РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

11.01.2022Справа № 910/9962/21

Господарський суд міста Києва у складі:

судді - Г. П. Бондаренко - Легких,

за участю секретаря - А. В. Гиренко

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві матеріали господарської справи

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ДСЛ КОМПАНІ" (вул. Івана Федорова, буд. 32-А, м. Київ 38, 03038)

До Акціонерного товариства "Українська залізниця" (вул. Єжи Гедройця, буд. 5, м. Київ 150, 03150)

про стягнення 844 814, 74 грн шкоди

За участі представників сторін:

Від позивача (відеоконференція): Накоп`юк Я.В., адвокат, ордер серії СА № 1012585;

Від відповідача: Косик С.І., адвокат, довіреність б/н від 09.07.2021 у порядку передоручення за довіреністю б/н від 05.07.2021.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ДСЛ КОМПАНІ" (далі за текстом - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі за текстом - відповідач) про стягнення 844814, 74 грн шкоди, заподіяної внаслідок порушення законодавства про захист економічної конкуренції.

Позовні вимоги вмотивовані завданням відповідачем позивачу прямих збитків внаслідок зловживання відповідачем монопольним становищем, а саме внаслідок одноосібного запровадження додаткової послуги та встановлення її вартості, від оплати якої позивач не міг відмовитися. Правовою підставою позову позивач визначає положення ст. 55 Закону України "Про захист економічної конкуренції". Розмір шкоди позивач визначає подвійним розміром оплачених позивачем відповідачу додаткових послуг. Також позивач просить покласти на відповідача витрати по сплаті судового збору та витрати на оплату правничої допомоги.

29.06.2021 суд прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі, розгляд справи ухвалив здійснювати у порядку загального позовного провадження та призначив підготовче судове засідання на 03.08.2021, про що постановив відповідну ухвалу.

26.07.2021 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

03.08.2021 від позивача надійшло клопотання про відкладення підготовчого засідання.

У судовому засіданні 03.08.2021 суд на місці ухвалив відкласти підготовче судове засідання на 31.08.2021.

16.08.2021 від позивача надійшла відповідь на відзив.

30.08.2021 від відповідача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі.

31.08.2021 від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, клопотання про продовження строку на надання заперечення на відповідь на відзив та клопотання про відкладення розгляду справи.

У судовому засіданні 31.08.2021 позивачем подані додаткові письмові пояснення, які залучені до матеріалів справи.

У судовому засіданні 31.08.2021 суд на місці ухвалив поновити строк на подачу доказів позивачеві, долучив докази, які подані разом із письмовими пояснення до справи, задовольнив клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, відмовив у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі та відклав розгляд справи у підготовчому судовому засіданні на 28.09.2021.

27.09.2021 від позивача надійшло клопотання про проведення судового засідання у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

28.09.2021 від відповідача надійшла заява про поновлення строку для надання доказів та про долучення доказів до матеріалів справи та письмові пояснення.

У судовому засіданні 28.09.2021 суд на місці ухвалив закрити підготовче засідання та призначити справу до судового розгляду по суті на 28.10.2021.

25.10.2021 від відповідача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи висновку експерта у галузі права та клопотання про призначення судової економічної експертизи.

27.10.2021 від позивача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи витягу з ЄДРСР: постанови Верхового Суду від 12.10.2021 по справі № 910/15766/20. 28.10.2021 від відповідача надійшов лист про долучення судової практики до матеріалів справи.

У судовому засіданні 28.10.2021 суд на місці ухвалив: відмовити у задоволенні клопотання про призначення експертизи; відмовити у приєднанні до матеріалів справи висновку експерта у сфері права; оголосити перерву у судовому засіданні до 16.11.2021; наступне судове засідання розпочати з вступного слова відповідача.

Телефонограмою від 15.11.2021 секретар судового засідання повідомив учасників справи, що судове засідання, призначене на 16.11.2021, перенесено на 23.11.2021, у зв`язку із відрядженням судді.

23.11.2021 від відповідача надійшла письмова промова відповідача у судових дебатах.

У судовому засіданні 23.11.2021 суд на місці ухвалив оголосити перерву у судовому засіданні по суті справи на 14.12.2021 та розпочати наступне судове засідання зі стадії дослідження доказів.

14.12.2021 у судовому засіданні суд на місці ухвалив оголосити перерву по суті справи на 11.01.2022.

04.01.2022 від позивача надійшло клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

У судове засідання 11.01.2022 учасники справи прибули та надали суду усні пояснення по суті справи, у яких позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі, а відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив у повному обсязі.

Заслухавши позивача та відповідача, з`ясувавши обставини, на які позивач та відповідач посилаються, як на підстави своїх вимог та заперечень, дослідивши докази наявні у справі, Суд -

ВСТАНОВИВ:

I. Фактичні обставини, що стали підставою спору (підстави позову).

1.1. 25.01.2019 між позивачем, як замовником, та відповідачем, як перевізником, був укладений договір № 00899/ЦТП - 2019 про надання послуг (далі за текстом - договір), предметом якого є здійснення перевезення вантажів, надання вантажного вагону для перевезення, та інших послуг, пов`язаних з організацією перевезення вантажів у внутрішньому та міжнародному сполученнях (експорт, імпорт) у вагонах перевізника, вагонах залізниць інших держав та/або вагонах замовника і проведення розрахунків за ці послуги (п. 1.1. договору).

