ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" січня 2022 р. м. Київ Справа№ 910/4780/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Владимиренко С.В.

суддів: Корсака В.А.

Демидової А.М.

при секретарі судового засіданні Островерхій В.Л.

за участю представників сторін зазначених в протоколі судового засідання від 25.01.2022

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ПП Старк» на рішення Господарського суду міста Києва від 27.09.2021 (повний текст рішення складено 29.09.2021) та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 25.10.2021 (повний текст додаткового рішення складено 27.10.2021)

у справі № 910/4780/21 (суддя - Алєєва І.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Нерудпром Авто»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ПП Старк»

про стягнення 380 536,67 грн

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Нерудпром Авто» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ПП Старк» про стягнення 380 536, 67 грн, з яких 334 542,00 грн. основного боргу, 17 932,10 грн пені, 21 718,87 грн. інфляційні збитки, 6 343,00 грн 3% річних.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує на те, що відповідач в порушення умов укладеного між сторонами Договору купівлі-продажу № 22/20 від 10.07.2020 не здійснив оплату за поставлений позивачем товар, у зв`язку з чим у відповідача виникла заборгованість у розмірі 334 542,00 грн. Крім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 17 932, 10 грн пені, 21 718,87 грн інфляційні збитки, 6 343,00 грн 3% річних.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.09.2021 у справі №910/4780/21 позовні вимоги задоволено. Стягнуто з відповідача на користь позивача 334 542,00грн основного боргу, 21 718,87 грн, втрат від інфляції, 6343,00 грн 3% річних, 17 932,10 грн пені та 6 191,83 грн судового збору.

При ухваленні вказаного рішення судом першої інстанції було встановлено, що на виконання умов Договору купівлі-продажу позивачем було поставлено відповідачу щебінь на загальну суму 364 906,50 грн, що підтверджується видатковими накладними, підписаними позивачем та відповідачем, які наявні в матеріалах справи. Відповідачем було лише частково сплачено за поставлений товар у сумі 30 364,5 грн, що піддержується платіжним дорученням від 01.09.2020 №53. Також, 01.12.2020 відповідач підписав акт звірки, чим підтвердив отримання товару за видатковими накладними та суму перерахованої ним 01.09.2020 оплати та відповідно наявності заборгованості у сумі 334 542,00 грн. Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем доведено факт невиконання відповідачем умов Договору купівлі-продажу № 22/20 від 10.07.2020 року та відповідачем обов`язок щодо сплати заборгованості на момент розгляду справи не спростований, тому позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Додатковим рішенням Господарського суду від 25.10.2021 у справі №910/4780/21 заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Нерудпром Авто» про ухвалення додаткового рішення про розподіл судових витрат у справі - задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «ПП Старк» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Нерудпром Авто» - 30000грн. витрат на правову допомогу. В іншій частині заяви відмовлено.

Не погоджуючись із ухваленими рішеннями, Товариство з обмеженою відповідальністю «ПП Старк» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою на рішення Господарського суду міста Києва від 27.09.2021 у справі №910/4780/21 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 25.10.2021 у справі №910/4780/21, в якій просить поновити строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 27.09.2021 у справі №910/4780/21 та скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 27.09.2021 у справі №910/4780/21 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Скасувати додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 25.10.2021 у справі №910/4780/21 та ухвалити нове рішення, яким відмови в задоволенні заяви про стягнення витрат на правничу допомогу. Також відповідач просить суд стягнути з позивача на користь відповідача понесені судові витрати, а саме судовий збір та витрати на правову допомогу.

В обґрунтування вимог та доводів апеляційної скарги щодо скасування рішення апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не взято до уваги аргументи відповідача, а саме, оскільки ані договором, ані рахунками-фактурами не встановлено умови та строки оплати за товар, вимога або претензія про оплату за поставлений товар від позивача до відповідача не надходила, то в силу норм чинного законодавства, відповідач не може вважатись боржником, який прострочив виконання свого зобов`язання. Також, апелянт зазначає, що строк оплати за поставлений товар ще не настав, а тому відсутні правові підстави стягувати з відповідача оплату за товар та штрафні санкції.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 28.10.2021 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ПП Старк» у справі №910/4780/21 передано на розгляд колегії суддів у складі: Владимиренко С.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), судді: Корсак В.А., Євсіков О.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.10.2021 витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/4780/21. Відкладено розгляд питання про відкриття, повернення, залишення без руху або відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ПП Старк» на рішення Господарського суду міста Києва від 27.09.2021 та додаткове рішення Господарського суду від 25.10.2021 у справі №910/4780/21.

