ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРCОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел./0552/26-47-84, 49-31-78, факс 49-31-78, веб сторінка: ks.arbitr.gov.ua/sud5024/
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 лютого 2022 року, м. Херсон, справа № 923/1533/21

Господарський суд Херсонської області у складі судді Закуріна М. К., розглянувши справу

за позовом Комунального підприємства «Комунальні системи» Енергодарської міської ради

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Тесла-Монтаж»

про стягнення 56200 грн,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Управління комунальної власності Енергодарської міської ради,

у с т а н о в и в:

Дії та аргументи Позивача

19.11.2021 Комунальне підприємство «Комунальні системи» Енергодарської міської ради звернулося з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Тесла-Монтаж» про стягнення 56200 грн, які визначені ним як безпідставно набуті за наслідками здійснення господарської діяльності за договором підряду № 22-18 від 23.11.2018.

У якості обґрунтування власної позиції Позивач вказав, що:

- між сторонами був укладений договір підряду з поточного ремонту вуличного освітлення у м. Енергодар, за наслідками якого у подальшому встановлене завищення вартості робіт, оскільки до відповідного акту приймання-передачі включені витрати Відповідача на відрядження працівників на суму 55845 грн,

- згідно з положеннями пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 02.02.2011 № 98 «Про суми і складові витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, що повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів» розмір добових витрат за рахунок бюджетних коштів визначено у сумі 60 грн,

- у зв`язку з наведеним розміром добових витрат завищення за актом склало 56214 грн,

- з метою повернення цієї сум він звернувся до Відповідача, проте вимоги не були виконані,

- внаслідок неправомірної сплати спірної суми правовою підставою позову є стаття 1212 Цивільного кодексу України, за якою Відповідач повинен повернути безпідставно набуті кошти.

Дії та аргументи Відповідача

Відповідач позовні вимоги не визнав та вказав, що:

- наведена Позивачем постанова КМУ № 98 від 02.02.2011 не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки він не є бюджетним підприємством та не фінансується з бюджету,

- кошти на відрядження були включені до акту приймання-передачі виконаних робіт за грудень 2018 року, оскільки є його витратами,

- вартість витрат на відрядження не перевищує кошторисну вартість робіт, а тому твердження Позивача про відповідне перевищення є необґрунтованим,

- виконані ним роботи були прийняті Позивачем без зауважень, оплачені, а тому заявлення позову з посиланням на статтю 1212 ЦК України є безпідставним,

- акт ревізії не є доказом у розумінні положень Господарського процесуального кодексу України, а тому не підлягає врахуванню під час розгляду справи.

Процесуальні дії та рішення суду

Ухвалою від 17.12.2021 суд відкрив провадження у справі за правилами спрощеного провадження. Нею ж сторонам установив строки подачі процесуальних заяв. Зокрема, Відповідач подав відзив на позов, а Позивач право щодо надання відповіді на відзив не скористався.

Установлені судом обставини

23.11.2018 Позивач, виступаючи у якості Замовника, уклав з Відповідачем, як Підрядником, договір № 22-18, за умовами якого Підрядник зобов`язався виконати роботи з поточного ремонту вуличного освітлення у м. Енергодарі, а Замовник прийняти та сплатити їх вартість, яка у загальному складає 1135460,99 грн (пункти 1.1., 2.1.).

За змістом Зведеного кошторисного розрахунку вартості об`єкта будівництва, який підписаний обома сторонами, вартість робіт визначена у сумі 1135460,99 грн, з якої витрати, пов`язані з відрядженням працівників будівельної організації на об`єкт будівництва, становлять 126960 грн.

Як слідує з довідки про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за грудень 2018 року, що підписана обома сторонами, відповідна загальна вартість робіт склала 1046518,40 грн, з яких: вартість виконаних робіт 872098,67 грн, у тому числі будівельні роботи на суму 812834,61 грн та інші витрати на суму 59264,06 грн.