Надання послуг за договором може підтверджуватись залізничною накладною, накопичувальною карткою, зведеною відомістю та іншими документами (п. 1.3. договору).

Згідно із п. 2.1.6. договору замовник зобов`язався оплачувати перевізнику послуги, пов`язані з організацією та перевезенням вантажів та інші надані послуги з сум внесеної передоплати за кодом платника.

Згідно із п. 2.3.3. договору перевізник зобов`язався відкрити для проведення розрахунків і обліку сплачених сум для замовника особовий рахунок з наданням коду платника № 8136777. Присвоїти замовнику код вантажовідправника/вантажоодержувача 1823.

Розмір плати за перевезення вантажу у вагонах замовника та вагонах залізниць інших держав, додаткових зборів, пов`язаних з перевезенням, розраховується за ставками і тарифами, які визначаються у відповідності до умов Збірника Тарифів (п. 3.1. договору).

У п. 3.5. договору сторони погодили, що розмір плати за додаткові послуги, які виконуються за вільними тарифами, перелік яких наведений у додатках до договору, визначається перевізником. Зміни ставок за додаткові послуги, які виконуються за вільними тарифами, визначаються перевізником і доводяться замовнику шляхом розміщення інформації на офіційному сайті перевізника із зазначенням терміну введення їх у дію не раніше ніж через 30 календарних днів після оголошення.

Розрахунки за договором здійснюються через Філію «Єдиний розрахунковий центр залізничних перевезень» АТ «Укрзалізниця» (філія «ЄРЦ») (п. 4.1. договору).

Відповідно до п. 4.5. договору, по мірі виконання перевезень та надання послуг, перевізником відображається на особовому рахунку використання замовником коштів за добу для оплати:

Вартості послуг з перевезення, зазначеної накладній;

Додаткових зборів (плату за користування вагонами (контейнерами), подавання, збирання вагонів, маневрову роботу, зберігання вантажів, інших додаткових послуг);

Додаткових послуг за вільними тарифами;

Плати за користування вагонами за межами України, наведеної у зведеній відомості, що формується на підставі інформаційних повідомлень;

Штрафів та пені на підставі відповідних перевізних документів, накопичувальних карток, відомостей плати за користування вагонами (контейнерами).

Згідно п. 8.1. договору, сторони домовилися про використання електронного документообігу. У разі судового розгляду справи, чи виникнення претензійної практики, використовується візуальне відображення електронних документів на папері (п. 8.8. договору).

Договір вступає в силу з моменту одностороннього підписання замовником договору в електронному вигляді з накладанням ЕЦП в АС «Месплан» або АС «Клієнт УЗ», або вчинення замовником будь - якої дії на виконання цього договору і діє з моменту підписання до 31.12.2019. Якщо жодна із сторін не звернеться письмово за один місяць до закінчення дії договору з пропозицією до іншої сторони про припинення його дії, то цей договір діє до надходження такої пропозиції здійснення всіх розрахунків за виконані перевезення та надані послуги (п. 12.1. договору).

Згідно із п. 13.1.1. договору додатком до договору є Додаток 1 «Ставки доплат за додаткові послуги, пов`язані з перевезенням вантажів, що надаються за вільними тарифами».

1.2. Рішенням засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 18.12.2018, оформленим протоколом № Ц-64/101 Ком.т. від 18.12.2018 (п. 8), затверджено та введено в дію Порядок проведення рейтинг-аналізу діяльності вантажних станцій АТ «Укрзалізниця», згідно п. 1.2 якого: малодіяльна вантажна станція - станція, у якої середньодобове загальне навантаження вагонів нижче аналогічного середнього показника усіх вантажних станцій підприємства в цілому по АТ Укрзалізниця» та становить менше 10% від нього.

Згідно п. 4.3 вказаного Порядку, сформований перелік малодіяльних станцій надається Департаменту комерційної роботи та регіональним філіям для проведення додаткового аналізу, розрахунку фінансового результату та для підписання додаткових угод до договорів про надання послуг на послугу «Подача й забирання вагонів та контейнерів для навантаження або вивантаження на малодіяльні станції, для виконання комерційних операцій, а також роботи пов`язані з прийманням, видачею, навантаженням і вивантаженням».

Також рішенням засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 18.12.2018, оформленим протоколом № Ц-64/101 Ком.т. від 18.12.2018 (п. 7.3.) затверджено текст та умови додаткової угоди до договору про надання послуг, згідно якої суб`єкт господарювання зобов`язується компенсувати перевізнику витрати, пов`язані з подачею і забирання вагонів та контейнерів для навантаження або вивантаження на малодіяльні вантажні станції, для виконання комерційних операцій, а також роботи, пов`язані з прийманням, видачею, навантаженням і вивантаженням за ставкою, встановленою у додатку 1 до договору.

Наказом АТ «Укрзалізниця» від 09.01.2019 № 22 введено в дію Перелік цін на виконання робіт (послуг), які надаються за вільними тарифами регіональними філіями АТ «Укрзалізниця» та визначено послугу «Подача й забирання вагонів та контейнерів для навантаження або вивантаження на малодіяльні вантажні станції, для виконання комерційних операцій, а також роботи пов`язані з прийманням, видачею, навантаженням і вивантаженням».