Матеріали справи №910/4780/21 надійшли до Північного апеляційного господарського суду 22.11.2021.

26.11.2021 на адресу Північного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «ПП Старк» надійшло клопотання про долучення доказів сплати судового збору з доданим платіжним дорученням.

У зв`язку з перебуванням головуючого судді, судді-доповідача Владимиренко С.В. з 15.11.2021 по 03.12.2021 у відпустці, питання про відкриття, повернення, залишення без руху або відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою розглядаються після виходу судді з відпустки.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.12.2021 задоволено клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «ПП Старк» про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення Господарського суду міста Києва від 27.09.2021 у справі №910/4780/21 та поновлено зазначений строк. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ПП Старк» на рішення Господарського суду міста Києва від 27.09.2021 та додаткове рішення Господарського суду міста Києві від 25.10.2021 у справі №910/4780/21. Розгляд апеляційної скарги призначено на 25 січня 2022 об 11 год. 45 хв. в приміщенні Північного апеляційного господарського суду за адресою: м. Київ, вул. Шолуденка, 1- А, зал судових засідань № 6. Зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 27.09.2021 у справі №910/4780/21.

14.01.2021 від позивача надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу відповідача на рішення Господарського суду міста Києва від 27.09.2021 та додаткове рішення Господарського суду міста Києві від 25.10.2021 у справі №910/4780/21, надісланий засобами поштового зв`язку 12.01.2021 відповідно до поштового конверту.

Колегія суддів дійшла висновку про залишення даного відзиву позивача без розгляду, на підставі ч. 2 ст. 118 Господарського процесуального кодексу України, оскільки відповідно до пункту 3 резолютивної частини ухвали Північного апеляційного господарського суду від 07.12.2021 було встановлено строк подання відзиву на апеляційну скаргу, заяв, клопотань, пояснення до 06.01.2022.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 24.01.2022 апеляційну скаргу у справі №910/4780/21 передано на розгляд колегії суддів у складі: Владимиренко С.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Корсак В.А., Демидова А.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.01.2022 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ПП Старк» на рішення Господарського суду міста Києва від 27.09.2021 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 25.10.2021 у справі №910/4780/21 прийнято до провадження вказаною колегією суддів.

Представник відповідача у судовому засіданні 25.01.2022 підтримав вимоги та доводи, викладені в його апеляційній скарзі та просив її задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 27.09.2021 у справі №910/4780/21 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 25.10.2021 у справі №910/4780/21 скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити.

Представник позивача у судовому засіданні 25.01.2022 заперечив проти вимог та доводів, викладених в апеляційній скарзі відповідача, просив відмовити у її задоволенні, а рішення Господарського суду міста Києва від 27.09.2021 у справі №910/4780/21 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 25.10.2021 у справі №910/4780/21 залишити без змін.

Розглянувши доводи апеляційної скарги в частині скасування рішення Господарського суду міста Києва від 27.09.2021 у справі №910/4780/21, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

10.07.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю «НЕРУДПРОМ АВТО» (далі - Постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ПП СТАРК» (далі - Покупець) укладено Договір купівлі-продажу №22/20 (далі - Договір купівлі-продажу).

Згідно до п.1.1. зазначеного Договору Постачальник зобов`язується передати у власність Покупця щебінь для дорожніх робіт визначений у Додатку, у тому числі, але не виключно (далі - Товар/Продукція), відповідно до замовлення Покупця, а Покупець зобов`язується прийняти та оплатити такій Товар.

Пунктом 1.3. Договору купівлі-продажу передбачено, що повне найменування та кількість продукції, що поставляється, її асортимент, одиниця виміру, ціна за одиницю виміру, загальна вартість та інші параметри продукції визначається заявками покупця і остаточно закріплюються у відповідних видаткових накладних.

У пункті 2.10 договору купівлі-продажу сторони погодили, що вони залишають за собою право провести звірку взаєморозрахунків дебіторської заборгованості за наслідками виконання цього Договору, якщо такі мали місце. Акт звірки взаєморозрахунків є визнанням заборгованості однієї сторони перед іншою.

Пунктом 5.4. договору передбачено, що у випадку доставки продукції постачальником власним транспортом приймання покупцем продукції здійснюється шляхом підписання уповноваженою особою покупця товарно- транспортних накладних та видаткових накладних постачальника. Продукція приймається по кількості - згідно даних про товар, вказаних у відповідній товарно-транспортної накладній.

Датою поставки Товару вважається дата фактичної передачі покупцю товару, яка вказана у видатковій накладний Постачальника, яка підписана уповноваженим представником Покупця (п.5.10 Договору купівлі-продажу).

