ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.02.2022 року м.Дніпро Справа № 904/6760/20

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя: Березкіна О.В.(доповідача),

судді: Іванова О.Г., Дармін М.О.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) сторін в приміщенні Центрального апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Криворізької міської ради

на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 24.09.2021 (суддя Мельниченко І.Ф) у справі № 904/6750/20

за позовом Криворізької міської ради, м. Кривий Ріг

до Штефан Світлани Сергіївни , м. Кривий Ріг Дніпропетровської області

про стягнення заборгованості з орендної плати за землю в сумі 108 987, 60 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Криворізька міська рада звернулась до Штефан Світлани Сергіївни із позовом про стягнення 108 987,60 грн., що складають суму заборгованості за договором оренди земельної ділянки від 10.10.2007.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 24.09.2021 року у справі №904/6760/20 в задоволенні позову Криворізької міської ради до Фізичної особи Штефан Світлани Сергіївни про стягнення 108 987,60 грн. заборгованості з орендної плати за землю - відмовлено.

Стягнуто з Криворізької міської ради на користь Штефан Світлани Сергіївни 12 712, 00 грн. - витрат на професійну правничу допомогу.

Не погодившись з рішенням суду, позивач - Криворізька міська рада звернулась з апеляційною скаргою, в якій просила рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 24.09.2021 року у справі №904/6760/20 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі або визначити інший спосіб захисту, який не суперечить закону.

В обґрунтування своєї скарги апелянт посилається на те, що висновки суду щодо відмови у задоволенні позовних вимог є передчасними, оскільки судом не було належним чином з`ясовано обставини, що мають визначальне значення для правильного вирішення справи; неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, а також не враховано висновки Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах та не забезпечено виконання мети та завдання господарського судочинства, що в сукупності привело до неправильного вирішення справи.

Також апелянт посилається на те, що само по собі закінчення строку дії договору не свідчить про припинення або скасування невиконаних зобов`язань у сторін договору, оскільки умовами даного договору сторони погодили, що орендна плата сплачується навіть піля закінчення його строку, до моменту передачі земельної ділянки за актом приймання передачі.

Апелянт, вважає, що суд першої інстанції не був позбавлений процесуальної можливості, зокрема, на підставі ст. 5 ГПК України, з урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04.12.2019р. у справі №917/1739/17, самостійно застосувати правильну норму матеріального права та стягнути з відповідача на користь позивача як власника земельної ділянки неправомірно збережених коштів на підставі ч. 1 ст. 1212 ЦК України, оскільки матеріали справи містили достатні докази для її ефективного розгляду по суті та задоволення вимог позивача в рамках цієї ж справи.

Апелянт звертає увагу на те, що в даному випадку існує неспростовний факт безпідставного збереження відповідачем майна позивача - земельної ділянки по вул. Павла Глазового (Балакіна) у Саксаганському районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, що підтверджується фактом відсутності в матеріалах справи доказів повернення спірної земельної ділянки за актом приймання-передачі (повернення), що у поєднанні з тими ж положеннями ст. 525 ЦК України, за якими одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, дає підстави стверджувати, що спірна земельна ділянка не вибула з фактичного користування відповідача Штефан С.С .

Щодо розрахунку розміру безпідставно збережених коштів на підставі ст. 1212 ЦК України за спірний період, то він, на думку міської ради, є тотожний тому, що міститься в матеріалах справи, оскільки розраховується саме на рівні розміру орендної плати як єдино можливої плати за земельну ділянку, що перебуває в користуванні особи.

Крім того, апелянт не погоджується із висновками суду щодо стягнення витрат на правову допомогу у сумі 12712 грн., оскільки такі висновки грунтуються на власних припущеннях суду, що є несумісним із засадами справедливого судочинства.

Всі ці обставини, на думку апелянта, є підставами для скасування рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 24.09.2021 у справі №904/6760/20 та ухваленняі нового рішення про задоволення позовних вимог Криворізької міської ради, або визначення іншого способу захисту, який не суперечить закону, якщо це необхідно для ефективного захисту прав та інтересів позивача.

Згідно з ч. 1 ст. 247 ГПК України у порядку спрощеного провадження розглядаються малозначні справи.