Відповідно до акту № 1 приймання виконаних будівельних робіт за грудень 2018 року, який підписаних обома сторонами, Відповідач виконав будівельні роботи на суму 1046518,40 грн, а витрати, пов`язані з відрядженням працівників склали 55845 грн.

За твердженнями сторін вартість робіт сплачена Позивачем у сумі 1046518,40 грн.

Як слідує з Акту № 08.06-20/3 від 02.08.2019 ревізії фінансово-господарської діяльності Управління комунальної власності Енергодарської міської ради за період з 01.01.2016 по 30.04.2019, який складений Управлінням Східного офісу Держаудитслужби в Запорізькій області за наслідками перевірки встановлено, що за договором підряду № 22-18 від 23.11.2018, укладеним між сторонами наявне завищення витрат на відрядження на суму 56214 грн, з розрахунку: (372,30 грн 60 грн) х 10 х 15 х 1,2, де « 372,30 грн» добові, визначені Відповідачем на одного працівника, « 60 грн» добові, які визначені пунктом 1 постанова КМУ від 02.02.2011 № 98, « 10» кількість робітників, яким визначені добові, « 15» кількість днів, «1,2» - коефіцієнт податку на додану вартість.

Згідно з претензією Позивача за вих. № 01.1-10/1301/1 від 15.10.2019, яка адресована Відповідачу, він зажадав від останнього сплатити вартість завищень на відрядження працівників у сумі 56214 грн.

Відповідно до листа Відповідача за вих. № 7 від 14.11.2019, адресованого Позивачу, той повідомив про відсутність підстав для задоволення претензії.

Оцінка суду установлених обставин на норм діючого законодавства

Відповідно до частин 1 та 2 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно; особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала; положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

У пунктах 22-25, 34 постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 06.02.2019 у справі № 923/921/17 Суд надав правові висновки стосовно застосування наведеної статті та вказав, що:

- кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала (пункт 22),

- у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України (пункт 23),

- за змістом приписів глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав; вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях; натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої (пункт 24),

- обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберіг), або вартість цього майна (пункт 25),

- на відміну від збитків, для стягнення яких підлягає доведенню наявність складу правопорушення для висновків про наявність підстав для повернення безпідставно набутих коштів є встановлення обставин набуття або збереження майна за рахунок іншої особи (потерпілого) та те, що набуття або збереження цього майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала (пункт 34).

Таким чином, правовідносини із завдання збитків та кондикційні зобов`язання мають різний зміст та правове регулювання.

У спорі між правовідносини між сторонами виникли на підставі господарського договору, а тому додатково до викладеного суд зазначає наступне.

За статтею 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктами господарювання в силу якого одна сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони, а інша (управнена) сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Стаття 174 того ж Кодексу встановлює, що господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору, а відповідно до частини 1 статті 175 майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 193 ГК України встановлені загальні правила виконання господарських зобов`язань, за якими суб`єкти господарювання повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору (частина 1); кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу (частина 2); не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань (частина 7).

Відтак, при наявності укладеного договору між його учасниками виникають господарські зобов`язання, які характеризуються певними правами та обов`язками обох сторін.

Зміст та умови договору, аналіз правовідносин та господарсько-договірних зобов`язань (майново-господарських зобов`язань у відповідності до частини 1 статті 179 ГК України), які виникли між сторонами на його підставі, з огляду на вказані правові положення, свідчать, що за своєю юридичною природою між сторонами укладений договір підряду.

Зокрема, частина 1 статті 837 ЦК України надає визначення договору підряду, за яким одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Отже, за цим договором у контексті спірних правовідносин Позивач, як підрядник, зобов`язався виконати підрядні роботи, а Відповідач, як замовник, - прийняти та сплатити їх вартість.

На підставі наведеного суд приходить до висновку, що наявність укладеного між сторонами договору підряду та отримання у межах його дії вартості робіт вказує на договірний характер правовідносин, який унеможливлює застосування статті 1212 ЦК України для стягнення спірної суми.

