РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

20.01.2022Справа № 910/13504/21

за первісним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Дтек Сервіс»

до Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської

державної адміністрації) «Київтеплоенерго»

про стягнення 7.238.129,45 грн

за зустрічним позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради

(Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дтек Сервіс»

про визнання відсутнім права на стягнення орендної плати

Суддя Сівакова В.В.

секретар судового засідання Кимлик Ю.В.

за участі представників сторін

від позивача за п/п Авраменко Ю.М., адвокат за довіреністю № 201228001 від 28.12.2020

від відповідача за п/п Дружко В.М., самопредставництво

Коцюба В.О., адвокат за довіреністю № 25/11/20-27 від 25.11.2020

Комісар С.П., адвокат за довіреністю № 25/11/20-26 від 25.11.2020

Суть спору :

17.08.2021 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Дтек Сервіс» до Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» про стягнення 7.238.129,45 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що на підставі укладеного між сторонами договору оренди № 8896-ДС/А-2018 від 31.05.2018 позивачем передано відповідачу у тимчасове оплатне користування нерухоме майно, строком на 3 місяці, але в будь-якому випадку до повного виконання зобов`язань сторонами. У зв`язку з тим, що відповідач неналежно виконував взяті на себе зобов`язання за договором, а саме: не сплатив орендну плату за липень 2018 року; не повернув орендоване майно за актом прийняття майна; фактично не звільнив орендоване приміщення, у останнього виникла заборгованість у розмірі 6.894.998,58 грн за період з липня 2018 року по грудень 2018 року. Враховуючи викладене, позивач звернувся до суду з вимогою стягнути з відповідача 7.238.129,45 грн, з яких 6.894.998,58 грн основного боргу, 282.105,75 грн інфляційних втрат та 61.025,12 грн 3% річних.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.08.2021 відкрито провадження у справі № 910/13504/21; прийнято позовну заяву до розгляду; розгляд справи вирішено здійснювати в порядку загального позовного провадження; підготовче засідання призначено на 21.09.2021.

21.09.2021 відповідачем до суду подано клопотання про відкладення розгляду справи.

В підготовчому засіданні 21.09.2021, відповідно до ст. 183 Господарського процесуального кодексу України, оголошено перерву до 30.09.2021.

29.09.2021 відповідачем до суду подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує повністю посилаючись на наступне. Строк дії договору згідно п. 11.1 договору встановлено до 31.07.2018. Відповідач вважає, що договір є припиненим з 01.08.2018, оскільки сторонами не дотримано механізм продовження договору, який встановлений пунктом 11.3 договору, зокрема шляхом укладення додаткової угоди до договору. Зазначає, що всупереч умовам п. 9.3 договору позивачем не вжито жодних заходів щодо отримання майна після закінчення строку дії договору, оскільки позивач не направляв відповідачу акт приймання-передачі майна з оренди, не здійснив огляд майна та його прийняття. В свою чергу відповідач неодноразово направляв позивачу вимоги щодо прийняття майна з оренди, в тому числі з актом приймання-передачі.

29.09.2021 до Господарського суду міста Києва від Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» надійшла зустрічна позовна заява з вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дтек Сервіс» про визнання відсутнім права на нарахування та стягнення орендної плати за договором № 8896-ДС/А-2018 від 31.05.2018 починаючи з 01.08.2018.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що згідно з п. 11.1 договору строк дії договору сторонами встановлено до 31.07.2018 та у зв`язку з відсутністю погодження сторін на його продовження договір припинив свою дію з 01.08.2018. Розділом 9 договору узгоджено порядок повернення об`єкту нерухомості та майна із оренди, а саме повернення здійснюється у термін протягом 5 днів після закінчення терміну оренди (п. 9.1. договору) на підставі акту приймання-передачі майна, який складається орендодавцем та направляється орендарю для підписання у відповідності з п. 9.3 договору. Проте, всупереч умовам договору відповідачем не вжито жодних заходів щодо отримання майна після закінчення строку дії договору. Натомість, відповідач намагається перекласти обов`язок щодо повернення майна з оренди на позивача, що підтверджується листом № 07/6-702/2018 від 11.10.2018. В свою чергу позивач неодноразово направляв вимоги щодо прийняття майна з оренди в тому числі з актом приймання-передачі, однак відповідач жодних дій щодо повернення та/або отримання майна з оренди не вжив, у зв`язку з чим відбулось прострочення щодо прийняття (повернення) майна.

