ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" січня 2022 р. Справа№ 925/865/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Барсук М.А.

Руденко М.А.

при секретарі судового засідання Денисевич К.Ю.,

за участю представників:

від позивача - представник не прибув;

від відповідача - представник не прибув,

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Сільськогосподарське підприємство "Весна 21" на рішення Господарського суду Черкаської області від 07.10.2021 у справі №925/865/21 (суддя Спаських Н.М., повний текст складено - 14.10.2021) за позовом Приватного підприємства "Фенікс Агро" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сільськогосподарське підприємство "Весна 21" в особі Озірянської філії ТОВ "Сільськогосподарське підприємство "Весна 21" про стягнення 823 907,87 грн та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Сільськогосподарське підприємство "Весна 21" в особі Озірянської філії ТОВ "Сільськогосподарське підприємство "Весна 21" до Приватного підприємства "Фенікс Агро" про визнання недійсним договору поставки №ОзФ 262/2020 від 01.07.2020.

ВСТАНОВИВ наступне.

Приватне підприємство "Фенікс Агро" звернулось до Господарського суду Черкаської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сільськогосподарське підприємство "Весна 21" в особі Озірянської філії ТОВ "Сільськогосподарське підприємство "Весна 21" про стягнення 823 907,87 грн, з яких: 659 186,06 грн заборгованості з поставки товару, 17 115,57 грн 3 % річних, 74 351,16 грн інфляційних втрат та 73 255,08 грн пені.

Вказані вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань в частині здійснення повної та своєчасної оплати товару.

В свою чергу, відповідач звернувся до суду із зустрічним позовом про визнання недійсним договору поставки № ОзФ 262/2020 від 01.07.2020.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 07.10.2021 у справі №925/865/21 первісний позов задоволено частково, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Сільськогосподарське підприємство "Весна 21" в особі Озірянської філії ТОВ "Сільськогосподарське підприємство "Весна 21" на користь Приватного підприємства "Фенікс Агро" - 659 186,06 грн. боргу, 17 115,57 грн. 3 % річних, 74 351,16 грн. інфляційних втрат, 32959,30 грн. пені на підставі договору поставки № ОзФ 262/2020 від 01.07.2020 року та 12358,63 грн. на відшкодування сплаченого судового збору. В решті вимог у позові відмовлено. У задоволенні зустрічного позову про визнання недійсним договору поставки № ОзФ 262/2020 від 01.07.2020 року відмовлено повністю.

При задоволенні первісного позову суд першої інстанції виходив з доведеності позивачем факту порушення відповідачем договірних зобов`язань в частині оплати отриманого товару.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Черкаської області від 07.10.2021 у даній справі в частині задоволених вимог та прийняти в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову про стягнення заборгованості відмовити.

Апеляційна скарга мотивована:

порушенням правил територіальної підсудності;

відсутністю у відповідача обов`язку щодо сплати коштів у зв`язку з неотриманням від позивача всіх супровідних документів на товар;

притягненням відповідача до подвійної відповідальності у вигляді стягнення пені та 3% річних;

невірністю, здійсненого судом першої інстанції, розподілу судового збору.

Сторони не скористалися правом на участь своїх представників в судовому засіданні, хоча про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином, про що свідчать повідомлення про вручення поштового відправлення.

Будь - яких заяв, клопотань щодо неможливості бути присутніми у даному судовому засіданні від сторін до суду не надійшло.

Слід також зазначити, що явка представників сторін не визнавалася обов`язковою, певних пояснень суд не витребував.

Враховуючи належне повідомлення сторін, а також з урахуванням того, що неявка їх представників в судове засідання не перешкоджає розгляду апеляційної скарги, вона розглянута судом у даному судовому засіданні по суті з винесенням постанови.

Згідно з ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у Главі 1 Розділу ІV.

Частинами 1 та 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Між Приватним підприємством "Фенікс Агро" (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Сільськогосподарське підприємство "Весна 21" (покупець) в особі директора Озірянської філії ТОВ "Сільськогосподарське підприємство "Весна 21" 01 липня 2020 укладено договір поставки № ОзФ 262/2020, згідно умов якого (п.1.1) Постачальник, зобов`язується поставити та передати у власність Покупця, а Покупець зобов`язується прийняти та оплатити висівки пшеничні та /або висівки кукурудзяні та/або шрот соняшниковий, та/або шрот соєвий, та /або макуху соняшникову, та /або макуху соєву, та/або макуху кукурудзяну, та/або олію соєву, та/або олію соняшникову та /або інші білкові продукти (далі - Товар).