Пунктом 5.11 договору передбачено, що перехід права власності на Товар від Постачальника до Покупця відбувається в момент приймання-передачі Товару, що оформлюється видатковою та товарно-транспортною накладною.

Як встановлено судом першої інстанції та перевірено апеляційною інстанцією, на виконання умов Договору купівлі-продажу позивач поставив відповідачу щебінь на загальну суму 364 906,50 грн, що підтверджується видатковими накладними, підписаними позивачем та відповідачем: №27 від 11.07.2020 на суму 113 332,50 грн, №29 від 12.08.2020 на суму 39 364,50 грн, №30 від 14.08.2020 на суму 74 830,50 грн, №31 від 17.08.2020 на суму 64 860,00 грн, №32 від 19.08.2020 на суму 16 249,50 грн, №33 від 20.08.2020 на суму 24 184,5 грн, №34 від 21.08.2020 на суму 32 085,0 грн, копії яких наявні в матеріалах справи.

В обгрунтування позовних вимог позивач зазначає, що даний товар був оплачений відповідачем лише частково у сумі 30 364,5 грн, що піддержується платіжним дорученням від 01.09.2020 №53.

01.12.2020 між позивачем та відповідачем було підписано акт звірки, чим підтверджено отримання товару за вищевказаними видатковими накладними та суму перерахованої відповідачем 01.09.2020 оплати та відповідно наявності у відповідача заборгованості у сумі 334 542,00 грн.

Таким чином, в результаті неналежного виконання відповідачем умов договору, позивач просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ПП Старк» на користь позивача 334 542,00 грн основного боргу, 17 932, 10 грн пені, 21 718,87 грн інфляційні збитки, 6 343,00 грн 3% річних.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Згідно ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до п. 1. ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

За своїм змістом та правовою природою укладений сторонами договір є договором купівлі-продажу.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Відповідно до ст. 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Як зазначалось вище, на виконання умов договору купівлі-продажу №22/20 від 10.07.2020 позивач поставив відповідачу щебінь на загальну суму 364 906,50 грн., що підтверджується видатковими накладними, підписаними позивачем та відповідачем: №27 від 11.07.2020 на суму 113 332,50 грн, №29 від 12.08.2020 на суму 39 364,50 грн, №30 від 14.08.2020 на суму 74 830,50 грн, №31 від 17.08.2020 на суму 64 860,00 грн, №32 від 19.08.2020 на суму 16 249,50 грн, №33 від 20.08.2020 на суму 24 184,5 грн, №34 від 21.08.2020 на суму 32 085,0 грн, копії яких наявні в матеріалах справи.

Вказані видаткові накладні підписані представниками обох сторін без жодних заперечень та зауважень, в тому числі щодо кількості та якості отриманого товару, строку його поставки, а також щодо документації, яка була додана до товару.

Крім того, на видаткових накладних наявні відбитки печаток обох сторін, що є свідченням їх у господарській операції.

Отже, у день підписання відповідачем вищевказаних видаткових накладних до відповідача перейшло право власності на товар (щебень) на загальну суму 364 906,50 грн.

Як вбачається з матеріалів справи відповідач здійснив лише часткову оплату отриманої продукції, у зв`язку з чим утворилась заборгованість в розмірі 334 542,00 грн.

Згідно ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

За змістом ч. 1 ст. 662 і ч. 1 ст. 691 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу, а покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов,- за ціною, що визначається відповідно до ст. 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Аналіз наведених норм свідчить, що договір поставки товару за своєю правовою природою відноситься до двосторонніх, консенсуальних, оплатних договорів, укладення якого зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов`язків. У таких правовідносинах обов`язку продавця (постачальника) з передачі у власність (поставки) покупцю товару відповідає обов`язок покупця з прийняття та оплати цього товару (подібний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 30.09.2020 у справі № 910/8612/19). Обов`язок покупця оплатити товар виникає після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього. Це правило діє, якщо спеціальними правилами або договором купівлі-продажу не встановлено інший строк оплати (аналогічний висновок міститься у п. 7.3 постанови Верховного Суду від 21.10.2019 у справі №908/2258/18).

Узгодження ціни поставки товару у видаткових накладних, які в розумінні ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» є первинними документами бухгалтерського обліку і за п. 1.4 договору № 22/20 - невід`ємною частиною договору, є досягненням між сторонами згоди щодо ціни товару, а також підтверджують здійснення відповідних господарських операцій з поставки товару позивачем і прийняття товару відповідачем та виникнення у відповідача обов`язку з оплати постановленого йому товару у сумі, вказаній в цих документах.