Частиною 13 ст. 8 ГПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частиною 1 ст. 270 ГПК України встановлено, що в суді апеляційної інстанції справи переглядаються в порядку спрощеного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Частиною 10 ст. 270 ГПК України встановлено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

При розгляді цієї справи колегія суддів враховує, що предметом позову у цій справі є вимоги про стягнення суми, меншої ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто вказана справа відноситься до малозначних справ в розумінні ГПК України, і розглядає справу без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду у складі колегії суддів: головуючого судді Березкіної О.В. (доповідач), суддів Антоніка С.Г., Дарміна М.О. від 01.11.2021 року відкрито апеляційне провадження у справі № 904/6760/20. Вирішено розглянути апеляційну скаргу в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами.

22.11.2021року від Штефан Світлани Сергіївни до суду надійшло клопотання, про стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4758 грн. 00 коп. за розгляд справи в апеляційній інстанції.

22.11.2021 року від Штефан Світлани Сергіївни до суду подано відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому просить суд апеляційну скаргу Криворізької міської ради залишити без задоволення, пославшись на те, що повністю погоджується із позицією господарського суду у тій частині, що Позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушених прав та стягнення орендної плати можливе лише до моменту припинення дії договору, а після припинення договору належним способом захисту прав та інтересів орендодавця може бути відшкодування збитків, стягнення неустойки або стягнення безпідставно набутих грошових коштів.

Доводи Криворізької міської ради про те, що у постанові Великої плати Верховного суду від 06.08.2019р. по справі №904/5896/18 нібито констатовано обов`язок сплатити орендну після закінчення строку дії договору і наявність подібних спірних правовідносин, на думку Штефан С.С. , є хибними, адже, зазначена постанова стосується лише вирішення питання щодо підсудності судового спору та жодним чином у даній постанові Великої палати Верховного суду від 06.08.2019р. по справі №904/5896/18 не вирішувалось питання про стягнення із орендаря орендної плати після закінчення строкудії договору оренди.

Штефан С.С. вважає, що заявляючи у апеляційній скарзі вимоги про самостійне визначення судом іншого способу захисту прав, Криворізька міська рада, всупереч положенням ГПК України, намагається змусити суд змінити одночасно предмет і підстави позову, тоді як, зміна предмету або підстави позову може бути здійснена лише за відповідною заявою Позивача, а не суду.

У відповіді на відзив, Криворізька міська рада просить суд відхилити доводи відповідача Штефан С.С. в повному обсязі, та задовольнити апеляційну скаргу Криворізької міської ради, пославшись на те, що Штефан С.С. не сплачує плату за користування земельною ділянкою і не повертає земельну ділянку міській раді (безпідставно усупереч умовам договору та рішення про її повернення утримує її), чим порушує права Криворізької міської ради як законного власника земель комунальної власності. На думку міської ради, ухиляючись від виконання зобов`язань в натурі (сплати орендної плати), відповідач безпідставно переводить увагу на інший вид стягнення, такий як неустойка (ст. 785 ЦК України), але це є різними самостійними способами захисту, які не замінюють один одного.

Міська рада вказує, що некоректно обирати між орендною платою за землю в розумінні норм земельного законодавства та безпідставно збереженими коштами в розумінні ст. 1212 ЦК України, адже остання - це загальна норма, а ст.ст. 96, 206 ЗК України), ст.ст.14, 287 ПК України - спеціальні, які не виключають, а лише доповнюють одна одну, проте суд першої інстанції безпідставно не застосував жодну з них. Поняття (орендна плата та безпідставно збережені кошти) не є взаємовиключними. Безпідставно збережені кошти якраз і нараховуються у розмірі орендної плати, їх розрахунки тотожні, та в повноваженнях (обов`язку) суду правильно застосувати до спірних правовідносин правову норму, яка підлягає застосуванню, не спрямовуючи позивача до невиправданого повторного звернення до суду з новим позовом, чим порушуються засади своєчасного вирішення справи (розумні строки).

Також просить відмовити Штефан С.С. у задоволенні клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, у зв`язку з тим, що тематика спору і відповідачу, і його адвокату є добре знайомою, оскільки судові спори між сторонами такого характеру тривають багато років, де відповідач особисто приймає участь, а відтак не вимагається часу на «роз`яснення» чи «консультування» останнього.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність оскаржуваного рішення нормам діючого законодавства, Центральний апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи, 10.10.2007р., між Криворізькою міською радою (орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем Доценко Світланою Сергіївною (в подальшому прізвище змінено на Штефан) (орендар), було укладено договір оренди земельної ділянки, який зареєстрований у Криворізькому відділі Дніпропетровської регіональної філії державного підприємства "Центр державного земельного кадастру", про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 26.10.2007р. за №56 (Договір), відповідно до п. 1 якого, орендодавець надає, на підставі рішення Криворізької міської ради від 29.08.2007р. №1696, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для розміщення тимчасової споруди автостоянки, яка знаходиться на вул. Балакіна у Саксаганському районі м. Кривого Рогу.

