РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

04.02.2022Справа № 910/6191/21

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді: Літвінової М.Є.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні матеріали справи

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Меркор Україна"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "БК-2016"

про стягнення 396452,27 грн

Без повідомлення (виклику) учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Меркор Україна" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "БК -2016" (далі - відповідач) про стягнення 396452,27 грн, з яких 241723,98 грн основного боргу, 88085,36 грн процентів за користування чужими грошовими коштами, 3% річних на суму 21755,16 грн, інфляційні втрати у розмірі 44887,77 грн.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем умов укладеної між сторонами угоди про заміну сторони в договорі підряду №ЦУМ/От-АМУ від 11.04.2018 в частині здійснення розрахунків за виконані позивачем роботи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.04.2021 позовну заяву залишено без руху.

У встановлений судом строк позивачем було усунуто недоліки, вказані в ухвалі Господарського суду міста Києва від 21.04.2021.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.05.2021 судом відкрито провадження у справі №910/6191/21; вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи; встановлено відповідачу строки для подання відзиву на позов - протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали та для подання заперечень на відповідь на відзив (якщо такі будуть подані) - протягом 5 днів з дня отримання відповіді на відзив, а позивачу строк для подання відповіді на відзив - протягом п`яти днів з дня отримання відзиву на позов.

Частиною 5 ст.176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому ст.242 цього Кодексу, та з додержанням вимог ч.4 ст.120 цього Кодексу.

Відповідно до ч.11 ст.242 Господарського процесуального кодексу України у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Нормами ч.4 ст.89 Цивільного кодексу України передбачено, що відомості про місцезнаходження юридичної особи вносяться до Єдиного державного реєстру.

За приписами ч.1 ст.7 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

Так, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, з метою повідомлення відповідача про розгляд справи, ухвала від 25.05.2021 про відкриття провадження у справі була направлена судом рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Однак, конверт з ухвалою Господарського суду міста Києва був повернутий до суду відділенням поштового зв`язку з відміткою "адресат відсутній за вказаною адресою".

Згідно з п.5 ч.6 ст.242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки відсутність особи за адресою місцезнаходження, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відтак, за висновками суду, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки "адресат відсутній за вказаною адресою" за адресою місцезнаходження відповідача, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, вважається днем вручення останньому відповідної ухвали суду.

Згідно з ч.2 ст.178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Приймаючи до уваги, що відповідач у строк, встановлений ч.1 ст.251 Господарського процесуального кодексу України та ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.05.2021 не подав до суду відзиву на позов, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами, справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до ч.2 ст.178 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з ч.4 ст.240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

04.07.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Меркор Україна" (підрядник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Авакс Юа" (замовник) було укладено договір підряду №ЦУМ/ОТ-АМУ (договір) відповідно до умов якого замовник доручає, а підрядник бере на себе зобов`язання за плату, відповідно до умов цього договору та згідно проектно-кошторисної документації об`єкту виконати наступні роботи: виготовлення та монтаж протипожежних та внутрішніх дверей і воріт, відповідно до додаткових угод до цього договору, надалі - комплекс робіт або роботи, а замовник зобов`язується прийняти й оплатити виконаний комплекс робіт на умовах даного договору. Роботи виконуються на об`єкті замовника: реконструкція будівлі ЦУМу, яка розташована за адресою: м. Київ вул. Б.Хмельницького, 2, надалі - об`єкт. Загальна вартість робіт за даним договором, склад, об`єми, режим виконання робіт, вартість та кількість матеріалів, необхідних для виконання робіт, їх якісні та інші характеристики, порядок оплати робіт та інші додаткові умови визначаються та погоджуються сторонами на підставі договірної ціни, графіку фінансування, графіку виконання робіт, шляхом підписання додатків до цього договору, що є невід`ємними частинами даного договору (надалі - додатки). В загальну вартість комплексу робіт згідно умов договору включено всі витрати та ризики підрядника, а також розробка проекту виробництва робіт (ПВР), пов`язані з виконанням умов даного договору, а тому не можуть бути у подальшому підставою для зміни загальної вартості робіт. Замовник проводить розрахунки з підрядником шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок останнього, відповідно до графіку фінансування. Даний договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного своїх зобов`язань (п.п.1.1, 1.2, 1.3, 1.5, 12.1).