Колегія суддів не погоджується з нищенаведених підстав з доводами апелянта викладеними в апеляційній скарзі, що оскільки договором, розрахунками або будь-якими іншими документами не встановлений строк оплати за придбаний товар, вимога або претензія про оплату товару від позивача відповідачу не надходила, тобто строк оплати за товар не настав.

В силу положень ст. 692 Цивільного кодексу України обов`язок покупця з оплати товару виникає після його прийняття товаророзпорядчих документів на товар, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Отже, покупець зобов`язаний розрахуватися з продавцем (постачальником) за придбаний (поставлений) товар з моменту його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на товар.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 27.10.2021 у справі №911/2795/20.

Враховуючи викладене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду погоджується із висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми основної заборгованості у розмірі 334 542,00 грн, з мотивів викладених у даній постанові.

Також позивач просить стягнути з відповідача інфляційні витрати у розмірі 21 718,87 грн, пеню у розмірі 17 932,10 грн та 3% річних у розмірі 6 343,00 грн.

Згідно з частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Статтею 216 Господарського кодексу України визначено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до п. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Пунктом 1 ст. 546 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися зокрема неустойкою.

Відповідно до положень ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання (частина 1 статті 550 ЦК України).

Частиною 2 статті 551 Цивільного кодексу України визначено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 552 Цивільного кодексу України встановлено, що сплата (передання) неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов`язку в натурі.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Статтею 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» передбачено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

У відповідності до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Пунктом 6.2. Договору купівлі-продажу передбачено, що у разі невиконання строків оплати поставленого Товару покупець виплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє на момент прострочення, від вартості несплаченого товару за кожен день прострочення.

Колегія суддів перевіривши розрахунок пені, дійшла висновку, що судом першої інстанції правомірно задоволено вимогу про стягнення з відповідача на користь позивача пеню у розмірі 17 932,10 грн.

Щодо стягнення інфляційних витрат у розмірі 21 718,87 грн та 3% річних у розмірі 6 343,00 грн.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Слід зазначити, що передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу враховуючи індекс інфляції та відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

При цьому слід зауважити, що у випадках порушення грошового зобов`язання суд не має правових підстав приймати доводи боржника з посиланням на неможливість виконання грошового зобов`язання через відсутність необхідних коштів (стаття 607 ЦК України) або на відсутність вини (статті 614, 617 ЦК України чи стаття 218 ГК України).

За своїми ознаками, індекс інфляції є збільшенням суми основного боргу у зв`язку з девальвацією грошової одиниці України, а 3% річних є платою за користування чужими коштами в цей період прострочення виконання відповідачем його договірного зобов`язання, і за своєю правовою природою вони є самостійними від неустойки способами захисту, цивільних прав і забезпечення виконання цивільних зобов`язань, а не штрафною санкцією.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Тобто, обов`язок оплатити основний борг, а також обов`язок оплатити нараховані на основний борг три відсотки річних та інфляційні втрати, є похідними один від одного зобов`язаннями, хоча і є взаємопов`язаними між собою; крім того, норми цивільного законодавства не ставлять в залежність одночасність вимог кредитора на стягнення з боржника основної заборгованості від одночасності права вимоги на стягнення трьох відсотків річних, інфляційних у зв`язку з простроченням основного грошового зобов`язання.

Щодо заявлених до стягнення інфляційних втрат, суд зазначає, що індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається, виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про задоволення позовних вимог в частині інфляційних втрат в розмірі 21 718,87 грн та 3% річних у розмірі 6 343,00 грн, оскільки відповідач оплату за отриманий товар в повному обсязі не здійснив.

Розглянувши доводи апеляційної скарги в частині скасування додаткового рішення Господарського суду міста Києва від 25.10.2021 у справі №910/4780/21, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

Представник позивача звернувся до суду першої інстанції з заявою про стягнення витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в якій заявник просить суд стягнути з відповідача на його користь витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 42 000,00 грн.

Відповідно до ст. 244 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має право за заявою сторони винести додаткове рішення, якщо не вирішено питання про розподіл господарських витрат.

22.10.2021 через канцелярію Господарського суду міста Києва від Товариства з обмеженою відповідальністю «ПП Старк» надійшло заперечення на заяву позивача про ухвалення додаткового рішення, у якому відповідач просить зменшити витрати на професійну правову допомогу до 5 000, 00 грн.

Вказана заява обґрунтована надмірним розміром витрат на правничу допомогу, що заявляються позивачем до стягнення, неспівмірністю розміру таких вимог категорії справи, очевидне завищення наведеної позивачем в заяві кількості часу витраченого адвокатами на правничу допомогу, складання документів, що не були необхідними для розгляду даної справи, невідповідність заявленої тривалості судових засідань, та як наслідок необґрунтованість їх вартості.