В підготовчому засіданні 30.09.2021, відповідно до ст. 183 Господарського процесуального кодексу України, оголошено перерву до 19.10.2021.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.10.2021 зустрічну позовну заяву залишено без руху; встановлено позивачу п`ятиденний строк з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху для усунення недоліків позовної заяви шляхом подання: копії листа № 32АУ/6/1/1997 від 23.10.2018 з доказами надіслання, доказів надіслання відповідачу листа № 28АУ/6/1/302 від 21.01.2019.

13.10.2021 позивачем усунено недоліки зустрічної позовної заяви шляхом подання до суду відповідних документів.

18.10.2021 позивачем за первісним позовом подано до суду відповідь на відзив, відповідно до якої зазначає, що твердження відповідача, що позивач не виконав обов`язок щодо направлення акту приймання-передачі будівлі з оренди, спростовується умовами договору та нормами ЦК України, відповідно до яких діям щодо підписання акту приймання-передачі майна з оренди мають передувати дії відповідача по звільненню будівлі та її повернення. Оскільки відповідачем не вчинено жодних дій щодо звільнення майна та відповідач продовжував користуватися майном, у позивача, в свою чергу, не було підстав направляти акт про повернення майна з оренди. Жодна зі сторін своєчасно протягом місяця не заперечила проти користування будівлею після закінчення строку дії договору, тому договір неодноразово продовжував свою дію. Зі змісту листів, на які посилається відповідач, вбачається, що відповідач зазначив, що договір закінчив свою дію 31.07.2018 та з цих підстав просив, щоб позивач підготував акт про повернення будівлі з оренди, при цьому фактично не звільнивши її. оскільки відповідач продовжив після закінчення строку дії договору користуватися орендованим майном, а позивач не заперечив проти такого подальшого користування майна, належним способом захисту прав у даному спорі може вважатися саме стягнення орендної плати за період поновлення договору оренди, а не настання відповідальності, яка пов`язується із порушенням зобов`язання.

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 910/13504/21 від 18.10.2021 прийнято зустрічний позов Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» для спільного розгляду з первісним позовом у справі № 910/13504/21 та об`єднано вимоги за зустрічним позовом в одне провадження з первісним позовом.

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 910/13504/21 від 19.10.2021 продовжено строк підготовчого провадження на 30 (тридцять) днів; оголошено перерву у підготовчому засіданні на 18.11.2021.

05.11.2021 від відповідача за зустрічним позовом до суду надійшов відзив, відповідно до якого відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує посилаючись на те, що сторони в п. 4.5 договору погодили, що орендна плата здійснюється по день фактичного повернення майна з оренди, що також узгоджується із положеннями ч. 2 ст. 795 ЦК України. На підставі чого орендодавець правомірно формував та направляв орендарю розрахункові документи за щомісячні послуги оренди. Припинення нарахування орендної плати пов`язано не із закінченням строку дії договору, а з моментом підписання сторонами акту про повернення предмета оренди, докази чого відсутні. Орендар не повідомляв орендодавця про звільнення ним будівлі чи виконання дій щодо повернення будівлі та ключів, що передбачено договором. На час подання даного відзиву будівля не звільнена та використовується позивачем. Вважає, що позивачем обрано неправильний та неефективний спосіб захисту, що є самостійною вимогою для відмови у задоволенні позову.

12.11.2021 від позивача за первісним позовом до суду надійшло клопотання про долучення доказів.

18.11.2021 від відповідача за первісним позовом до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив.

18.11.2021 позивачем за первісним позовом до суду подано клопотання про долучення доказів.

В підготовчому засідання 18.11.2021 судом постановлено, ухвалу на місці, не виходячи до нарадчої кімнати, у відповідності до ст. ст. 182, 185 Господарського процесуального кодексу України про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 07.12.2021.

29.11.2021від позивача за первісним позовом надійшло клопотання про подання доказів.

07.12.2021 відповідачем за первісним позовом до суду подано додаткові пояснення до яких подано додаткові докази.