Умови, строки поставки, асортимент, кількість та ціна товару, який поставляється відповідно до Договору, визначається сторонами у Специфікаціях, які є невід`ємними додатками до цього договору ( п. 2.1.).

Згідно розділу 3 Договору поставка товару здійснюється на умовах "DAP" Правил Інкотермс 2010, а саме - Постачальник повинен замовити і оплатити поставку (перевезення) товару до місця призначення, вказаного у п. 3.5. Договору, якщо інше місце призначення не визначене сторонами в Специфікації на відповідну партію товару.

Строк поставки кожної окремої партії товару визначається сторонами в Специфікаціях. Право власності на товар і ризик випадкової загибелі товару переходить від Постачальника до Покупця з дати поставки товару.

Датою поставки товару вважається дата підписання належним представником Покупця видаткової накладної на фактично прийнятий Покупцем товар, що проводиться після розвантаження в місці призначення (поставки), а саме: склад Покупця за адресою Черкаська область, Звенигородський район, с. Озірна, вул. Мічуріна, 103 (п. 3.5. Договору).

Згідно п. 4.4. Договору сторонами погоджено такий порядок розрахунків за товар:

- 80% вартості товару згідно Специфікації - сплачується не пізніше 15 банківських днів після розвантаження товару в місці поставки та підписання видаткової накладної;

- 20% вартості товару згідно відповідної Специфікації - сплачується після реєстрації податкової накладної та надання всіх супровідних документів згідно п. 3.7. Договору.

Сторони можуть передбачити й інший порядок розрахунку, про що складають додаткову угоду до цього договору.

До договору від 01.07.2020 сторонами складено такі Специфікації:

- № 1 від 01.07.2020 на поставку шроту соняшникового 139,9 тон на уму 1049250,00 грн. Строк поставки не пізніше 21 календарного дня з моменту підписання даної Специфікації;

- № 2 від 06.08.2020 на поставку шроту соняшникового 49,82 тон на суму 381123,00 грн. Строк поставки не пізніше 21 календарного дня з моменту підписання даної Специфікації;

- № 3 від 13.08.2020 на поставку шроту соняшникового 150,460 тон на суму 1 173588,00 грн. Строк поставки не пізніше 30 календарних днів з моменту підписання даної Специфікації;

- № 5 від 25.09.2020 на поставку шроту соняшникового 50 тон на суму 385000,00 грн. Строк поставки не пізніше 30 календарних днів з моменту підписання даної Специфікації;

- № 7 від 15.10.2020 на поставку шроту соняшникового 25 тон на суму 193 750,00 грн. Строк поставки не пізніше 30 календарних днів з моменту підписання даної Специфікації;

- № 8 від 21.10.2020 на поставку шроту соняшникового 50 тон на суму 415 000,00 грн. Строк поставки не пізніше 30 календарних днів з моменту підписання даної Специфікації;

- № 9 від 28.10.2020 на поставку шроту соняшникового 50 тон на суму 465 000,00 грн. Строк поставки не пізніше 30 календарних днів з моменту підписання даної Специфікації;

- № 10 від 03.11.2020 на поставку макухи соєвої 25 тон на суму 407500,00 грн. Строк поставки не пізніше 30 календарних днів з моменту підписання даної Специфікації;

- № 11 від 04.12.2020 на поставку шроту соняшникового 25 тон на суму 266250,00 грн. Строк поставки не пізніше 30 календарних днів з моменту підписання даної Специфікації.

Позивач поставив, а відповідач прийняв товару на загальну суму 5 546 609,20 грн., що підтверджується наявними у матеріалах справи видатковими та товарно-транспортними накладними за період з 17.07.2020 по 07.12.2020 (а.с. 43-94, том 1).

Всі видаткові накладні підписані представниками обох сторін та скріплені печатками, мають посилання на укладений сторонами договір поставки № ОзФ-262/2020 від 01.07.2020.

Відповідач за отриманий товар розрахувався частково на суму 4 887 423,14 грн., що підтверджується наявними у справі копіями платіжних доручень (а.с. 95-145 том 1) та відомостями позивача з Акту звірки розрахунків.

Предметом спору у даній справі за первісним позовом є стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Сільськогосподарське підприємство "Весна 21" в особі Озірянської філії ТОВ "Сільськогосподарське підприємство "Весна 21" 659 186,06 грн заборгованості з поставки товару, 17 115,57 грн 3 % річних, 74 351,16 грн інфляційних втрат та 73 255,08 грн пені.

В свою чергу, вимогами зустрічного позову є вимоги про визнання недійсним договору поставки № ОзФ 262/2020 від 01.07.2020.