За таких обставин обґрунтування Позивачем позовних вимог з посиланням на положення наведеної статті є помилковими.

Частина перша статті 162 Господарського процесуального кодексу України регламентує, що у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Відповідно до пунктів 4, 5 частини третьої цієї ж статті позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них, а також виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

Отже, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

У постанові від 04.12.2019 по справі № 917/1739/17 Велика Палата Верховного Суду надала правовий висновок стосовно застосування цієї правової норми. Суд у пунктах 81, 83 та 86 вказав, що:

- предмет позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів,

- підстави позову це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу,

- правовими підставами позову є зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги,

- саме на суд покладений обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

З огляду на викладене, право суду на самостійне надання правової кваліфікації відносинам сторін та правових норм, які підлягають застосуванню для вирішення спору, нерозривне із безпосередньою позицією позивача щодо правової аргументації як вимог, так і характеристики спірних правовідносин. Крім того, у випадку коли позивач самостійно визначає правову підставу позову та предмет позовних вимог (який включає в себе не тільки визначену суму стягнення, але й певну матеріально-правову вимогу, стосовно якої просить прийняти судове рішення) та наполягає на їх обов`язковому застосуванню, суд вправі виходити за обрані позивачем межі (у тому числі межі матеріально-правової вимоги) з метою вирішення наявного спору з певним відхиленням, яке може мати місце у випадку, коли для правильної оцінки характеру правовідносин потребується аналіз інших правових норм, ніж ті, які вказані позивачем.

Отже, оскільки Позивач при стягненні спірної суми помилково визначив її правову природу, суд вважає, що вправі вийти за відповідні обрані ним межі правового обґрунтування заявлених вимог та вирішити спір із застосуванням належних правових норм.

Так, при визначенні характеру спірних правовідносин, предмету заявлених вимог, посилань Позивача на неправомірне застосування положень нормативно-правового акту щодо визначення розміру добових на відрядження працівника суд вважає, що, фактично, вимоги Позивача характеризуються заявленими ним до стягнення збитками, які завдані внаслідок дій Відповідача по включенню до ціни робіт вартості витрат на відрядження працівників при виконанні договору підряду з порушенням діючого законодавства.

Безпосередньо порядок майнової відповідальності у випадку спричинення збитків у сфері господарювання встановлений положеннями статей 224, 225 та 226 ГК України.

Зокрема, відповідно до статті 224 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено (частина 1); під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також неодержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною (частина 2).

За змістом статті 225 того ж Кодексу до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються серед іншого: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; при визначенні розміру збитків, якщо інше не передбачено законом або договором, враховуються ціни, що існували за місцем виконання зобов`язання на день задоволення боржником у добровільному порядку вимоги сторони, яка зазнала збитків, а у разі якщо вимогу не задоволено у добровільному порядку, - на день подання до суду відповідного позову про стягнення збитків.

Водночас, статтею 226 названого Кодексу визначні умови і порядок відшкодування збитків. Так, учасник господарських відносин, який вчинив господарське правопорушення, зобов`язаний вжити необхідних заходів щодо запобігання збиткам у господарській сфері інших учасників господарських відносин або щодо зменшення їх розміру, а у разі якщо збитків завдано іншим суб`єктам, - зобов`язаний відшкодувати на вимогу цих суб`єктів збитки у добровільному порядку в повному обсязі, якщо законом або договором сторін не передбачено відшкодування збитків в іншому обсязі.

Таким чином, додаткові необґрунтовані витрати, сплачені стороною за наслідками господарської діяльності іншій стороні, можуть складати збитки, які винна сторона повинна відшкодувати.