Вказана послуга введена в дію з 14.01.2019 і застосовується після укладення додаткової угоди. Вартість послуги становила 170, 38 грн без ПДВ (204, 46 грн з ПДВ) за 1 вагон/1 кілометр.

Надалі, рішенням засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 25.11.2019, оформленим протоколом №46/104 Ком.т. від 25.11.2019, затверджено нову редакцію Порядку проведення рейтинг-аналізу діяльності вантажних станцій АТ «Укрзалізниця» та новий текст і умови додаткової угоди.

Також, рішенням засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 25.11.2019, оформленим протоколом №46/104 Ком.т. від 25.11.2019 (п. 3.1.), затверджено перелік цін на виконання робіт (послуг), які надаються за вільними тарифами регіональними філіями АТ «Укрзалізниця», згідно якого вищевказана послуга була диференційована на: 20 км (включно) нараховується за 1 вагон/1 кілометр за ставкою 184, 54 грн без ПДВ (221, 45 грн з ПДВ), понад 20 км - за 1 вагон 3 690, 80 грн без ПДВ (4 428, 96 грн з ПДВ).

1.3. Як зазначає позивач, з огляду на припинення обслуговування підприємств на малодіяльних станціях без підписання додаткових угод та у зв`язку із необхідністю здійснення перевезення вантажів з/на малодіяльні станції, позивач вимушено погодився на встановлені відповідачем умови та підписав додаткові угоди до договору, а саме: (1) додаткову угоду № 4/ЛЗ від 19.02.2019; (2) додаткову угоду № 9/ПЗ від 17.07.2019; (3) додаткову угоду № 13/ПЗ від 18.02.2020.

З моменту укладення вказаних додаткових угод з позивача за подачу й обирання вагонів та контейнерів для навантаження або вивантаження на малодіяльні вантажні станції Сенкевичівка (357506), Гусинка (433008) та Рублівка (427702) додатково стягувалася плата за кодом/підкодом платежів 229/019, 229/020 та 229/021, зміст яких міститься в Класифікаторі підкодів до Переліку кодів плати, зборів, штрафів та інших надходжень, які діють в АТ «Укрзалізниця».

На виконання п. 4.6 договору, відповідач, щодобово, протягом періоду виконання договору, надавав позивачеві в електронному вигляді Переліки, в яких відображаються суми списаних коштів з особового рахунку позивача.

Так, на підставі додаткової угоди № 4/ПЗ від 19.02.2019 по станції Сенкевичівка (357506):

- згідно Переліку № 20190723 від 23.07.2019 на підставі накопичувальної картки № 23070010 з особового рахунку позивача списано 7 478,35 грн з ПДВ;

- згідно Переліку № 20190724 від 24.07.2019 на підставі накопичувальної картки № 24070013 - списано 3 739,18 грн з ПДВ;

- згідно Переліку № 20190726 від 26.07.2019 на підставі накопичувальної картки № 26070015 - списано 5 608,76 грн з ПДВ;

- згідно Переліку № 20190727 від 27.07.2019 на підставі накопичувальної картки № 27070016 - списано 5 608,76 грн з ПДВ.

Загалом на підставі додаткової угоди № 4/ПЗ від 19.02.2019 по станції Сенкевичівка (357506) з особового рахунку позивача списано 22 435,05 грн з ПДВ.

На підставі додаткової угоди № 9/ПЗ від 17.07.2019 по станції Гусинка (433008):

- згідно Переліку № 20190721 від 21.07.2019 на підставі накопичувальної картки № 20070009 - списано 28 667,02 грн з ПДВ;

- згідно Переліку № 20190722 від 22.07.2019 на підставі накопичувальної картки № 21070010 - списано 28 667,02 грн з ПДВ;

- згідно Переліку № 20190723 від 23.07.2019 на підставі накопичувальної картки № 22070011 - списано 28 667,02 грн з ПДВ;

- згідно Переліку № 20190725 від 25.07.2019 на підставі накопичувальної картки № 24070012 - списано 57 334,03 грн з ПДВ;

- згідно Переліку № 20190726 від 26.07.2019 на підставі накопичувальної картки № 25070013 - списано 28 667,02 грн з ПДВ;

- згідно Переліку № 20190727 від 27.07.2019 на підставі накопичувальної картки № 26070014 - списано 28 667,02 грн з ПДВ;

Загалом на підставі додаткової угоди № 9/ПЗ від 17.07.2019 по станції Гусинка (433008) з особового рахунку позивача списано 200 669,13 грн з ПДВ.

На підставі додаткової угоди № 413/ПЗ від 18.02.2020 по станції Рублівка (427702):

- згідно Переліку № 20200318 від 18.03.2020 на підставі накопичувальної картки № 18030008 - списано 71 749,15 грн з ПДВ;

- згідно Переліку № 20200320 від 20.03.2020 на підставі накопичувальної картки № 20030010 - списано 63 777,02 грн з ПДВ;

- згідно Переліку № 20200322 від 22.03.2020 на підставі накопичувальної картки № 21030011 - списано 63 777,02 грн з ПДВ;

Загалом на підставі додаткової угоди № 13/ПЗ від 18.02.2020 по станції Рублівка (427702) з особового рахунку позивача списано 199 303,19 грн з ПДВ.