Як вже було вказано, вимоги за первісним позовом були задоволені, а зустрічний позов залишено без задоволення.

В свою чергу, вказане рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині задоволення вимог за первісним позовом, а тому виходячи з положень ч. 1 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За наведених обставин, колегія суддів переглядає дану справу в частині вимог за первісним позовом.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення прав та обов`язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

Укладений між сторонами договір від 01 липня 2020 № ОзФ 262/2020 за своєю правовою природою є договором поставки.

У відповідності до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 2 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно зі статтею 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно п. 4.4. Договору сторонами погоджено такий порядок розрахунків за товар:

- 80% вартості товару згідно Специфікації - сплачується не пізніше 15 банківських днів після розвантаження товару в місці поставки та підписання видаткової накладної;

- 20% вартості товару згідно відповідної Специфікації - сплачується після реєстрації податкової накладної та надання всіх супровідних документів згідно п. 3.7. Договору.

Як вже вказувалося, позивач поставив, а відповідач прийняв товару на загальну суму 5 546 609,20 грн. В свою чергу, зобов`язання з оплати отриманого товару були виконані відповідачем частково на суму 4 887 423,14 грн., у зв`язку з чим виник борг у розмірі 659 186,06 грн.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що він має право не оплачувати 20% вартості отриманого товару, оскільки позивач в порушення вимог п. 3.7. Договору не надав покупцю супровідні документи на товар.

Стосовно вказаного колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, наведеним при відхиленні аналогічних доводів відповідача.

Так, 20% від ціни договору, які відповідач може не оплачувати через ненадання йому документів згідно п. 3.7. договору, становить 1 109 321,84 грн.

Залишок боргу за позовом, який просить стягнути позивач становить 659 186,06 грн.

Отже, відповідач почав сплачувати на користь позивача і ту частину боргу, яка перевищує 20% суми поставленого товару, що вказує на те, що всі документи згідно п. 3.7. Договору відповідач отримав від позивача або їх неотримання не стало перепоною для здійснення платежів.

Крім цього, відповідачем не було подано доказів про пред`явлення вимоги позивачу щодо передачі супровідних документів на товар після його отримання. Зауваження щодо неотримання документів відповідач вказав лише при виникненні із позивачем судового спору про стягнення боргу.

До того ж, всі видаткові накладні підписані відповідачем та скріплені його печаткою без жодних зауважень.

Враховуючи наведене, доводи апелянта про відсутність підстав для сплати коштів за поставлений товар відхиляються колегією суддів за необґрунтованістю.

Статтею 611 Цивільного кодексу України зазначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Одним з наслідків порушення зобов`язання є оплата неустойки (штрафу, пені) - визначеної законом чи договором грошової суми, що боржник зобов`язаний сплатити кредитору у випадку невиконання чи неналежного виконання зобов`язання, зокрема у випадку прострочення виконання.

Згідно ч. 3 ст. 546 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

У відповідності до п. 6.4. Договору у випадку прострочення оплати, або неповної оплати товару в строки, зазначені у Договорі, Покупець зобов`язується на вимогу Постачальника сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період прострочення платежу від вартості неоплаченого або частково неоплаченого товару за кожен день прострочення оплати, але не більше 5% від суми простроченого грошового зобов`язання.

Отже, сторони у договорі передбачили базу нарахування пені, проте обмежили її розмір 5% від суми простроченого грошового зобов`язання.

Враховуючи те, що у даному випадку простроченим грошовим зобов`язанням слід вважати залишок основного боргу в розмірі 659186,06 грн., тому відповідно розмір пені не може перевищувати 5% відсотків від цієї суми, тобто 32959,30 грн.

Таким чином, з огляду на встановлене сторонами у договорі обмеження розміру пені, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо часткового задоволення вказаної вимоги на суму 32959,30 грн.

Згідно ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачена вказаною статтею сплата суми боргу за грошовим зобов`язанням з урахуванням встановленого індексу інфляції, а так само трьох процентів річних від простроченої суми, здійснюється незалежно від наявності відповідного положення в договорі.

З урахуванням того, що відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання за договором, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 74351,16 грн. інфляційних та 17115,57 грн. 3 % річних, розрахунок яких перевірений судом та не суперечить чинному законодавству.

Стосовно доводів апелянта про те, що задоволення місцевим господарським судом вимог про стягнення пені та 3 % річних призвело до притягнення відповідача до подвійної відповідальності, слід зазначити наступне.

