РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

04.02.2022Справа № 910/11193/21

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді: Літвінової М.Є.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні матеріали справи

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Малинська фабрика спеціального паперу"

до Державного підприємства "Київська офсетна фабрика"

про стягнення 51 102, 30 грн.

Без повідомлення (виклику) представників учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Малинська фабрика спеціального паперу" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Державного підприємства "Київська офсетна фабрика" (далі - відповідач) про стягнення 51 102, 30 грн. з яких: 36 396, 41 грн інфляційні втрати та 3 % річних у розмірі 14 705, 89 грн.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач вказує на те, що відповідачем не виконано рішення Господарського суду міста Києва від 14.09.2020 у справі № 910/8235/20, а тому позивач просить суд стягнути з відповідача 3 % річних та інфляційні втрати.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.07.2021 відкрито провадження у справі № 910/11193/21, вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи; встановлено відповідачу строки для подання відзиву на позов - протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали та для подання заперечень на відповідь на відзив (якщо такі будуть) - протягом 5 днів з дня отримання відповіді на відзив, а позивачу строк для подання відповіді на відзив (якщо такий буде подано) - протягом п`яти днів з дня отримання відзиву на позов,

16.08.2021 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

У відповідності до ч. 2 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Частинною третьою статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Згідно із частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

11 лютого 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Малинська фабрика спеціального паперу" (далі - постачальник, позивач) та Державним підприємством "Київська офсетна фабрика" (далі - покупець, відповідач) укладено Договір поставки № 4-Оф (далі - Договір), за умовами якого постачальник зобов`язується поставити замовнику папір з водяним знаком "SS" (маса 90 г/м2, форматом 920 мм) в кількості 6000 кг. (далі - товар), а замовник зобов`язується прийняти товар і оплатити його вартість на умовах визначених цим Договором.

Кількість товару, який поставляється, може бути змінена за взаємною згодою сторін шляхом укладання Додаткової угоди до Договору. Якість товару повинна відповідати технічним умовам фабрики-виробника, а також специфікації до Договору (п. 1.2 Договору).

Відповідно до п. 2.1 Договору поставка товару здійснюється транспортом за адресою: м. Київ, вул. Бережанська, 1 на протязі 60 днів від дати підписання Договору після надання замовником доручення на отримання товару та здійснення ним попередньої оплати згідно п. 4.1 цього Договору.

Згідно з п. 2.2 Договору право власності на товар переходить від постачальника до замовника з моменту фактичного прийняття товару і підписання видаткової накладної. Датою поставки товару є дата підписання сторонами видаткової накладної.

Сума цього Договору складає 474 000,00 грн., крім того ПДВ 20% - 94 800,00 грн., загальна сума Договору становить 568 800,00 грн. (п. 3.2 Договору)

У відповідності до п. 4.1 Договору замовник здійснює попередню оплату в розмірі 50% від загальної суми Договору на протязі п`яти робочих днів з моменту отримання від постачальника рахунку-фактури.

За умовами п. 4.2 Договору замовник здійснює остаточну оплату на протязі п`ятнадцяти робочих днів від дати отримання товару та підписання видаткової накладної, згідно наданого постачальником рахунку-фактури.

Договір вступає в силу з моменту підписання та діє до 31 грудня 2020 року, але в будь-якому випадку до повного взаєморозрахунку між сторонами (п. 7.3 Договору).

Додатком № 1 до Договору сторонами узгоджено Специфікацію захищеного паперу з водяним знаком "SS".

27 лютого 2020 року сторонами укладено Додаткову угоду № 1 до Договору, за умовами якої сторони дійшли згоди викласти пункти 1.1, 3.2, 4.2 Договору в новій редакції.

Відповідно до п. 1.1 Договору (в редакції Додаткової угоди № 1) постачальник зобов`язується поставити замовнику папір з водяним знаком "SS" (маса 90 г/м2, форматом 920 мм) в кількості 6099,5 кг. (далі - товар), а замовник зобов`язується прийняти товар і оплатити його вартість на умовах визначених цим Договором.

Згідно з п. 2.2 Договору право власності на товар переходить від постачальника до замовника з моменту фактичного прийняття товару і підписання видаткової накладної. Датою поставки товару є дата підписання сторонами видаткової накладної.

У відповідності до п. 3.2 Договору (в редакції Додаткової угоди № 1) сума цього Договору складає 481 860,50 грн., крім того ПДВ 20% - 96 372,10 грн., загальна сума Договору становить 578 232,60 грн.