В цілому на підставі додаткових угод № 4/ЛЗ від 19.02.2019, № 9/ПЗ від 17.07.2019, № 13/ПЗ від 18.02.2020 з особового рахунку позивача за подачу й обирання вагонів та контейнерів для навантаження або вивантаження на малодіяльні вантажні станції Сенкевичівка (357506), Гусинка (433008) та Рублівка (427702) списано 422 407, 37 грн.

1.4. Рішенням Антимонопольного комітету України від 06.08.2020 №470-р у справі №130-26.13/102-19:

- визнано, що Акціонерне товариство "Українська залізниця" протягом 2018 року - 31 березня 2020 року займало монопольне становище на ринку перевезення вантажів залізничним транспортом у межах території України із часткою 100 відсотків;

- визнано дії Акціонерного товариства "Українська залізниця", які полягають у визначенні малодіяльних вантажних станцій і запровадженні послуги "Подача й забирання вагонів та контейнерів для навантаження або вивантаження на малодіяльні станції, для виконання комерційних операцій, а також роботи пов`язані з прийманням, видачею, навантаженням і вивантаженням" та встановленні її вартості, порушенням, передбаченим ч. 1 ст. 13 та п. 2 ст. 50 Закону України "Про захист економічної конкуренції", у вигляді зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку перевезення вантажів залізничним транспортом у межах території України, що призвело до ущемлення інтересів суб`єктів господарювання (споживачів послуг AT "Укрзалізниця"), яке було б неможливим за умов існування значної конкуренції на ринку;

- зобов`язано Акціонерне товариство "Українська залізниця" припинити порушення, зазначене у п. 2 резолютивної частини цього рішення;

- за порушення, зазначене в п. 2 цього рішення, на Акціонерне товариство "Укрзалізниця" накладено штраф у розмірі 18 282 400 гривень.

Рішення АМК мотивоване, зокрема, таким:

- на ринку послуг з надання в користування інфраструктури залізничного транспорту АТ "Укрзалізниця" є суб`єктом природної монополії (пункт 43);

- відсутність компенсації витрат, пов`язаних з обслуговуванням малодіяльних та збиткових станцій, та/або нестача рухомого складу не може розцінюватись як відсутність у перевізника технічних або технологічних можливостей для здійснення перевезень;

- AT "Укрзалізниця" самостійно розроблено та впроваджено Порядок проведення рейтинг-аналізу діяльності вантажних станцій AT "Укрзалізниця", яким визначено критерії включення (виключення) станцій до (з) переліку малодіяльних вантажних станцій та припинено обслуговування підприємств на малодіяльних станціях без підписання додаткової угоди до договору про надання послуг, предметом якої є надання послуги (пункт 80).

1.4.1. АТ "Українська залізниця" було подано позов про визнання недійсним рішення АМК від 06.08.2020 №470-р у справі № 130-26.13/102-19 до Господарського суду міста Києва.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.01.2021 у справі № 910/15766/20, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 25.05.2021, та постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 12.10.2021, у позові відмовлено.

При цьому, у постанові від 12.10.2021 Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду зазначив, що: положеннями Закону України "Про залізничний транспорт" не передбачено одноособового права АТ "Українська залізниця" визначати, що компенсація збитків буде здійснюватися за рахунок підприємств, у якому розмірі та яким чином/способом; аналіз статей витрат вартості послуги "Подача й забирання вагонів та контейнерів для навантаження або вивантаження на малодіяльні станції, для виконання комерційних операцій, а також робіт, пов`язаних із прийманням, видачею, навантаженням і вивантаженням" показав, що вона є економічно необґрунтованою та такою, яку неможливо було б встановити за умов існування значної конкуренції на ринку; такі дії АТ "Українська залізниця" свідчать про можливість їх вчинення за рахунок відсутності конкурентів на ринку, що призводить до ущемлення інтересів споживачів послуги.

1.5. На думку позивача, з огляду на встановлення рішенням АМК України порушення відповідача у вигляді зловживання монопольним становищем на ринку, та оскільки розмір плати за перевезення вантажу визначався з урахуванням тарифної відстані, яка включала в себе відстань доставки вантажу від/до малодіяльної станції, сплачені позивачем грошові кошти за цю послугу (422 407, 37 грн) за трьома додатковими угодами, які позивач був вимушений2 підписати з відповідачем, є прямими збитками (шкодою), які знаходяться у прямій причинно - наслідковій залежності від протиправної поведінки відповідача.

II. Предмет позову.

Предметом позову у даній справі є вимоги позивача про стягнення з відповідача на користь позивача заподіяної порушенням законодавства про захист економічної конкуренції шкоди у подвійному розмірі, тобто про стягнення 844 814, 74 грн. на підставі статті 55 Закону України "Про захист економічної конкуренції"

III. Доводи позивача у справі.

Так, згідно з доводами позивача, викладеними в позовній заяві:

(1) підписання додаткових угод про надання послуг є умовою надання відповідачем послуг перевезень вантажів з/на малодіяльні вантажні станції, яку неможливо було б встановити за умов існування значної конкуренції на ринку;