Так, обмеження розміру пені 5% від суми простроченого грошового зобов`язання (враховуючи визначення бази її нарахування - подвійна облікова ставка НБУ, що діяла в період прострочення платежу від вартості неоплаченого або частково неоплаченого товару за кожен день прострочення оплати) не є тотожним нарахуванню 3 % річних, а тому вказані нарахування мають різну правову природу та порядок обрахунку.

Враховуючи наведене, одночасне стягнення з відповідача пені, розмір якої обмежено 5% від суми простроченого грошового зобов`язання, а також 3 % річних не є притягненням боржника до подвійної відповідальності.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення первісного позову.

Стосовно доводів апелянта про те, що дана справа належить до територіальної юрисдикції Господарського суду Хмельницької області, оскільки позов слід було пред`являти за місцезнаходженням відповідача, а не його філії, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 27 ГПК України позов пред`являється до господарського суду за місцезнаходженням чи місцем проживання відповідача, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 ст. 29 ГПК України право вибору між господарськими судами, яким відповідно до цієї статті підсудна справа, належить Позивачу, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 30 цього Кодексу.

Позови у спорах, що виникають з діяльності філії або представництва юридичної особи, можуть пред`являтися також за їх місцезнаходженням (частина 3 ст. 29 ГПК України ).

Вимоги первісного позову пред`явлені до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сільськогосподарське підприємство "Весна 21" в особі Озірянської філії ТОВ "Сільськогосподарське підприємство "Весна 21".

Згідно з частинами 1 та 6 статті 55 Господарського кодексу України суб`єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов`язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством. Суб`єкти господарювання, мають право відкривати свої філії, представництва, інші відокремлені підрозділи без створення юридичної особи.

За змістом частини 4 статті 64 Господарського кодексу України підприємство має право створювати філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи, погоджуючи питання про розміщення таких підрозділів підприємства з відповідними органами місцевого самоврядування в установленому законодавством порядку. Такі відокремлені підрозділи не мають статусу юридичної особи і діють на основі положення про них, затвердженого підприємством. Підприємства можуть відкривати рахунки в установах банків через свої відокремлені підрозділи відповідно до закону.

Статтею 95 Цивільного кодексу України визначено, що філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій (ч.1). Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення (ч.3). Керівники філій та представництв призначаються юридичною особою і діють на підставі виданої нею довіреності (ч.4). Відомості про філії та представництва юридичної особи включаються до єдиного державного реєстру (ч.5).

Отже, обсяг повноважень відособленого підрозділу юридичної особи на здійснення у господарському суді повноважень сторони у справі від імені цієї особи визначається установчими документами останньої, положенням про відособлений підрозділ, яке затверджено юридичною особою, або довіреністю, виданою нею ж у встановленому порядку керівникові цього підрозділу.

Колегія суддів відзначає, що юридичну особу в господарських відносинах може представляти її відокремлений підрозділ. При цьому, стороною у справі є юридична особа, від імені якої діє відокремлений підрозділ, і рішення приймається саме стосовно підприємства чи організації - юридичної особи, але в особі її відокремленого підрозділу.

Так, згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань за ідентифікаційним кодом (код ЄДРПОУ) №43544914 значиться Озірянська філія ТОВ "Сільськогосподарське підприємство "Весна 21", з місцезнаходженням: Україна, 19511, Черкаська обл., Городищенський р-н, село Мліїв, ВУЛИЦЯ ДАНИЛА КУШНІРА, будинок 245.

Статтею 125 Конституції України передбачено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Принцип територіальності забезпечує територіальне розмежування компетенції судів загальної юрисдикції і зумовлений потребою доступності правосуддя на всій території України (підпункт 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 12.07.2011 №9-рп/2011).

Відповідно до частини 3 статті 22 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" місцеві господарські суди розглядають справи, що виникають із господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені законом до їх підсудності.

За змістом частини 3 статті 29 Господарського процесуального кодексу України позови у спорах, що виникають з діяльності філії або представництва юридичної особи, можуть пред`являтися також за їх місцезнаходженням.

Аналіз вищенаведеної норми процесуального закону дає підстави для висновку, що чинним Господарським процесуальним кодексом України законодавцем було впроваджено альтернативну територіальну підсудність спору, перелік випадків якої є вичерпним.

Так, у випадку наявності спору, який випливає з діяльності філії, позов, за вибором позивача, може бути пред`явлений до господарського суду, юрисдикція якого поширюються на відповідну територію місцезнаходження такої філії. Будь-яких додаткових вимог, таких як наявність у відокремленого підрозділу повноважень щодо представництва юридичної особи, наведена норма не містить.

У даному випадку договір укладено з метою постачання товару саме філії. Так, адресою поставки, як у договорі, так і Специфікаціях до нього, визначено: Черкаська область, Звенигородський район, с. Озірна.

