РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

04.02.2022Справа № 910/11264/21

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді: Літвінової М.Є.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні матеріали справи

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Ем Ай Ай Ті"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "АНЛІМТЕК"

про стягнення 98 500, 00 грн

Без повідомлення (виклику) представників учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Ем Ай Ай Ті" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "АНЛІМТЕК" (далі - відповідач) про стягнення 98 500, 00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов Договору № 21 від 12.03.2018 в частині невиконання робіт відповідно до технічного завдання у строк встановлений договором.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.07.2021 відкрито провадження у справі № 910/11264/21, вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи; встановлено відповідачу строки для подання відзиву на позов - протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали та для подання заперечень на відповідь на відзив (якщо такі будуть) - протягом 5 днів з дня отримання відповіді на відзив, а позивачу строк для подання відповіді на відзив (якщо такий буде подано) - протягом п`яти днів з дня отримання відзиву на позов,

05.08.2021 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечив проти заявлених позовних вимог та вказав, що позивачем не доведено факту порушення договірних зобов`язань з вини відповідача.

Крім того відповідач зазначив, що ним на виконання умов договору здійснено половину виконаної роботи, визначеної додатком № 1 до договору, у зв`язку з чим останній передав замовнику проект друкованої плати пристрою «Розумний дім».

Відповідач у відзиві на позовну заяву вказав, що проект постійно узгоджувався сторонами під час виконання монтажу друкованої плати пристрою, шляхом обміну інформацій та пропозицій по проекту в групі «FF/MT», яка створена в месенджері додатку «Telegram».

Окрім того, відповідач зазначив, що узгодження розробки контролера для системи «Розумний дім» проводились включно до лютого 2020 року, а тому, за доводами відповідача, договір в частині виконання послуг був продовжений на невизначений термін, що підтверджується перепискою в месенджері додатку «Telegram». В подальшому замовник припинив узгодження (консультації) розробки контролера для системи «Розумний дім» на 4 етапі надання послуг, що призвело до неможливості надати послуги по розробці контролера для системи «Розумний дім» в повному обсязі.

19.08.2021 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач заперечив проти доводів, викладених у відзиві на позовну заяву та вказав, що договір між сторонами не продовжувався на невизначений строк, жодних додаткових угод сторони не підписували.

Крім того, позивач вказав на те, що в п. 2.2 договору встановлено, що надання послуг та їх приймання оформлюється актом приймання - передачі, однак сторони такого акту не підписували, а отже позивачем не було прийнято надані послуги та роботи, а тому твердження відповідача викладені у відзиві на позовну заяву є безпідставними та такими, що не доведені належними доказами.

У відповідності до ч. 2 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Частинною третьою статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Згідно із частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

12.03.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Анлімтек» (далі - виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ем Ай Ай Ті» (далі - замовник) укладено Договір № 21, відповідно до п.1.1 якого замовник доручає, а виконавець зобов`язується надати у відповідності до умов даного Договору послуги: Розробка контролера для системи «Розумний дім» (далі - Послуги), а Замовник зобов`язується прийняти ці послуги та оплатити їх».

Відповідно до п.1.1.1. Договору конкретне замовлення та технічне завдання визначається у Додатках № 1, № 2, які є невід`ємними частинами Договору.

Загальна ціна послуг складає 142 822,37 грн (сто сорок дві тисячі вісімсот двадцять дві гривні 37 копійок) (п. 2.1 договору).

Як встановлено п. 2.2 договору надання послуг та приймання їх результатів оформлюється Актом приймання - передачі наданих послуг, який підписується повноважними представниками сторін протягом 7 (семи) робочих днів після фактичного надання послуг.

В пункті 4.3 договору встановлено, що постачальник несе відповідальність за несвоєчасне виконання послуг.

Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та його скріплення печатками сторін і діє до 31.12.2018 (п.7.1 договору).

В частині розрахунків договір діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань (п. 7.2 договору).

Відповідно до п. 7.4 договору зміни у цей договір набирають чинності з моменті підписання та скріплення печатками сторін відповідної додаткової угодо до цього договору.

Додаткові угоди та додатки до цього договору є його невід`ємними частинами і мають юридичну силу у разі, якщо вони викладені у письмовій формі, підписані сторонами та скріплені їх печатками (п. 8.3 договору).

