлених підрозділах підприємства.

Отже, відповідно до вимог чинного законодавства бухгалтер, який підписав акт звірки, має такі повноваження в межах здійснення ним бухгалтерського обліку та посадових обов`язків.

Крім того, з актів звірки взаєморозрахунків за період з 2010 по 2019 рік вбачається, що останні зі сторони відповідача підписані як головним бухгалтером так і директором ДП "Житомирський бронетанковий завод", на актах містяться печатки обох сторін.

Також суд приймає до уваги, що до позовної заяви позивачем долучено листи №556 від 08.04.2012, №47 від 18.01.2013, №1486 від 08.07.2013, №2057 від 09.10.2013, №58 від 17.01.2014, №915 від 02.07.2014, №154 від 13.01.2016, №01-11/250 від 24.01.2017, №2389 від 15.12.2014, які неодноразово направлялись саме відповідачем на адресу позивача з проханням підписати акти звірки взаєморозрахунків та підтвердити суму заборгованості (а.с.143, 145, 147, 149, 151, 153, 155, 157).

З огляду на викладене, наявні у матеріалах справи акти звірки взаємних розрахунків є належними доказами визнання відповідачем свого боргу, оскільки були підписані зі сторони відповідача уповноваженою особою, доказів зворотнього відповідач не надав.

Згідно зі ст.86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно ст.ст.13, 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести належними і допустимими доказами ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.1 ст.76 ГПК України).

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.1 ст.77 ГПК України).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Судом були досліджені всі документи, які надані сторонами у справі, аргументи сторін та надана їм правова оцінка. Стосовно інших доводів сторін, які детально не зазначені в рішенні, то вони не підлягають врахуванню, оскільки суперечать встановленим судом фактичним обставинам справи та не стосуються предмета доказування по даній справі.

За таких обставин, позовні вимоги обґрунтовані, заявлені відповідно до вимог чинного законодавства, підтверджуються належними доказами, наявними в матеріалах справи, та підлягають задоволенню на суму 950131,20грн.

Судовий збір, відповідно до п.1 ч.4 ст.129 ГПК України, покладається на відповідача.

Керуючись статтями 123, 129, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Державного підприємства "Житомирський бронетанковий завод" ( вул.Дружби народів, 1, смт.Новогуйвинське, Житомирська область, 12441, )

на користь Державного підприємства "Ізюмський приладобудівний завод" (проспект Незалежності, 66, м.Ізюм Харківської області, 64302, )

- 950131,20грн заборгованості;

- 14251,97грн судового збору.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено: 03.02.22

Суддя Соловей Л.А.

Віддрукувати: 3 прим.

1- у справу

2,3- сторонам (рек)