При цьому, вказана адреса (Черкаська область, Звенигородський район, с. Озірна, вул. Мічуріна, 103) є адресою фактичного місцезнаходження філії, про що зазначено в укладеному між сторонами договорі.

Крім цього, згідно видаткових та товарно-транспортних накладних одержувачем товару є саме Озірянська філія ТОВ "Сільськогосподарське підприємство "Весна 21". Вказані накладні скріплені печаткою філії.

Окрім наведеного, судом враховується те, що оплати товару по договору здійснювалися також саме філією.

Отже, наведене є свідченням того, що договір поставки було укладено в інтересах філії.

Відповідно даний спір виник з господарської діяльності філії, а тому позивачем вірно визначено територіальну підсудність даного спору за місцезнаходженням філії (Черкаська область).

Крім цього, слід зазначити, що згідно вимог ст. 29 ГПК України позови у спорах, що виникають з договорів, в яких визначено місце виконання або виконувати які через їх особливість можна тільки в певному місці, можуть пред`являтися також за місцем виконання цих договорів.

Аналіз зазначеного положення процесуального закону свідчить про те, що останнім передбачено дві окремі підстави для застосування правил альтернативної територіальної підсудності, а саме: якщо спір виник з договору, в якому визначено місце виконання, або якщо спір виник з договору, в якому не визначено місце його виконання, проте, з огляду на специфіку регламентованих ним договірних правовідносин, виконувати такий договір можливо лише в певному місці.

Правила визначення місця виконання зобов`язання передбачені статтею 532 Цивільного кодексу України.

Згідно з частиною першою статті 532 Цивільного кодексу України місце виконання зобов`язання встановлюється у договорі.

В силу частини першої статті 197 Господарського кодексу України господарське зобов`язання підлягає виконанню за місцем, визначеним законом, господарським договором або місцем, яке визначено змістом зобов`язання.

Поняття "місце виконання зобов`язання" за своїм змістом відображає певну просторову характеристику зобов`язальних правовідносин, при цьому таке відображення може відбуватися не тільки за допомогою формулювання "місце виконання зобов`язання", але й іншими словосполученнями.

В даному випадку місцем виконання Договору (згідно його умов та умов Специфікацій) визначено Черкаська область, Звенигородський район, с. Озірна.

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що у договорі поставки та Специфікаціях сторони конкретно узгодили місце його виконання, а тому, беручи до уваги те, що спір у даній справі виник у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов зазначеного договору, з урахуванням приписів частини п`ятої статті 29 Господарського процесуального кодексу України, дана позовна заява обґрунтовано подана до Господарського суду Черкаської області.

В свою чергу, посилання апелянта на те, що місце виконання договору та місце поставки не є тотожними поняттями є необґрунтованими, оскільки, ані в договорі, ані в Специфікаціях іншого місця його виконання не визначено.

Оплата ж покупцем коштів за отриманий товар могла бути здійснена з будь - якого місця, а тому визначення територіальної підсудності даної справи за місцезнаходженням покупця є необґрунтованим.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, приймаючи позовну заяву до розгляду, не допустив порушення правил територіальної підсудності, передбачені ст. 29 ГПК України та правильно застосував зазначені норми права, на порушення яких посилається відповідач в апеляційній скарзі.

Стосовно доводів апелянта про невірність, здійсненого судом першої інстанції, розподілу судового збору, слід зазначити наступне.

Згідно ч.9 ст.129 Господарського процесуального кодексу України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

В оскаржуваному рішенні місцевий господарський суд вказав, що на підставі ч. 9 ст. 219 ГПК України, враховуючи виникнення спору через неправильні дії боржника, з відповідача на користь позивача слід стягнути 12358,63 грн. на відшкодування сплаченого судового збору повністю за первісним позовом.

Апелянт вважає, що судом не було обґрунтовано, які саме дії відповідача є неправильними.

Стосовно вказаного колегія суддів зазначає, що у даному випадку неправильними діями відповідача є несплата заборгованості за отриманий товар, що спричинило необхідність захисту позивачем своїх прав та звернення до суду з вимогою про її стягнення.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що в оскаржуваній за апеляційною скаргою частині, рішення місцевого господарського суду прийнято з повним, всебічним та об`єктивним з`ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на відповідача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 240, 269, 275, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну Товариства з обмеженою відповідальністю "Сільськогосподарське підприємство "Весна 21" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Черкаської області від 07.10.2021 у справі №925/865/21 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - відповідача у справі.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено: 18.01.2022 року.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Барсук

М.А. Руденко