(2) АМК України визнав дії АТ «Укрзалізниця», які полягають у визначенні малодіяльних вантажних станцій і запровадженні послуги «Подача й збирання вагонів та контейнерів для навантаження або вивантаження на малодіяльні станції, для виконання комерційних операцій, а також роботи пов`язані з прийманням, видачею, навантаженням і вивантаженням» та встановленні її вартості порушенням конкурентного законодавства - зловживанням монопольним становищем на ринку перевезення вантажів залізничним транспортом у межах території України;

(3) правомірність рішення АМК України встановлена рішенням суду у господарській справі, і не доказується при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини;

(4) діями відповідача позивачу завдані прямі збитки у розмірі 422 407, 37 грн (кошти списані з особового рахунку позивача за подачу й обирання вагонів та контейнерів для навантаження або вивантаження на малодіяльні вантажні станції);

(5) збитки заподіяні зловживанням монопольним становищем, згідно із ст. 255 Господарського кодексу України, підлягають відшкодуванню за позовами заінтересованих осіб у порядку, встановленому законом;

(6) збитки заподіяні зловживанням монопольним становищем, згідно із ч. 2 ст. 55 Закону України «Про захист економічної конкуренції», відшкодовуються особою , що вчинила порушення, у подвійному розмірі завданої шкоди;

(7) сплачені позивачем грошові кошти за послугу «Подача й збирання вагонів та контейнерів для навантаження або вивантаження на малодіяльні станції, для виконання комерційних операцій, а також роботи пов`язані з прийманням, видачею, навантаженням і вивантаженням» у загальному розмірі 422 407, 37 грн є його прямими збитками (шкодою), які знаходяться у прямій причинно-наслідковій залежності від протиправної поведінки відповідача;

(8) до заявлених позивачем позовних вимог застосовується загальна позовна давність (три роки), про порушення своїх прав позивач дізнався з моменту винесення АМК України рішення від 06.08.2020 №470-р, позивачем подано позов у справі 18.06.2021, а відтак у межах строку позовної давності;

(9) ст. 58 Статуту залізниць України встановлює, що розрахунки за роботи і послуги, пов`язані з перевезенням вантажів, вантажобагажу, пошти, щодо яких не здійснюється державне регулювання тарифів за вільними тарифами, які визначаються за домовленістю сторін у порядку, що не суперечить антимонопольному законодавству;

(10) відповідачем одноосібно, в безальтернативному порядку запроваджено додаткову послугу, встановлено вартість на неї без економічного обґрунтування та припинено обслуговування підприємств на малодіяльних станціях без підписання додаткових угод, а АМК України вказані дії визнані такими, що порушують антимонопольне законодавство, відповідно відповідачем не спростовано обставини та факти, наведенні в позовній заяві, як і не спростовано правомірність позовних вимог;

(11) фактично відповідачем нараховувалася за одну й ту ж послугу дві різні плати «Збір за подачу або збирання вагонів та іншого рейкового рухомого складу на під`їзні колії та інші місця незагального користування, на пристанські та портові колії локомотивом залізниці» (підкод платежу 186/1) та «Збір за подачу і збирання вагонів та контейнерів для навантаження або вивантаження на малодіяльні вантажні станції, для виконання комерційних операцій, а також роботи, пов`язані з прийманням, видачею, навантаженням і вивантаженням» (підкоди платежів 229/019, 229/020 та 229/021).

IV. Заперечення відповідача у справі.

Відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог повністю з таких підстав:

(1) про визначення перевізником розміру плати за додаткові послуги, які виконуються за вільними тарифами, позивач був обізнаний при підписанні договору, оскільки у п. 3.5 містив відповідні положення;

(2) обов`язок оптимізації інфраструктури залізничного транспорту загального користування покладений на АТ «Укрзалізниця» постановою Кабінету Міністрів України від 12.06.2019 № 628 «Про затвердження основних засад здійснення державної власності щодо Акціонерного товариства «Українська залізниця»;

(3) позивач, підписавши додаткові угоди до договору без зауважень/заперечень/протоколів розбіжностей, погодився із послугами визначеними в них та їх вартістю;

(4) додаткові угоди є діючими, а отже зобов`язання сторін, які виникають з цих договорів - є обов`язковими до виконання;

(5) послуги обумовлені додатковими угодами до договору на суму 422 407, 37 грн прийняті позивачем без зауважень та заперечень;

(6) жодної шкоди позивачу нанесено не було, оскільки АТ «Укрзалізниця» діяла на підставі договору та додаткових угод до нього, послуги були надані у повному об`ємі та оплачені;

(7) кошти, які просить стягнути позивач з відповідача, отримано останнім як оплату належно наданих за договором послуг, відповідно, такі кошти набуто за наявності правової підстави - договору, і такі кошти не можуть вважатися ні збитками, ні шкодою;

(8) відповідно до ст. 9 Закону України «Про залізничний транспорт» розрахунки за роботи і послуги, пов`язані з перевезенням вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу, пошти, щодо яких не здійснюється державне регулювання тарифів, провадяться за вільними тарифами, які визначаються за домовленістю сторін у порядку, що не суперечить законодавству про захист економічної конкуренції;

(9) перелік видів перевезень, робіт і послуг, які виконуються за вільними тарифами не є вичерпним;

(10) введення рішенням правління відповідача додаткової послуги є абсолютним правом вільного ведення відповідачем господарської діяльності, що, зокрема, підтверджено постановою Північного апеляційного господарського суду від 24.02.2020 у справі № 910/11305/19;