Позивач за первісним позовом в судовому засіданні 07.12.2021 позовні вимоги підтримав повністю.

Відповідач за первісним позовом в судовому засіданні 07.12.2021 проти задоволення позовних вимог заперечував повністю.

Позивач за зустрічним позовом в судовому засіданні 07.12.2021 позовні вимоги підтримав повністю.

Відповідач за зустрічним позовом в судовому засіданні 07.12.2021 проти задоволення позовних вимог заперечував повністю.

В судовому засіданні 07.12.2021 відповідно до ст. 216 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 21.12.2021.

20.12.2021 відповідачем за первісним позовом подано до суду додаткові пояснення до яких додано додаткові докази.

20.12.2021 позивачем за первісним позовом подано до суду клопотання про подання доказів.

В судовому засіданні 21.12.2021 відповідно до ст. 216 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 20.01.2022.

В судовому засіданні 20.01.2022 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників учасників справи, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

31.05.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Сервіс» (орендодавець, ТОВ «ДТЕК Сервіс») та Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» (орендар, КП «Київтеплоенерго») укладено договір оренди № 8896-ДС/А-2018 (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору в порядку та на умовах, визначених цим договором, орендодавець зобов`язується передати орендарю в тимчасове оплатне користування об`єкт нерухомості, код згідно ДКПП 68.20- Послуги оренди та експлуатування власної або взятої у лізинг нерухомості (далі - об`єкт) та складові нерухомого майна (далі - майно), код згідно ДКПП 77.39 - Послуги оренди та лізингу інших машин, устаткування та майна, перелік, площа і балансова вартість яких вказана в додатку № 1, який є невід`ємною частиною цього договору.

Згідно з п. 1.2 договору орендар у свою чергу, бере на себе зобов`язання прийняти об`єкт і майно, своєчасно здійснювати оплату в порядку, передбаченому цим договором і по закінченню терміну оренди повернути об`єкт і майно з оренди з урахуванням їх природного зносу.

Спір за первісним позовом виник в зв`язку з тим, що відповідачем в порушення умов договору не виконано основного обов`язку орендаря внаслідок чого виникла заборгованість по сплаті орендної плати за період з липня по грудень 2018 року в розмірі 6.894.998,58 грн та позивачем за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання нараховані інфляційні втрати в розмірі 282.105,75 грн та 3% річних в розмірі 61.025,12 грн.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача за первісним позовом підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Згідно ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 759 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

За приписами ст. 765 Цивільного кодексу України наймодавець зобов`язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк встановлений договором найму.

Відповідно до п. 1.4 договору факт передачі об`єкту та майна в оренду і факт повернення з оренди оформляються відповідними актами прийому-передачі об`єкта та майна в оренду/з оренди, із зазначенням коду ДКПП, які повинні бути підписані уповноваженими представниками обох сторін. Дата початку терміну оренди об`єкта і майна - дата передачі об`єкта і майна орендарю, зафіксована в акті прийому-передачі об`єкта і майна в оренду.

Згідно з п. 2.1.1 договору орендодавець зобов`язаний передати об`єкт і майно відповідно до умов цього договору, у тимчасове користування орендарю з обов`язковим оформленням відповідного двостороннього акту прийому-передачі об`єкта і майна в оренду.

Відповідно до п. 2.3.1 договору орендар зобов`язався прийняти об`єкт та майно, що передається йому в оренду і здійснювати орендну плату на поточний рахунок орендодавця в розмірі та в терміни, обумовлені в розділі 4 цього договору.

Згідно додатку № 1 до договору сторони визначили, що в оренду передається нежитлова будівля загальною площею 2854,4 кв. м, розташована за адресою: м. Київ, вул. Курганівська, 4, а також майно у кількості 27 найменувань, перелік якого наведений у цьому додатку № 1.

За актом приймання-передавання об`єкту та майна від 01.05.2018 орендодавець передав, а орендар прийняв в оренду нежитлову будівлю загальною площею 2854,4 кв. м, розташована за адресою: м. Київ, вул. Курганівська, 4 та визначене умовами договору майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Відповідно до ч.1 ст. 763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Згідно з п. 11.1 договору цей договір укладено строком на 3 (три) місяці, вступає в силу з моменту його підписання сторонами, скріплення підписів сторін печатками і діє до 31.07.2018 включно, але в будь-якому випадку договір діє до повного виконання зобов`язань сторін.