Відповідно до додаткової угоди №1 від 01.08.2017 до договору підряду №ЦУМ/ОТ-АМУ від 04.07.2016 підрядник сплачує замовнику вартість послуг генерального підряду в розмірі 706231,22 грн, в т.ч. ПДВ (20%) - 117705,20 грн. Сума послуг генерального підряду обчислюється одноразово з суми всіх фактично виконаних робіт на підставі акт виконаних робіт по формі КБ-2В та довідки по формі КБ-3 по даному договору.

За своєю правовою природою укладений договір №ЦУМ/ОТ-АМУ від 04.07.2016 є договором підряду.

Згідно ст.837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Відповідно до ст.854 Цивільного кодексу України якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов`язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково. Підрядник має право вимагати виплати йому авансу лише у випадку та в розмірі, встановлених договором.

Згідно ч.4 ст.882 Цивільного кодексу України передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформляється актом, підписаним обома сторонами.

Згідно підписаних між Товариством з обмеженою відповідальністю "Меркор Україна" як підрядником та Товариством з обмеженою відповідальністю "Авакс Юа" як замовником актів звірки взаєморозрахунків станом на 11.04.2018 заборгованість замовника перед підрядником склала 1197955,20 грн, а підрядника перед замовником 706231,22 грн.

11.04.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Меркор Україна" як стороною 1 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Авакс Юа" як стороною 2 підписано угоду №11/04/18 про зарахування однорідних зустрічних вимог, відповідно до умов якої сторона 1 і сторона 2 на дату підписання цієї угоди мають одна до одної зустрічні однорідні вимоги, строк виконання яких настав, а тому сторони дійшли згоди на підставі ст.601 Цивільного кодексу України про зарахування таких зустрічних однорідних вимог, що випливають з договору підряду №ЦУМ/ОТ-АМУ від 04.07.2016 (в угоді помилково вказано договір підряду №ЦУМ/ОТ-АМУ від 11.04.2018), у яких сторона 1 і сторона 2 є сторонами, сторона 1 є боржником сторони 2 на суму у розмірі 706231,22 грн, сторона 1 є кредитором сторони 2 на суму 1197955,20 грн, вказані зобов`язання припиняються частково, оскільки зустрічні вимоги не є рівними, залік здійснюється на суму 706231,22 грн, після зарахування вищевказаних взаємних вимог загальна сума боргу сторони 2 перед стороною 1 становить 491723,98 грн, з моменту набрання чинності цією угодою сторона 2 є зобов`язаною особою перед стороною 1 у межах зазначеної суми.

За змістом ст.598 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін (ст.601 Цивільного кодексу України).

11.04.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Меркор Україна" як підрядником, Товариством з обмеженою відповідальністю "Авакс Юа" як первісним замовником та Товариством з обмеженою відповідальністю "БК-2016" як новим замовником підписано угоду №ЦУМ/От-10 про заміну сторони в договорі підряду №ЦУМ/ОТ-АМУ від 04.07.2016 (по тексту угоди помилково вказано договір підряду №ЦУМ/ОТ-АМУ від 11.04.2018), відповідно до умов якої сторони домовились про те, що первісний замовник у зобов`язанні, яке виникло на підставі договору підряду №ЦУМ/ОТ-АМУ від 04.07.2016 на об`єкті "Реконструкція будівлі ЦУМу, яка розташована за адресою: м. Київ вул. Б.Хмельницького, 2", який був укладений між первісним замовником та підрядником (надалі - основний договір), замінюється новим замовником, який приймає на себе всі права та обов`язки за названим у цьому пункті основним договором, які належали первісному замовнику. Факт підписання цієї угоди сторонами свідчить про згоду підрядника на зміну сторони у зобов`язав договором підряду №ЦУМ/ОТ-АМУ від 04.07.2016 з первісного замовника на нового замовника. Заміна сторони за цією угодою не тягне за собою жодних інших змін умов основного договору, укладеного між підрядником та первісним замовником окрім тих, що пов`язані із заміною первісного замовника новим замовником. Сторони цим погоджуються, що подальше виконання зобов`язань за основним договором замість первісного замовника здійснюється новим замовником з врахуванням вже виконаних зобов`язань, зокрема, по сплаті авансів та прийнятті і оплаті виконаних робіт в порядку та відповідно до умов основного договору. Підрядник надає свою згоду на переведення боргу первісного замовника новому замовнику. Підрядник погоджується, що цим він письмово повідомлений про переведення боргу, що встановлений цією угодою, по основному договору, в розумінні ст.520 Цивільного кодексу України та не заперечує щодо переведення боргу. На момент підписання даної угоди первісний замовник має грошове зобов`язання перед підрядником у розмірі 491723,98 грн, що виникло на підставі основного договору (підтверджується актом звірки взаємних розрахунки між підрядником та первісним замовником), який є невід`ємною складовою частиною даної угоди. Ця угода набуває чинності з моменту її підписання і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цією угодою.