(11) рішення АМК України не має преюдиційного значення для вирішення спору у даній справі, оскільки не підтверджує факту завдання АТ «Укрзалізниця» шкоди позивачу, а також не встановлює розміру такої шкоди;

(12) у діях АТ «Укрзалізниця» відсутній склад елементів, необхідний для настання такого виду цивільно - правової відповідальності, як відшкодування шкоди (збитки, вина та протиправна поведінка);

(13) сплата позивачем коштів у розмірі 422 407, 37 грн не була здійснена внаслідок протиправної поведінки відповідача, а відбулася на підставі укладеного сторонами договору, який було виконано належним чином;

(14) сама лише сплата вартості послуги не доводить зменшення майнових благ позивача, відтак, і наявності відповідної шкоди;

(15) наявність шкоди має підтверджуватись належними та допустимим доказами в залежності від виду господарської діяльності, яку здійснює заявник - розрахунків, калькуляцій, платіжних доручень, актів наданих послуг, претензій від юридичних осіб, яким позивач надавав відповідні послуги/здійснював реалізацію продукції;

(16) позивачем некоректно здійснено розрахунок розміру позовних вимог (здійснено розрахунок збитків без врахування висновків рішення АМК України щодо статей витрат вартості послуг);

(17) позивачем допущено порушення строків позовної давності, адже відповідно до ч. 4 ст. 315 господарського кодексу України, заявник має право звернутися до суду протягом шести місяців з дня одержання відповіді, або закінчення строку, встановленого для відповіді;

(18) у справі № 910/15766/20 господарські суди не з`ясовували характер правовідносин, що склалися між сторонами у справі № 910/9962/21, не досліджували усіх обставин, з наданням оцінки доказам та доводам сторін стосовно наявності/відсутності нанесення АТ «Укрзалізниця» збитків/шкоди ТОВ «ДЛС Компані» внаслідок надання послуг на договірних умовах, що є суттєвим для правильного вирішення спору у справі №910/9962/21;

(19) позивачу, як експедитору, всі його витрати по оплаті послуг за договором та додатковими угодами, були компенсовані клієнтами позивача (третіми особами) у повному обсязі, що спростовує факт нанесення йому шкоди;

(20) послуги з підкодами платежів 186/1 та 229/019, 229/020 та 229/021 є різними.

V. Оцінка судом доказів та висновки суду.

Причиною виникнення спору у справі стало питання щодо наявності та/або відсутності підстав для притягнення відповідача до такого виду відповідальності, як стягнення збитків у подвійному розмірі, завданих зловживанням монопольним становищем.

Оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, Суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Статтею 255 Господарського кодексу України внормовано, що збитки, заподіяні зловживанням монопольним становищем, антиконкурентними узгодженими діями, дискримінацією суб`єктів господарювання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, а також збитки, заподіяні внаслідок вчинення дій, визначених цим Кодексом як недобросовісна конкуренція, підлягають відшкодуванню за позовами заінтересованих осіб у порядку, встановленому законом.

Відповідно до ст. 55 Закону України «Про захист економічної конкуренції» особи, яким заподіяно шкоду внаслідок порушення законодавства про захист економічної конкуренції, можуть звернутися до господарського суду із заявою про її відшкодування. Шкода, заподіяна порушеннями законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченими пунктами 1, 2, 5, 10, 12, 18, 19 статті 50 цього Закону (антиконкурентні узгоджені дії; зловживання монопольним (домінуючим) становищем; здійснення учасниками узгоджених дій - суб`єктами господарювання дій, заборонених згідно з частиною п`ятою статті 10 цього Закону; недотримання умов, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 22 цього Закону; концентрація без отримання відповідного дозволу органів Антимонопольного комітету України, у разі якщо наявність такого дозволу необхідна; обмеження в господарській діяльності суб`єкта господарювання у відповідь на те, що він звернувся до Антимонопольного комітету України, його територіального відділення із заявою про порушення законодавства про захист економічної конкуренції; невиконання учасниками узгоджених дій, концентрації вимог і зобов`язань, якими було обумовлене рішення про надання дозволу на узгоджені дії, концентрацію), відшкодовується особою, що вчинила порушення, у подвійному розмірі завданої шкоди.

Статтею 255 Господарського кодексу України передбачено можливість застосування такої господарської санкції як відшкодування збитків і у конкурентних відносинах. Жодних спеціальних правил відшкодування збитків, заподіяних зловживанням монопольним становищем вказаною нормою не встановлено.

Тому, при застосуванні ст. 255 Господарського кодексу слід зважати на загальні положення і норми, що визначають порядок відшкодування збитків у сфері господарювання.

Особливістю застосування вказаного виду господарських санкцій є необхідність встановлення порушення законодавства про захист економічної конкуренції (у даному випадку зловживання монопольним становищем).

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" Антимонопольний комітет України є державним органом із спеціальним статусом, метою діяльності якого є забезпечення державного захисту конкуренції у підприємницькій діяльності та у сфері державних закупівель. При цьому, особливості спеціального статусу Антимонопольного комітету України обумовлюються його завданнями та повноваженнями, в тому числі роллю у формуванні конкурентної політики, та визначаються цим Законом, іншими актами законодавства і полягають, зокрема, в особливому порядку призначення та звільнення Голови Антимонопольного комітету України, його заступників, державних уповноважених Антимонопольного комітету України, голів територіальних відділень Антимонопольного комітету України, у спеціальних процесуальних засадах діяльності Антимонопольного комітету України, наданні соціальних гарантій, охороні особистих і майнових прав працівників Антимонопольного комітету України на рівні з працівниками правоохоронних органів, в умовах оплати праці.