Згідно з ч. 3 ст. 631 Цивільного кодексу України сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення.

Відповідно до п. 11.4 договору згідно ч. 3 ст. 631 Цивільного кодексу України договір поширює свою дію на взаємовідносини сторін, що виникли з 01.05.2018.

Закінчення строку, на який було укладено договір оренди, є однією з підстав його припинення (частина четверта статті 291 Господарського кодексу України).

Пунктом 11.3 договору визначено, що договір може бути продовжений за погодженням сторін, про що сторонами укладається додаткова угода до договору.

Статтею 764 Цивільного кодексу України регламентовано, що у разі якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Згідно з ч. 4 ст. 284 Господарського кодексу України строк договору оренди визначається за погодженням сторін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору він вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Разом з цим, умовами договору не передбачена можливість автоматичного продовження строку дії договору на новий строк у разі відсутності відповідного заперечення однієї із сторін.

Частиною першою статті 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Також ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Таким чином, нормами законодавства передбачено, що договір оренди продовжується на той самий термін, на який його було укладено, у разі відсутності заяви однієї із сторін про його припинення, поданої протягом визначеного законом строку.

Проте позивач та відповідач у п. 11.3 договору визначили можливість продовження договору лише у такий спосіб як укладення додаткової угоди до нього.

Судом встановлено, що сторонами договору не укладались додаткові угоди щодо його продовження на новий термін після 31.07.2018, оскільки у матеріалах справи будь-які додаткові угоди до договору відсутні та сторонами не подані. За таких обставин договір є припиненим з 01.08.2018.

У відповідності до п. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України з наймача справляється плата, за користування майном, розмір, якої встановлюється договором оренди.

Відповідно до ч. 1 ст. 286 Господарського кодексу України орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності.

Зі змісту наведених норм вбачається, що договір оренди є підставою виникнення права наймача (орендаря) користуватися орендованим майном упродовж строку його дії зі сплатою наймодавцю (орендодавцю) орендної плати, погодженої умовами договору, а припинення такого договору є підставою виникнення обов`язку наймача негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Користування майном за договором оренди є правомірним, якщо воно відповідає його умовам та положенням чинного законодавства, які регулюють такі правовідносини з урахуванням особливостей предмета найму та суб`єктів договірних правовідносин.

Правова природа плати за користування річчю (орендної плати) безпосередньо пов`язана із правомірним користуванням річчю протягом певного строку, і обов`язок здійснення такого платежу є істотною ознакою орендних правовідносин, що випливає зі змісту регулятивних норм статей 759, 762, 763 Цивільного кодексу України, статей 283, 284, 286 Господарського кодексу України. Із припиненням договірних (зобов`язальних) відносин за договором у наймача (орендаря) виникає новий обов`язок - негайно повернути наймодавцеві річ.

Таким чином, користування майном після припинення договору оренди є таким, що здійснюється не відповідно до його умов - неправомірне користування майном, у зв`язку з чим вимога щодо орендної плати за користування майном за умовами договору, що припинився (у разі закінчення строку, на який його було укладено тощо), суперечить змісту правовідносин за договором найму (оренди) і регулятивним нормам Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України.

З викладеного вбачається, що обов`язок орендаря сплачувати орендну плату за користування орендованим майном зберігається до припинення договору оренди (до спливу строку його дії), оскільки орендна плата є платою орендаря за користування належним орендодавцю майном та відповідає суті орендних правовідносин, що полягають у строковому користуванні орендарем об`єктом оренди на платній основі.

Подібний правовий висновок викладений в постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.04.2021 у справі № 910/11131/19, Верховного Суду від 14.07.2021 у справі № 904/342/19, від 08.07.2021 у справі № 904/6063/19, від 23.06.2021 у справі № 908/3593/19, від 27.10.2021 у справі № 910/8531/20.

Відповідно до п. 4.1 договору за користування орендованим об`єктом і майном встановлюється орендна плата що складається з:

4.1.1. базової вартості послуг оренди об`єкту та майна в розмірі 1.141.760,00 грн у т.ч. вартості майна в розмірі 7.396,90 грн за один календарний місяць. Орендна плата є договірною.