За умовами п. 4.2 Договору (в редакції Додаткової угоди № 1) замовник здійснює остаточну оплату на протязі тридцяти робочих днів від дати отримання товару та підписання видаткової накладної, згідно наданого постачальником рахунку-фактури.

Як зазначає позивач, ТОВ "Малинська фабрика спеціального паперу" на виконання умов укладеного між сторонами Договору здійснило поставку ДП "Київська офсетна фабрика" товару на суму 578 232,60 грн., однак відповідач не виконав свої договірні зобов`язання в частині здійснення оплати за поставлений за договором товар у строки обумовлені Договором, в зв`язку з чим, за відповідачем обліковується заборгованість в розмірі 578 232,60 грн.

Позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до відповідача, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь 14 705, 89 грн. 3% річних за період з 04.06.2020 по 15.06.2021, 36 396, 41 грн. інфляційних втрат за період з червня 2020 по травень 2021, які нараховані за порушення строків сплати заборгованості, яка стягнута рішенням Господарського суду міста Києва від 14.09.2020 року у справі № 910/8235/20 на підставі ст.ст. 610, 624, 625 ЦК України.

У відзиві на позовну заяву, в якому останній проти позову заперечував, посилаючись на те, що позовна заява підписана не уповноваженою на це особою, оскільки зборами учасників товариства позивача в порушення умов статуту та чинного законодавства було змінено керівника та головного бухгалтера товариства.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Господарського суду міста Києва від 23.09.2020 року у справі № 910/8235/20 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Малинська фабрика спеціального паперу" до Державного підприємства "Київська офсетна фабрика" про стягнення заборгованості за договором у розмірі 599 889, 46 грн задоволено частково. Стягнуто з Державного підприємства "Київська офсетна фабрика" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Малинська фабрика спеціального паперу" 578 232, 60 грн.. - основного боргу; 2 559, 39 грн - 3 % річних; 4 625, 86 грн - інфляційні збитки, а також 8 781, 27 грн - судового збору.

Вказане рішення було прийняте в наслідок порушення взятих на себе зобов`язань відповідачем за договором поставки № 4-Оф від 11.02.2020, укладеного з позивачем.

Частиною 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Доказів оплати вказаної заборгованості відповідачем суду не надано.

Ст. 525, 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Судом надано належну оцінку доводам відповідача, які викладені у відзиві на позовну заяву, проте його посилання на те, що позовна заява підписана не уповноваженою на це особою необґрунтовані, оскільки доказів скасування рішення загальних зборів позивача на яких було змінено його керівника суду не надано. Інші доводи не стосуються предмету розгляду справи, тому є безпідставними.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У зв`язку із порушенням відповідачем взятих на себе зобов`язань з оплати вартості поставленого товару, позивачем нараховано відповідачеві 14 705, 89 грн. 3 % річних за період з 04.06.2020 по 15.06.2021 та 36 396, 41 грн. інфляційних втрат за період з травня 2020 по травень 2021.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних, з урахуванням допущених помилок, оскільки позивачем в кожному періоді нарахування 3 % річних взято більшу кількість днів на 1 день, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог в цій частині у розмірі 14 548, 88 грн.

Здійснивши перевірку наведеного позивачем розрахунку інфляційних втрат, суд дійшов висновку, що він є обґрунтованим та арифметично правильним, у зв`язку з чим стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума у розмірі 36 396, 41 грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Як встановлено ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.

У відповідності до статті 13 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбаченим цим Кодексом.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Надаючи оцінку іншим доводам сторін судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen . ), 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. ), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019 Верховного Суду по справах №910/13407/17 та №915/370/16.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір за подачу позовної заяви покладається на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 236 - 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Малинська фабрика спеціального одягу» задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства "Київська офсетна фабрика" (вул. Бережанська, буд. 1, м. Київ, 04074; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Малинська фабрика спеціального одягу» (вул. Неманихіна, буд. 2, м. Малин, Житомирська область, 11602; ) 3 % річних у розмірі 14 548 (чотирнадцять тисяч п`ятсот сорок вісім) грн 88 коп, інфляційні втрати у розмірі 36 396 (тридцять шість тисяч триста дев`яносто шість) грн 41 коп, а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 263 (дві тисячі двісті шістдесят три) грн 02 коп.

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 241 ГПК України, і може бути оскаржено в порядку та строк встановлені статтями 254, 256, 257 ГПК України.

Повне рішення складено 04.02.2022.

Суддя М.Є.Літвінова