Статтею 509 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (ч.1 ст.510 Цивільного кодексу України).

Статтею 520 Цивільного кодексу України визначено, що боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Форма правочину щодо заміни боржника у зобов`язанні визначається відповідно до положень статті 513 цього Кодексу (ст.521 Цивільного кодексу України), тобто вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання.

Згідно виписки банку з рахунку позивача від 16.04.2018, на виконання умов угоди №ЦУМ/От-10 про заміну сторони в договорі підряду №ЦУМ/ОТ-АМУ від 04.07.2016 (по тексту угоди помилково вказано договір підряду №ЦУМ/ОТ-АМУ від 11.04.2018), відповідачем було перераховано позивачу 250000,00 грн.

Спір у справі виник внаслідок того, що як стверджує позивач, у відповідача існує заборгованість перед позивачем по оплаті заборгованості за укладеною між сторонами угодою №ЦУМ/От-10 про заміну сторони в договорі підряду №ЦУМ/ОТ-АМУ від 04.07.2016 (по тексту угоди помилково вказано договір підряду №ЦУМ/ОТ-АМУ від 11.04.2018) на суму 241723,98 грн, що стало підставою для нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами, 3% річних на суму та інфляційних втрат.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч.2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ч.1 ст.14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 129 Конституції України унормовано, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч.1-4 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

За приписами ст.86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.1 ст.77 Господарського процесуального кодексу України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.79 Господарського процесуального кодексу України).

Будь-які подані учасниками процесу докази підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

Відповідно до частин 1, 2 ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частина 1, п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України визначає, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно ч.1, ч.4 ст.202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Згідно ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За змістом ст.ст.6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України унормовано, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається; зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Дана норма кореспондується з приписами ст.193 Господарського кодексу України.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов укладеної між сторонами та первісним замовником угоди, в оплату існуючої заборгованості, відповідачем було перераховано позивачу 250000,00 грн.

Однак, як свідчать матеріали справи, відповідач у повному обсязі свої обов`язки за вказаною угодою про переведення боргу не виконав, внаслідок чого у останнього виникла заборгованість на суму 241723,98 грн. Доказів протилежного матеріали справи не містять.

Отже враховуючи, що відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів оплати зазначеної суми, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості за угодою №ЦУМ/От-10 про заміну сторони в договорі підряду №ЦУМ/ОТ-АМУ від 04.07.2016 (по тексту угоди помилково вказано договір підряду №ЦУМ/ОТ-АМУ від 11.04.2018) на суму 241723,98 грн.

Щодо вимог про стягнення з відповідача процентів за користування чужими коштами на суму 88085,36 грн за загальний період прострочення з 11.04.2018 по 23.10.2020, в обґрунтування якої позивач посилається на приписи ст.ст.536, 1214 Цивільного кодексу України та ч.6 ст.231 Господарського кодексу України, суд зауважує наступне.

За користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства (ст.536 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст.1214 Цивільного кодексу України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

Частиною 6 ст.231 Господарського кодексу України передбачено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Проте, суд зазначає, що посилання позивача в цій частині на користування відповідачем чужими грошовими коштами є безпідставним, оскільки останнім кошти сплачувались на рахунок позивача на виконання умов угоди №ЦУМ/От-10 про заміну сторони в договорі підряду №ЦУМ/ОТ-АМУ від 04.07.2016 (по тексту угоди помилково вказано договір підряду №ЦУМ/ОТ-АМУ від 11.04.2018), тобто угоди про переведення боргу, а укладена між сторонами угода не містить визначення розміру процентів за користування чужими грошовими коштами.

Отже, за висновком суду, позовні вимоги про стягнення з відповідача процентів за користування чужими коштами на суму 88085,36 грн за загальний період прострочення з 11.04.2018 по 23.10.2020 є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Крім того позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 44887,77 грн за період з квітня 2018 року по лютий 2021 року та 3% річних на суму 21755,16 грн за загальний період прострочення оплати з 11.04.2018 по 11.04.2021.

Відповідно до ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) ст.610 Цивільного кодексу України кваліфікує як порушення зобов`язання.

Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки судом встановлено факт прострочення виконання відповідачем зобов`язання по оплаті заборгованості за угодою №ЦУМ/От-10 про заміну сторони в договорі підряду №ЦУМ/ОТ-АМУ від 04.07.2016 (по тексту угоди помилково вказано договір підряду №ЦУМ/ОТ-АМУ від 11.04.2018), то вимоги останнього про стягнення з відповідача 3% річних є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з урахуванням періоду, який самостійно визначений позивачем у розрахунку до позовної заяви, тобто у розмірі 21755,16 грн.

Як вже вказувалось судом, інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Здійснивши власний розрахунок інфляційних втрат за прострочення оплати відповідачем заборгованості за угодою №ЦУМ/От-10 про заміну сторони в договорі підряду №ЦУМ/ОТ-АМУ від 04.07.2016 (по тексту угоди помилково вказано договір підряду №ЦУМ/ОТ-АМУ від 11.04.2018), суд дійшов висновку про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "БК-2016" інфляційних втрат на суму 44739,43 грн.

У прохальній частині позовної заяви позивач просив суд зазначити про нарахування 3% річних та інфляційних втрат до моменту виконання рішення.

Відповідно до ч.10 ст.238 Господарського процесуального кодексу України суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. Остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), що здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VI цього Кодексу.

Згідно з ч.ч.11, 12 ст.26 Закону України "Про виконавче провадження" якщо у виконавчому документі про стягнення боргу зазначено про нарахування відсотків або пені до моменту виконання рішення, виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження розраховує остаточну суму відсотків (пені) за правилами, визначеними у виконавчому документі. До закінчення виконавчого провадження виконавець за заявою стягувача перераховує розмір остаточної суми відсотків (пені), які підлягають стягненню з боржника, не пізніше наступного дня з дня надходження заяви стягувача про такий перерахунок, про що повідомляє боржника не пізніше наступного дня після здійснення перерахунку.

Господарський суд зазначає, що вищезазначеним положенням ч.10 ст.238 Господарського процесуального кодексу України встановлено право суду зазначити в рішенні про нарахування відсотків (пені) до моменту виконання рішення. При цьому, вказаною процесуальною нормою право суду зазначити в рішенні про нарахування збитків від інфляції на суму основного боргу до моменту виконання рішення не встановлено.

За таких обставин у суду відсутні правові підстави для зазначення в рішенні про нарахування інфляційних втрат до моменту виконання рішення.

Суд вважає за можливе зазначити у рішенні про нарахування 3% річних починаючи з 12.04.2021 (наступний день після кінцевої дати нарахування 3% річних, яка визначена позивачем у розрахунку до позовної заяви) до моменту виконання рішення суду у справі №910/6191/21.

Щодо прохання позивача про встановлення порядку виконання судового рішення згідно ст.534 Цивільного кодексу України, суд зазначає наступне.

У ст.534 Цивільного кодексу України вказано, що у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.