4.1.2. до укладання орендарем договорів з постачальниками комунальних послуг - витрат орендодавця на утримання об`єкту та сплату спожитих комунальних послуг (по забезпеченню об`єкту електроенергією, опаленням, водопостачанням та каналізацією, послуг з прибирання та експлуатації, вивозом відходів, в тому числі побутових, а також інших комунальних послуг) та враховується за місяць, що передує звітному. Ця частина орендної плати змінюється автоматично в залежності від суми понесених витрат та не підлягає додатковому погодженню сторонами.

Пункт 5 статті 762 Цивільного кодексу України визначає, що плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з п. 3.1 договору приймання послуг оренди за договором підтверджується підписанням уповноваженими представниками сторін акту прийому-передачі наданих послуг за звітний місяць, в якому орендодавцем надавалися послуги оренди.

Як свідчать матеріали справи, сторонами складено (підписано та скріплено печатками) акт здачі-приймання робіт (надання послуг) № 90581524 від 31.07.2018, згідно якого надано послуги оренди приміщення та оренди рухомого майна, загальна вартість яких склала 1.157.469,94 грн.

Пунктом 4.6 договору встановлено, що розрахунки між сторонами за оренду об`єкту та майна проводяться на підставі пред`явленого орендодавцем рахунку, шляхом перерахування орендарем орендної плати на поточний рахунок орендодавця до 15 (п`ятнадцятого) числа місяця наступного за звітним місяцем у якому було надано послугу. Якщо останній день строку для оплати, що встановлений цим договором, припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, днем закінчення такого строку є перший за ним робочий день.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Стаття 610 Цивільного кодексу України визначає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Матеріали справи свідчать, що орендар не виконав зобов`язання по сплаті орендної плати за липень 2018 року, в результаті чого виникла заборгованість перед орендодавцем, розмір якої становить 1.157.469,94 грн.

У відповідності до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Абзацом 1 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України визначено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Доказів того, що відповідачем виконано зобов`язання по сплаті орендної плати за липень 2018 року в повному обсязі не подано.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про наявність передбачених чинним законодавством правових підстав для стягнення з відповідача боргу по орендній платі за липень 2018 року в розмірі 1.157.469,94 грн.

Пункт 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначає що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Матеріалами справи підтверджується те, що відповідач, в порушення умов договору, у визначені строки орендну плату за липень 2018 року не сплатив, а отже є таким, що прострочив виконання зобов`язання.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Умовами договору не визначено інший розмір процентів.

Суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача щодо стягнення з відповідача 2.949,17 грн 3% річних, нарахованих на суму боргу по орендній платі за липень 2018 року в розмірі 1.157.469,94 грн за період з 15.08.2018 по 14.09.2018 (за обґрунтованими розрахунками позивача).

Правовідносини щодо подальшого користування майном після припинення договору оренди не можуть врегульовуватись іншим чином, ніж визначено частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України.

Звідси здійснені позивачем розрахунки позовних вимог, а саме сума заборгованості з орендної плати з серпня по грудень 2018 року, а також нараховані на цю плату суми інфляційних втрат та 3% річних, не відповідають наведеній позиції та правовому регулюванню, встановленому частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача боргу по орендній платі за період з серпня по грудень 2018 року в розмірі 5.737.528,64 грн.

У зв`язку з відсутністю підстав для задоволення позову у відповідній частині, не підлягають задоволенню і позовні вимоги у частині щодо стягнення нарахованих позивачем 282.105,75 грн інфляційних втрат та 58.075,95 грн 3% річних.

Частинами 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Зважаючи на вищенаведене, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Дтек Сервіс» є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково.

За зустрічним позовом

Предметом зустрічного позову є вимога про визнання відсутнім права на нарахування та стягнення орендної плати за договором № 8896-ДС/А-2018 від 31.05.2018 починаючи з 01.08.2018, у зв`язку з тим, що строк дії договору встановлений до 31.07.2018, тобто договір є припиненим з 01.08.2018.