У пункті 5.16. постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2019 у справі № 920/85/18 Суд надав правовий висновок стосовно застосування вказаних правових норм та вказав, що:

- для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, наявності збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками кредитора, вини,

- відсутність хоча б одного з вищевказаних елементів, які утворюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за невиконання або неналежне виконання ним взятих на себе зобов`язань,

- для застосування відповідальності у вигляді стягнення збитків, позивач повинен довести наявність у нього збитків, протиправних дій відповідача та причинного зв`язку між збитками позивача та діями відповідача,

- вимога про відшкодування збитків може пред`являтися виключно у разі, якщо збитки є результатом порушення права і виключно до особи, яка це право порушила.

Отже, Позивач, з урахуванням положень частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України, у контексті спірних правовідносин повинен довести як сам факт заподіяння йому збитків унаслідок завищення вартості виконаних робіт за договором підряду, який повинен сприйматися як доведення конкретних витрат, які завищені при виконанні договору, так і протиправність дій Відповідача.

У спорі відповідне завищення Позивач пов`язує із незастосуванням Відповідачем положень пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України № 98 від 02.02.2011 «Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів», за яким регулюються правовідносини щодо сум витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів.

З викладеної правової норми слідує, що її дія розповсюджується на правовідносини, які виникли між сторонами, оскільки хоча працівники Відповідача і не є державними службовцями, а саме підприємство не утримується за рахунок бюджетних коштів, але при виконанні підрядних робіт, проведення яких фінансується з бюджету, працівники Відповідача є «іншими особами, що направляються у відрядження підприємством, яке повністю або частково фінансуються за рахунок бюджетних коштів».

У додатку № 1 до наведеної постанови КМУ № 98 витрати на відрядження (станом на грудень 2018 року) становили 60 грн на добу.

Таким чином у спірних правовідносинах сторони повинні були визначати витрати у розмірі 60 грн на добу для одного відрядженого працівника.

З тексту позовної заяви та доданих до позову доказів не вбачається яким чином визначалися добові у сумі 55845 грн, тобто скільки працівників та на який строк вони були відрядженні. Відповідні данні наведені лише в Акті ревізії фінансово-господарської діяльності, який складений Управлінням Східного офісу Держаудитслужби в Запорізькій області. Проте, акт ревізії не є безпосереднім доказом відповідного розрахунку та підстав невідповідності розрахунку положенням пункту 1 постанови КМУ № 98.

Відтак, суд висновує, що Позивач не довів належними та допустимими доказами факту спричинення йому збитків на спірну суму за наслідками виконання Відповідачем договору підряду, оскільки не надав до матеріалів справи доказів кількості працівників, які перебували у відрядженні, строку відрядження та нарахованих добових кожному з них (наказу Відповідача № 62-В від 30.11.2018 про відрядження працівників та листа Відповідача за вих. № 19/12-18 від 19.12.2018 про наявність яких вказано в акті ревізії).

Необхідність цих доказів пов`язана з тим, що Позивач заявив вимоги про стягнення 56200 грн, вказавши, що вони є сумою завищення на сплату добових на відрядження, при тому, що самі витрати за актом виконаних робіт склали лише 55845 грн.

При такій невідповідності для правильного обрахунку добових, із використанням встановленого додатком № 1 постанови КМУ № 98 розміру добових у сумі 60 грн та відповідного визначення завищення, потребується аналіз не скільки загальної нарахованої суми, а безпосередніх значень кількості працівників, які перебували у відрядженні, кількості днів відрядження та суму добових, яка визначена Відповідачем на одного працівника.