Наведений вище алгоритм розподілу коштів, урегульований в ст.534 Цивільного кодексу України, визначає правила виконання грошового зобов`язання, якщо наявна сума грошей є меншою за суму боргу, і вимоги кредитора в повному обсязі не можуть бути задоволені. У такому випадку вимоги кредитора погашаються у встановленій черговості:

- у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання. В даному випадку мова йдеться про судові витрати, витрати на сплату держмита та інших обов`язкових платежів, витрати на юридичну допомогу тощо. Такі витрати мають бути підтверджені кредитором (наприклад, підлягатиме стягненню за рішенням суду тощо);

- у другу чергу підлягають сплаті проценти та неустойка, в разі їх нарахування на підставі договору або закону;

- і лише в третю чергу сплачується основна сума боргу. Інший порядок погашення вимог кредитора може бути встановлений договором. Сторони можуть передбачити, наприклад, першочергове погашення основної суми боргу або інші правила тощо.

Можливість застосування положень ст.534 Цивільного кодексу України безпосередньо залежить від змісту реквізиту "призначення платежу" платіжного доручення, згідно з яким боржник здійснював платіж кредиторові на виконання грошового зобов`язання.

Це означає, що якщо платник (боржник) здійснює переказ коштів, чітко зазначаючи призначення платежу - погашення основного боргу (оплата товару, робіт, послуг), черговість, встановлена статтею 534 цього Кодексу застосовуватися не може.

Розподіл коштів може здійснюватися кредитором відповідно до ст.534 Цивільного кодексу України у випадку, коли стягнення заборгованості здійснюється в порядку виконавчого провадження, або платіж буде отримано без реквізиту "призначення платежу" чи як загальна підстава - на виконання договору або погашення кредиторської заборгованості тощо.

Тобто отримувач коштів, якщо інше не передбачено договором, не вправі самостійно визначати порядок зарахування коштів, якщо платник чітко визначив призначення платежу, у іншому випадку кредитор може самостійно зараховувати отримані кошти у порядку, що визначений ст.534 Цивільного кодексу України.

Чинним процесуальним законодавством право суду встановлювати порядок виконання судового рішення із застосуванням положень ст.534 Цивільного кодексу України не передбачено.

За таких обставин, враховуючи всі наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, суд дійшов висновку щодо часткового задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Меркор Україна" до Товариства з обмеженою відповідальністю "БК -2016".

Згідно положень п.2 ч.1 ст.129 Господарського процесуального кодексу України, приймаючи до уваги висновки суду про часткове задоволення позовних вимог, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст.129, 236-238, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Меркор Україна" до Товариства з обмеженою відповідальністю "БК -2016" задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "БК -2016" (03148, місто Київ, вул. Героїв Космосу, будинок 4, ідентифікаційний код 40672050) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Меркор Україна" (81632, Львівська обл., Миколаївський р-н, село Дроговиж, вул. Озерна, будинок 1, ідентифікаційний код 34768216) заборгованість у загальній сумі 241723 (двісті сорок одна тисяча сімсот двадцять три) грн 98 коп., 3% річних в сумі 21755 (двадцять одна тисяча сімсот п`ятдесят п`ять) грн 16 коп., інфляційні втрати у розмірі 44739 (сорок чотири тисячі сімсот тридцять дев`ять) грн 43 коп. та судовий збір у розмірі 4623 (чотири тисячі шістсот двадцять три) грн 28 коп.

3. В порядку ч.10 ст.238 Господарського процесуального кодексу України до моменту виконання рішення на суму основного боргу за угодою №ЦУМ/От-10 про заміну сторони в договорі підряду №ЦУМ/ОТ-АМУ від 04.07.2016 (по тексту угоди помилково вказано договір підряду №ЦУМ/ОТ-АМУ від 11.04.2018), що становить 241723,98 грн, нараховувати 3% річних, починаючи з 12.04.2021, за формулою: сума основного боргу * 3% / календарну кількість днів у році * кількість днів прострочення.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

5. В іншій частині позову відмовити.

6. Рішення набирає законної сили відповідно до ст.241 Господарського процесуального кодексу України, і може бути оскаржено в порядку та строк встановлені ст.ст.254, 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 04.02.2022.

Суддя М.Є.Літвінова