В додатку № 1 до договору сторони передбачили наступні умови:

- Етапи надання послуг:

1. Вивчення існуючої топології друкованої плати та електронної схеми пристрою

2. Ре топологія електронної схеми пристрою

3. Проектування друкованої плати з урахуванням специфікації пристрою.

4. Розробка програмної частини пристрою.

5. Тестування програмної та апаратної частини.

Строк (термін) виконання 74 робочих дня в з дня отримання Виконавцем передоплати.

Порядок розрахунків:

1. передоплата у розмірі 50 % ціни за послуги протягом 3 (трьох) банківських днів з дати підписання договору;

2. 20 % після половини виконаної роботи;

3. 30 % протягом 2 (двох) банківських днів після підписання Акту приймання - передачі наданих послуг.

Додатком № 2 до договору № 21 від 12.03.2018 сторони погодили технічне завдання.

Як зазначає позивач, ним на виконання умов Договору було сплачено 70 000,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 7952 від 27 березня 2018 року та 28 500,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 8676 від 06 серпня 2018 року як оплату послуг за Договором № 21 від 12.03.2018р.

Натомість відповідач не виконав взятих на себе зобов`язань перед позивачем та не надав Послуги відповідно до замовлення та технічного завдання, визначеного у Додатках №1, №2, не тільки в строк (термін) виконання, визначений в Додатку №1 (до 10 липня 2018 року), а й під час строку дії Договору в цілому (до 31 грудня 2018 року).

Як зазначив позивач, станом на момент подання позовної заяви відповідач не виконав своїх зобов`язань за Договором.

Так, позивач зазначив, що невиконання відповідачем своїх зобов`язань підтверджується і відсутністю підписаного акту приймання-передачі послуг, відповідно до п.2.2. Договору, у зв`язку з чим позивач просить суд повернути йому кошти, які були сплачені за Договором № 21 від 12.03.2018 у розмірі 98 500, 00 грн.

Відповідач у відзив на позовну заяву заперечив проти заявлених позовних вимог та вказав, що позивачем не доведено факту порушення договірних зобов`язань з вини відповідача.

Крім того відповідач зазначив, що ним на виконання умов договору здійснено половину виконаної роботи, визначеної додатком № 1 до договору, у зв`язку з чим останній передав замовнику проект друкованої плати пристрою «Розумний дім».

Відповідач у відзиві на позовну заяву вказав, що проект постійно узгоджувався сторонами під час виконання монтажу друкованої плати пристрою, шляхом обміну інформацій та пропозицій по проекту в групі «FF/MT», яка створена в месенджері додатку «Telegram».

Окрім того, відповідач зазначив, що узгодження розробки контролера для системи «Розумний дім» проводились включно до лютого 2020 року, а тому, за доводами відповідача, договір в частині виконання послуг був продовжений на невизначений термін, що підтверджується перепискою в месенджері додатку «Telegram». В подальшому замовник припинив узгодження (консультації) розробки контролера для системи «Розумний дім» на 4 етапі надання послуг, що призвело до неможливості надати послуги по розробці контролера для системи «Розумний дім» в повному обсязі.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч.2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

За приписами п. 8 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

За своєю правовою природою укладений між сторонами договір є змішаним договором, який включає в себе договір про надання послуг та договір підряду.

Відповідно до ст.901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 2 ст.901 Цивільного кодексу України встановлено, що положення глави 63 Цивільного кодексу України можуть застосовуватись до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Згідно з ч.1 ст.903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі статтею 177 Цивільного кодексу України послуга є самостійним об`єктом цивільних прав.

Статтею 837 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Підрядник має право, якщо інше не встановлено договором, залучити до виконання роботи інших осіб (субпідрядників), залишаючись відповідальним перед замовником за результат їхньої роботи. У цьому разі підрядник виступає перед замовником як генеральний підрядник, а перед субпідрядником - як замовник. Генеральний підрядник відповідає перед субпідрядником за невиконання або неналежне виконання замовником своїх обов`язків за договором підряду, а перед замовником - за порушення субпідрядником свого обов`язку. Замовник і субпідрядник не мають права пред`являти один одному вимоги, пов`язані з порушенням договорів, укладених кожним з них з генеральним підрядником, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.838 Цивільного кодексу України).

Строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду (за змістом ст.846 Цивільного кодексу України).

За змістом ч.ч.1, 4 ст.849 Цивільного кодексу України замовник має право у будь-який час перевірити хід і якість роботи, не втручаючись у діяльність підрядника. Замовник має право у будь-який час до закінчення роботи відмовитися від договору підряду, виплативши підрядникові плату за виконану частину роботи та відшкодувавши йому збитки, завдані розірванням договору.