В акті ревізії сума завищень обрахована за розрахунком: (372,30 грн 60 грн) х 10 х 15 х 1,2 = 56200 грн, де « 372,30 грн» добові, визначені Відповідачем на одного працівника, « 60 грн» добові, які визначені пунктом 1 постанова КМУ від 02.02.2011 № 98, « 10» кількість робітників, яким визначені добові. Проте, такий розрахунок не відповідає визначеній в акті виконаних робіт сумі витрат на відрядження (в акті вони менші), а тому на його основі не можна взагалі визначити суму завищень, яка по своїй суті повинна складати різницю між нарахованою Відповідачем сумою витрат та сумою витрат із застосуванням добових за постановою КМУ № 98. Невідповідність розрахунку суми завищень характеризується також тим, що Позивач не надав доказів безпосереднього розрахунку витрат, пов`язаних з відрядженнями, які здійснив Відповідач та їх суму вказав в акті виконання робіт, а саме на суму 55845 грн, тобто стосовно якої кількості працівників, строку відрядження та розміру добових.

Більш того, відповідний розрахунок, як підстава для стягнення, не наведений безпосередньо Позивачем, а застосування його за актом ревізії не є правомірним.

Частиною 1 статті 14 ГПК України встановлений принцип диспозитивності господарського судочинства, який полягає у тому, що суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи, а збирання доказів не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на вказаний принцип суд не вправі самостійно витребувати у Позивача необхідні документи (докази), а тому розглядає спір лише з аналізом тих, доказів, які є у справі.

Поряд з цим, у спорі суд установив, що за умовами договору його загальна вартість складає 1135460,99 грн, а відповідно до акту № 1 приймання виконаних будівельних робіт за грудень 2018 року Відповідач виконав, а Позивач сплатив 1046518,40 грн.

Таким чином, вартість виконаних робіт у межах договору менша, ніж договірна ціна при фактичному повному їх виконанні Відповідачем, а тому договір виконаний у межах відповідної ціни, яка згідно до частини 2 статті 180 ГК України є його однією із істотних умов.

Відповідно до статті 189 ГК України ціна є вираженням у грошовій одиниці товару (робіт), що підлягає продажу (реалізації), який повинен застосовуватися як розмір плати (частина 1).

У свою чергу, відповідно до статті 632 ЦК України: ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін; зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом; зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.

Частина 1 статті 843 ЦК України урегульовує, що у договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення.

У цьому контексті суд також зазначає, що відповідно до Зведеного кошторисного розрахунку вартості об`єкта будівництва, який підписаний обома сторонами на стадії укладення договору підряду, сторонами до загальної ціни договору (вартості робіт) включені також «витрати, які пов`язані з відрядженням працівників будівельної компанії на об`єкт будівництва» у загальній сумі 126960 грн.

В акті № 1 приймання виконаних будівельних робіт за грудень 2018 року відповідні витрати, які пов`язані з відрядженням працівників будівельної компанії на об`єкт будівництва, визначені у розмірі 55845 грн.

За таких обставин, витрати на відрядження, які вказані в акті приймання виконаних робіт, не перевищують обумовлену договірну суму можливих витрат.

З наведеного суд висновує, що Відповідач не перевищив обумовлену договором суму витрат на відрядження працівників та фактично здійснив роботи з меншими витратами на відрядження, а тому Позивач не довів наявність збитків, які спричинені йому унаслідок включення до вартості виконаних робіт суми витрат на відрядження працівників.

На підставі викладеного суд висновує, що Позивач не довів належними та допустимими доказами завданих йому збитків, оскільки не надав документів, які б свідчили про кількість працівників, які перебували у відрядженні, строку відрядження та нарахованих добових кожному з них, а також перевищення ціни договору з вини Відповідача, у зв`язку з чим позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Розподіл судових витрат

Судовими витратами у справі є витрати Позивача на сплату судового збору у сумі 2270 грн, які у відповідності до статті 129 ГПК України покладаються на Позивача. Разом з тим надлишково сплачена сума судового збору у розмірі 109 грн підлягає поверненню Позивачу за його заявою.

На підставі вказаних правових норм та керуючись статтями 238, 240 ГПК України,

в и р і ш и в:

1. У задоволенні позовних вимог відмовити.

2. Повернути Комунальному підприємству «Комунальні системи» Енергодарської міської ради 109 грн надлишково сплаченої суми судового збору.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя М.К. Закурін