За змістом статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (стаття 16 Господарського процесуального кодексу України).

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 Господарського процесуального кодексу України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 Господарського процесуального кодексу України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 Господарського процесуального кодексу України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу;

3) розподіл судових витрат (стаття 129 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно зі статтею 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частин першої та другої статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Разом із тим розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 129 Господарського процесуального кодексу України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Водночас за змістом частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої статті 126 Господарського процесуального кодексу України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

У розумінні положень частини п`ятої статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 129 Господарського процесуального кодексу України. Разом із тим, у частині п`ятій наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема відповідно до частини п`ятої статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути а репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною четвертою статті 129 Господарського процесуального кодексу України, визначені також положеннями частин шостої, сьомої, дев`ятої статті 129 цього Кодексу.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 126 Господарського процесуального кодексу України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини 5-6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Визначаючи суму відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України").

У рішенні ЄСПЛ «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

На підтвердження понесених ним судових витрат позивач долучив до матеріалів справи:

- копію договору про надання правової допомоги від 10.03.2021 № 10/03, укладеного між адвокатом Важеніною С.А. та Товариством з обмеженою відповідальністю «НЕРУДПРОМ АВТО», предметом якого є захист, представництво та надання інших видів правової допомоги клієнту на умовах і в порядку, що визначені цим договором;

- копію акту приймання-передачі наданих послуг до договору про надання правової допомоги від 10.03.2021 № 10/03 від 28.09.2021р., вартість наданих послуг складає 42 000,00 грн.

Відповідно до ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову на відповідача;

2) у разі відмови в позові на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

5. Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Дослідивши заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Нерудпром Авто" про покладення на Товариство з обмеженою відповідальністю "ПП Старк" судових витрат на професійну правничу допомогу, а також надані заявником документи, заяву відповідача про зменшення витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів вважає, що місцевий суд дійшов вірного висновку про зменшення витрат на правничу допомогу до 30 000,00 грн, оскільки за висновками суду, юридична кваліфікація правовідносин у даній справі не є складною, судова практика є сталою, та потребує лише наявності базових знань у сфері цивільного та господарського законодавства України.

Аналогічна правова позиція щодо застосування критерію необґрунтованості та неспівмірності заявленої до стягнення суми витрат із реальністю таких витрат, вказавши, зокрема, на незначний обсяг юридичної та технічної роботи щодо підготовки справи до розгляду у господарському суді та тривалість судових засідань міститься у Додатковій ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 21.07.2020 у справі 915/1654/19 та від 02.11.2021р. у справі № 910/10865/20

За приписами ч. 1 ст. 5 Господарського процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника. Подібний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі №925/1265/16.

При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо.

Згідно з ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частиною 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України визначено, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно ч. 4 ст. 11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.

В п. 53 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федорченко та Лозенко проти України» від 20.09.2012 зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

При винесені даної постанови судом апеляційної інстанції були надані вичерпні відповіді на доводи апелянта, із посиланням на норми права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частиною 4 статті 277 Господарського процесуального кодексу України визначено, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку про зміну мотивувальної частини рішення Господарського суду міста Києва від 27.09.2021 у справі №910/4780/21 та те, що додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 25.10.2021 у справі №910/4780/21 ухвалене з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «ПП Старк» задоволенню не підлягає.

Згідно ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати за розгляд апеляційної скарги покладаються на Товариство з обмеженою відповідальністю «ПП Старк».

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ПП Старк» на рішення Господарського суду міста Києва від 27.09.2021 у справі №910/4780/21 та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 25.10.2021 у справі №910/4780/21 залишити без задоволення.

2. Змінити мотивувальну частину рішення Господарського суду міста Києва від 27.09.2021 у справі №910/4780/21.

3. Викласти мотивувальну частину рішення Господарського суду міста Києва від 27.09.2021 у справі №910/4780/21 в редакції даної постанови.

4. В решті рішення Господарського суду міста Києва від 27.09.2021 у справі №910/4780/21 залишити без змін.

5. Додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 25.10.2021 у справі №910/4780/21 залишити без змін.

6. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 27.09.2021 у справі №910/4780/21.

7. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покладаються на Товариство з обмеженою відповідальністю «ПП Старк».

8. Матеріали справи №910/4780/21 повернути до Господарського суду міста Києва.

9. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені в ст.ст. 287, 288, 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 31.01.2022.

Головуючий суддя С.В. Владимиренко

Судді В.А. Корсак

А.М. Демидова