Згідно ст.854 Цивільного кодексу України якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов`язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково. Підрядник має право вимагати виплати йому авансу лише у випадку та в розмірі, встановлених договором.

Згідно ч.4 ст.882 Цивільного кодексу України передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформляється актом, підписаним обома сторонами.

Стаття 525 Цивільного кодексу України визначає, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов`язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Статтею 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Як свідчать матеріали справи, позивач 27.03.2018 2018 сплатив 70 000,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 7952 та 06.08.2018 у розмірі 28 500,00 грн та платіжним дорученням № 8676 від 06 серпня 2018 року.

Проте як стверджує позивач у позовній заяві, відповідач у строк, встановлений у Додатку № 1 до договору № 21 від 12.03.2018 роботи не виконав.

В додатку № 1 до Договору встановлено порядок розрахунків, а саме: передоплата у розмірі 50 % ціни за послуги протягом 3 (трьох) банківських днів з дати підписання договору.

Пунктом 7.1 Договору встановлено, що він вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та його скріплення печатками сторін і діє до 31.12.2018.

Згідно з частиною першою статті 188 Господарського кодексу України (далі - ГК України) зміна господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

Згідно зі статтею 654 ЦК України зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

З урахуванням наведених положень законодавства суд зазначає, що зміни до умов договору вносяться за згодою сторін через укладення додаткових угод чи договорів про внесення змін до відповідних договорів.

Матеріали справи не містять доказів того, що між сторонами було укладено додаткову угоду до договору № 21 від 12.03.2018 про продовження строку його дії, а тому суд приходить до висновку, що строк дії договору закінчився 31.12.2018.

Враховуючи ті обставини, що строк дії договору закінчився, відповідач роботи в передбачений договором строк не виконав, між сторонами не підписаного жодного акту приймання - передачі наданих послуг та робіт у відповідності до п. 2.2 договору, суд приходить до висновку, що відповідач безпідставно утримує кошти позивача у розмірі 98 500, 00 грн, а тому такі кошти підлягають поверненню позивачеві на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України.

Вимоги про повернення відповідачем безпідставно набутого майна підставі статті 1212 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

При цьому положення статті 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі шляхом розірвання договору (див. подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 915/411/19, від 21.02.2020 у справі № 910/660/19, від 17.03.2020 у справі № 922/2413/19).

Суд зазначає, що відповідно до частини 2 статті 570 ЦК України якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона є авансом. Однак, з припиненням дії договору підряду така грошова сума втрачає ознаки авансу та стає майном (грошовими коштами), набутими підрядником без достатньої правової підстави. Відповідно до частини 1 статті 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відтак, зазначена норма застосовується за наявності сукупності таких умов: набуття (збереження) майна (майном також є грошові кошти) однією особою за рахунок іншої; відсутність для цього підстав; або коли така підстава згодом відпала. Випадок, коли зобов`язання було припинено на вимогу однієї із сторін відповідно до закону чи умов договору належить до таких підстав.

Зокрема, про можливість виникнення позадоговірного грошового зобов`язання на підставі статті 1212 ЦК України зазначається також Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17.

Як свідчать матеріали справи, позивач як замовник звернувся до суду з позовними вимогами про повернення передплати.

Так, постановою Верховного Суду від 08.02.2019 у справі № 909/524/18 зазначено, що правова природа вказаних коштів (здійсненої передплати в сумі 86400,00 грн.) внаслідок невиконання будь-якою стороною своїх зобов`язань за договором не змінюється і залишається такою доти, поки сторони двосторонньо не узгодять іншої їх правової природи або не вчинять дій, які змінять правову природу перерахованої суми.

З огляду на вищенаведене, суд вважає за можливе застосувати до спірних правовідносин положення статті 1212 ЦК України, в зв`язку з чим зазначає про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача як безпідставно отриманих коштів в сумі 98 500, 00 грн.

При цьому судом враховано правові висновки, викладені постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, згідно яких суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Таким чином, оскільки матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем за зобов`язань за Договором у встановлений строк, розмір основної заборгованості відповідає фактичним обставинам та на момент прийняття рішення доказів повного виконання робіт або повернення суми попередньої оплати відповідач суду не представив, як і доказів, що спростовують вищевикладені обставини, тому вимога позивача про стягнення з відповідача 98 500, 00 грн. перерахованих коштів (передплати) за невиконані за вказаним Договором роботи (надані послуги) підлягає задоволенню.