Стаття 3 зазначеного Закону до основних завдань Антимонопольного комітету України відносить участь у формуванні та реалізації конкурентної політики в частині здійснення державного контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції на засадах рівності суб`єктів господарювання перед законом та пріоритету прав споживачів, запобігання, виявлення і припинення порушень законодавства про захист економічної конкуренції.

Згідно пунктів 1 та 2 частини першої статті 7 Закон України "Про Антимонопольний комітет України" у сфері здійснення контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції Антимонопольний комітет України має такі повноваження:

розглядати заяви і справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та проводити розслідування за цими заявами і справами;

приймати передбачені законодавством про захист економічної конкуренції розпорядження та рішення за заявами і справами, перевіряти та переглядати рішення у справах, надавати висновки щодо кваліфікації дій відповідно до законодавства про захист економічної конкуренції.

Відповідно до частини першої статті 48 Закону України "Про захист економічної конкуренції" за результатами розгляду справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції органи Антимонопольного комітету України приймають рішення, в тому числі про: визнання вчинення порушення законодавства про захист економічної конкуренції; припинення порушення законодавства про захист економічної конкуренції; зобов`язання органу влади, органу місцевого самоврядування, органу адміністративно-господарського управління та контролю скасувати або змінити прийняте ним рішення чи розірвати угоди, визнані антиконкурентними діями органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю; визнання суб`єкта господарювання таким, що займає монопольне (домінуюче) становище на ринку.

З урахуванням зазначеного визнання вчинення порушення законодавства про захист економічної конкуренції (встановлення факту вчинення правопорушення на ринку) відноситься до виключної компетенції АМК України. При цьому господарські суди не повинні перебирати на себе не притаманні суду функції, які здійснюються виключно органами Антимонопольного комітету України, та знову встановлювати товарні, територіальні (географічні), часові межі певних товарних ринків після того, як це зроблено зазначеними органами, й на підставі цього робити висновки про наявність чи відсутність монопольного (домінуючого) становища суб`єкта господарювання на ринку та/або про наявність чи відсутність ознак зловживання монопольним становищем.

Матеріалами справи підтверджено, що рішенням Антимонопольного комітету України від 06.08.2020 №470-р у справі №130-26.13/102-19 визнано дії Акціонерного товариства "Українська залізниця", які полягають у визначенні малодіяльних вантажних станцій і запровадженні послуги "Подача й забирання вагонів та контейнерів для навантаження або вивантаження на малодіяльні станції, для виконання комерційних операцій, а також роботи пов`язані з прийманням, видачею, навантаженням і вивантаженням" та встановленні її вартості, порушенням, передбаченим ч. 1 ст. 13 та п. 2 ст. 50 Закону України "Про захист економічної конкуренції", у вигляді зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку перевезення вантажів залізничним транспортом у межах території України, що призвело до ущемлення інтересів суб`єктів господарювання (споживачів послуг AT "Укрзалізниця"), яке було б неможливим за умов існування значної конкуренції на ринку.

Правильність застосування Антимонопольним комітетом України правових норм при прийнятті зазначеного рішення була перевірена та підтверджена господарським судом (справа № 910/15766/20).

Отже, обставини вчинення відповідачем порушення законодавства про захист економічної конкуренції - зловживання монопольним становищем на ринку перевезення вантажів залізничним транспортом у межах території України доведені (встановлені) матеріалами справи № 910/15766/20, а отже даний факт носить преюдиційний характер та не підлягають доведенню в силу приписів ч. 4 ст. 75 ГПК України. Отже, факт вчинення відповідачем у справі порушення (протиправність поведінки) є доведеним.

Загальні положення і норми, що визначають порядок відшкодування збитків у сфері господарювання визначають таке.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 22 Цивільного кодексу України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 224 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно ч. 1-2 ст. 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, необхідна наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки; збитків; причинного зв`язку між протиправною поведінкою завдавача збитків і збитками; вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Конкретизуючі у своїх виступах характер понесених збитків, позивач зазначав, що ним понесені витрати які він, як управнена сторона, міг не нести, якби на відповідномцу ринку існувала значна конкуренція.

Як встановлено судом, відповідно до наявних у справі доказів, з особового рахунку позивача за подачу й обирання вагонів та контейнерів для навантаження або вивантаження на малодіяльні вантажні станції Сенкевичівка (357506), Гусинка (433008) та Рублівка (427702), на виконання умов додаткових угод до договору, списано 422 407, 37 грн, що не заперечується сторонами у справі.

При цьому позивач наголошує, що саме ця сума в повному обсязі є його збитками в розумінні ст. 22, 1166 Цивільного кодексу України, ст. 224, 225 Господарський кодекс України.

Водночас, досліджуючи докази, якими позивач обґрунтовує наявність шкоди, її розміру та причинно - наслідковий зв`язок між порушенням відповідача та шкодою, суд вважає недоведеними належними та допустимими доказами вказані обставини, з огляду на таке.

За приписами ст. 22 "Відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди" ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо).