Згідно з частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 1 статті 16 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За висновками Верховного Суду України, сформульованими в постанові від 21.11.2012 у справі 6-134цс12, згідно з пунктом 1 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність.

При цьому Велика Палата Верховного Суду у постанові № 522/1528/15-ц від 26.01.2021 звертає увагу, що визнання права як у позитивному значенні (визнання існуючого права), так і в негативному значенні (визнання відсутності права і кореспондуючого йому обов`язку) є способом захисту інтересу позивача у правовій визначеності.

Для належного захисту інтересу від юридичної невизначеності у певних правовідносинах особа може на підставі пункту 1 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України заявити вимогу про визнання відсутності як права вимоги в іншої особи, що вважає себе кредитором, так і свого кореспондуючого обов`язку, зокрема у таких випадках:

кредитор у таких правовідносинах без звернення до суду з відповідним позовом може звернути стягнення на майно особи, яку він вважає боржником, інших осіб або інакше одержати виконання поза волею цієї особи-боржника в позасудовому порядку;

особа не вважає себе боржником у відповідних правовідносинах і не може захистити її право у межах судового розгляду, зокрема, про стягнення з неї коштів на виконання зобов`язання, оскільки такий судовий розгляд кредитор не ініціював (наприклад, кредитор надсилає претензії, виставляє рахунки на оплату тощо особі, яку він вважає боржником).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 01.10.2019 у справі № 910/3907/18).

Тому спосіб захисту інтересу, передбачений пунктом 1 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України, може застосовуватися лише в разі недоступності позивачу можливості захисту його права.

Задоволення позову про визнання відсутності права вимоги в особи, що вважає себе кредитором, і відсутності кореспондуючого обов`язку особи-боржника у відповідних правовідносинах є спрямованим на усунення правової невизначеності. Тобто, відповідне судове рішення має забезпечити, щоби обидві сторони правовідносин могли у майбутньому знати про права одна одної та діяти, не порушуючи їх. А тому такий спосіб захисту є виключно превентивним.

Якщо кредитор, який діяв в умовах правової невизначеності, у минулому порушив права особи, яку він вважає боржником, то для останнього ефективним способом захисту буде той, який спрямований на захист порушеного права, а не на превентивний захист інтересу. Тобто звернення з позовом для усунення правової невизначеності, яка існувала у минулому, в означеній ситуації не є ефективним способом захисту.

Зокрема, якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, бо вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання.

Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора, зокрема про визнання відсутнім права нараховувати оренду плату після припинення дії договору.

Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите.

У разі, якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, або такий спір суд уже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту.

В даному випадку позивач за зустрічним позовом (орендар) мав змогу здійснити захист своїх прав в межах розгляду первісного позову у даній справі про стягнення з нього коштів довівши відсутність боргу по сплаті орендної плати нарахованої з серпня 2018 року.

Суд відзначає, що з урахуванням того, що судом під час розгляду первісного позову встановлено припинення дії договору оренди № 8896-ДС/А-2018 від 31.05.2018 з 01.08.2018 та відсутність правових підстав для стягнення з орендаря боргу по орендній платі нарахованої з серпня 2018 року, вимоги позивача про визнання відсутнім права на нарахування орендної плати після 31.07.2018 не є належним та ефективним способом захисту.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (пункт 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19).

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго».

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Витрати по сплаті судового збору за розгляд первісного позову, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Витрати по сплаті судового збору за розгляд зустрічного позову, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст. 129, ст.ст. 237, 238, 240 ГПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Первісний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Дтек Сервіс» задовольнити частково.

2. Стягнути з Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» (01001, м. Київ, пл. Івана Франка, 5, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Дтек Сервіс» (01032, м. Київ, вул. Льва Толстого, 57, ) 1.157.469 (один мільйон сто п`ятдесят сім тисяч чотириста шістдесят дев`ять) грн 94 коп. основного боргу, 2.949 (дві тисячі дев`ятсот сорок дев`ять) грн 17 коп. 3% річних, 17.406 (сімнадцять тисяч чотириста шість) грн 29 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. В іншій частині в первісному позові відмовити повністю.

4. В задоволенні зустрічного позову Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» відмовити повністю.

Відповідно до частини 1 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Повне рішення складено 03.02.2022.

СуддяВ.В. Сівакова