Суд критично ставиться до доводів відповідача, що останній передав позивачу половину виконаної роботи, визначений додатком № 1 та проект друкованої плати пристрою «Розумний дім», оскільки відповідачем до відзиву додано 3 проекти друкованих плат, які роздруковані на аркуші А-4, що не є належними до допустимими доказами, які б підтверджували виконання половини роботи та передання її позивачу.

Крім того, матеріали справи не містять жодного звернення відповідача з листами до замовника про прийняття даних робіт або ж принаймні складення відповідних актів приймання - передачі, які фіксували б той факт, що відповідачем виконано половину роботи, а отже доводи відповідача є необґрунтованими та такими, що не підтверджені належними доказами.

Щодо доводів відповідача у відзиві на позовну заяву про постійне узгодження сторонами під час виконання монтажу друкованої плати пристрою деяких умов та строків, шляхом обміну інформації в месенджері «Telegram», які додані до відзиву на 22 аркушах, суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 96 Господарського процесуального кодексу України, електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, яка містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних й інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).

Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронні довірчі послуги". Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу (ч. 2 ст. 96 Господарського процесуального кодексу України).

Висновки щодо застосування норм, визначених частиною першою статті 5, частинами першою, другою статті 6 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг", викладені у постанові Верховного Суду від 28.12.2019 у справі № 922/788/19, за якою роздруківка електронного листування не може вважатись електронним документом (копіями електронних документів) в розумінні частини першої статті 5 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг", відповідно до якої електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 6 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг", для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.

Таким чином, суд визнає неналежними доказами надані відповідачем роздруківки скріншотів листування у месенджері "Telegram", оскільки вони не відповідають вимогам Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг", не містять електронного підпису, який є обов`язковим реквізитом електронного документа, що унеможливлює ідентифікацію відправника повідомлення, зміст такого документа не захищений від внесення правок та викривлення.

Отже, суд дослідивши наявні матеріали справи, дійшов висновку, що подані відповідачем докази (листування в месенджері "Telegram" не є належними, допустимими та достатніми доказами в розумінні ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України в підтвердження факту здійснення відповідачем половини роботи за передання її позивачу. Доводи відповідача в цій частині визнаються судом необґрунтованими та безпідставними.

Дослідивши надані позивачем та відповідачем докази, господарський суд дійшов висновку, що докази позивача переважили доводи відповідача.

Реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Аналогічні положення закріплені також і нормами ГПК України, зокрема, ст. 13 названого Кодексу, за приписами якої судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У постанові Верховного Суду від 29.01.2021 у справі № 922/51/20 викладено правовий висновок щодо стандарту доказування враховуючи, що 17.10.2019 набув чинності Закон України від 20.09.2019 № 132-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до Господарського процесуального кодексу України та змінено назву статті 79 Господарського процесуального кодексу України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції з фактичним впровадженням у господарський процес стандарту доказування "вірогідність доказів".

Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були (аналогічний висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.06.2020 у справі № 924/233/18).

Верховний Суд неодноразово відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Таким чином суд зобов`язаній надати оцінку кожному належному, допустимому та достовірному доказу, який міститься в матеріалах справи, а також визначити певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, що дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Суд зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод. (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03, від 28.10.2010).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. ) від 9 грудня 1994 року, серія A, 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen . ), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Як встановлено ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.

У відповідності до статті 13 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбаченим цим Кодексом.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Надаючи оцінку іншим доводам сторін судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не впливають на висновки суду щодо задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати позивача по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 236 - 238, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Ем Ай Ай Ті» задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "АНЛІМТЕК" (01001, м. Київ, вул. Заньковецької, буд. 5/2, кв. 64; ідентифікаційний код 41067648) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Ем Ай Ай Ті" (03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, буд. 72, поверх 5; ідентифікаційний код 34189502) суму у розмірі 98 500 (дев`яносто вісім тисяч п`ятсот) грн 00 коп, а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн. 00 коп.

3. Рішення набирає законної сили відповідно до статті 241 ГПК України, і може бути оскаржено в порядку та строк встановлені статтями 254, 256, 257 ГПК України.

Повне рішення складено 04.02.2022.

Суддя М.Є.Літвінова