Отже, відшкодування збитків є однією із форм або мір цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил наведеної вище статті.

Загальне поняття "збитки" складається із двох складових:

По-перше, "реальна шкода" (1) витрати, які особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі; 2) витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права);

По-друге, "збитки" (упущена вигода, під якою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене).

Таким чином, аналізуючи назву та зміст наведеної вище статті, шляхом співставлення її частин, можна стверджувати, що збитки є складовою частиною шкоди (майнової), а відшкодування збитків є одним із способів відшкодування майнової шкоди.

Суд вважає, що позивачем не доведено нанесення йому шкоди у визначеному в позові розмірі, яку він просить відшкодувати в подвійному розмірі з огляду на таке:

Згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань позивач здійснює такі види господарської діяльності: 52.29 Інша допоміжна діяльність у сфері транспорту (основний); 52.24 Транспортне оброблення вантажів.

В матеріалах справи також наявні копії договорів на підставі яких позивачем надавалися послуги клієнтам з відправлення вантажів (договору № 170719-02 на транспортне - експедиційне обслуговування від 17.07.2019, договору № 170719-01 транспортного експедирування від 17.07.2019, договору № 180320-01 на транспортно - експедиційне обслуговування від 18.03.2020, договору № 190320-02 на транспортно - експедиційне обслуговування від 19.03.2020).

З урахуванням зазначеного у відповідних правовідносинах позивач виступає посередником між відповідачем та своїми клієнтами і здійснює діяльність щодо транспортно - експедиційного обслуговування вантажу залізничним транспортом.

Відповідно до ст. 929 Цивільного кодексу України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу.

Відповідно, позивач, як експедитор, не може вважатися особою, якій були завдані збитки внаслідок виконання ним умов договору з відповідачем до додаткових угод до договору, оскільки всі зроблені позивачем та документально підтверджені платежі на користь відповідача за цим договором мали бути компенсовані (повернуті) йому клієнтами, з якими у позивача було укладено договори на транспортно - експедиційне обслуговування.

Імперативними положеннями законодавства України встановлено абсолютне право експедитора на отримання від клієнта компенсації всіх витрат, понесених експедитором в інтересах клієнта в цілях виконання договору транспортного експедирування. Вказана компенсація є окремим від винагороди експедитора платежем з боку клієнта.

Умовами договорів, на підставі яких позивачем надавалися послуги клієнтам (контрагентам позивача) з відправлення вантажів також внормовано отримання від клієнта компенсації всіх витрат, понесених експедитором в інтересах клієнта в цілях виконання договору транспортного експедирування.

Враховуючи наведене, вчинення дій експедитором в інтересах клієнта проводиться за рахунок клієнта, та клієнт зобов`язаний відшкодувати документально підтверджені витрати, понесені експедитором. Отже, здійснені позивачем платежі на користь відповідача за договором та додатковими угодами до нього платежі за послуги "Подача й забирання вагонів та контейнерів для навантаження або вивантаження на малодіяльні станції, для виконання комерційних операцій, а також роботи пов`язані з прийманням, видачею, навантаженням і вивантаженням", у даному випадку, є витратами експедитора та підлягають компенсації позивачу з боку клієнта контрагента за відповідними договорами транспортного експедирування.

Відтак, здійснені позивачем на користь відповідача платежі, щодо яких існує спір, не є реальними збитками позивача. Також, ці витрати не можуть бути віднесені й до упущеної вигоди позивача, оскільки вигодою позивача як експедитора є саме винагорода, що сплачується окремо від компенсації витрат.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 30.11.2021 у справі № 916/3578/20.

З огляду на вказане, позивач у спірних правовідносинах не є особою, якій могли бути завдані збитки внаслідок порушення відповідачем законодавства про захист економічної конкуренції.

На переконання суду позивачем не доведено обставин завдання йому шкоди порушенням відповідачем конкурентного законодавства, її розміру та причинно - наслідкового зв`язку між діями відповідача та такими збитками (шкодою) та відповідно не обґрунтовано підстав для стягнення шкоди у відповідному розмірі на його користь.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За приписами ст. 76, 77, 78, 79 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Стандарт доказування "вірогідності доказів" підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію такого стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

За таких обставин, оцінивши подані докази, які досліджені в судовому засіданні, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, враховуючи принцип вірогідності доказів, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відмова у позові з підстав пропущення строку позовної давності можлива лише у випадку, якщо судом буде встановлено наявність підстав для задоволення позову.

Оскільки, позовні вимоги позивача не доведені, що є самостійною підставою для відмови в позові, суд не розглядає заяву відповідача про застосування строків позовної давності.

Також суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 248 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "ДСЛ КОМПАНІ" (вул. Івана Федорова, буд. 32-А, м. Київ 38, 03038; ідентифікаційний код 42717192) до Акціонерного товариства "Українська залізниця" (вул. Єжи Гедройця, буд. 5, м. Київ 150, 03150; ідентифікаційний код 40075815) про стягнення 844 814, 74 грн шкоди відмовити повністю.

2. Судові витрати покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "ДСЛ КОМПАНІ" (вул. Івана Федорова, буд. 32-А, м. Київ 38, 03038; ідентифікаційний код 42717192).

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 31.01.2022.

Суддя Г. П. Бондаренко - Легких