Відповідно до п.п. 2, 3 Договору, в оренду передається земельна ділянка площею 0,2985 га, з кадастровим номером :06:055:0105.

Згідно з п. 5 Договору, Договір укладено на 3 роки; після закінчення строку договору орендар, який належно виконував обов`язки відповідно до умов договору, має за інших рівних умов переважне право поновлення його на новий строк; у цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за два місяці до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.

В п. 11 Договору передбачено, що обчислення розміру орендної плати за земельну ділянку здійснюється з урахуванням її цільового призначення та коефіцієнтів індексації, визначених законодавством, за затвердженою Кабінетом Міністрів формою, що заповнюється під час укладення або зміни умов договору чи продовження його дії.

Відповідно до п. 12 Договору, розмір та сума орендної плати переглядається без внесення змін до цього договору, зокрема, у разі зміни (збільшення або зменшення) розмірів річної орендної плати за землю, базової вартості 1 кв.м земель міста, розмірів земельного податку, підвищення цін і тарифів, зміни коефіцієнтів індексації, визначених законодавством.

Орендар самостійно обчислює суму орендної плати щороку за станом на 1 січня і до 1 лютого поточного року подає відповідному органу державної податкової служби податкову декларацію на поточний рік за формою, встановленою центральним податковим органом, з розбивкою річної суми рівними частками за місяцями (п. 14 Договору).

Після припинення дії договору орендар у 10-денний термін повертає орендодавцеві земельну ділянку у стані, не гіршому порівняно з тим, у якому він одержав її в оренду; повернення земельної ділянки здійснюється за актом приймання-передачі (повернення) (п.п. 18-19 Договору).

Пунктом 21 Договору сторони узгодили, що неповернення земельної ділянки не звільняє орендаря від сплати орендної плати за фактичне користування земельною ділянкою; плата за фактичне користування земельною ділянкою вноситься у розмірах, визначених розділом "Орендна плата" цього договору; нарахування орендної плати припиняється з дати оформлення акта приймання-передачі (повернення) земельної ділянки.

Орендар зобов`язався, зокрема, систематично сплачувати орендну плату в повному обсязі в установлений договором строк; по закінченні терміну оренди, припиненні чи розірванні договору оренди звільнити земельну ділянку, привести її в належний стан та повернути орендодавцю з оформленням акту приймання-передачі (повернення) земельної ділянки (п. 33 Договору).

Відповідно до п. 37 Договору, його дія припиняється, зокрема, у разі закінчення строку, на який його було укладено.

Звертаючись до Штефан Світлани Сергіївни , м. Кривий Ріг Дніпропетровської області із позовом про стягнення 108 987,60 грн., що складають суму заборгованості за договором оренди земельної ділянки від 10.10.2007, запис про державну реєстрацію якої вчинено у Державному реєстрі земель 26.10.2007 за № 56, позивач - Криворізька міська рада посилалась на неналежне виконанням відповідачем умов договору оренди земельної ділянки від 10.10.2007, а саме, невиконання договірних зобов`язаннь щодо подання податкової декларації та внесення орендної плати за користування земельною ділянкою у період з 01.01.2018 по 31.12.2018 року. Всього за період з 01.01.2018 по 31.12.2018 за відповідачем перед позивачем рахується борг зі сплати орендної плати за користування земельною ділянкою площею 0,2985 га, з кадастровим номером :06:055:0105, для розміщення тимчасової споруди автостоянки, яка знаходиться на вулиці Балакіна (Павла Глазового) у Саксаганському районі м. Кривого Рогу, в розмірі 108 987,60 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, господарський суд першої інстанції виходив з того, що Криворізькою міською радою при зверненні із даним позовом до суду невірно обрано спосіб захисту порушених прав, а саме: позовна вимога про стягнення з Штефан Світлани Сергіївни на користь Криворізької міської ради заборгованості з орендної плати за період з 01.01.2018 по 31.12.2018 за земельну ділянку площею 0,2985 га, з кадастровим номером :06:055:0105, для розміщення тимчасової споруди автостоянки, яка знаходиться на вулиці Балакіна (Павла Глазового) у Саксаганському районі м. Кривого Рогу, в розмірі 108 987,60 грн. обґрунтована та базується на невиконанні умов договору оренди, який у вказаний період часу вже не діяв у зв`язку з закінченням строку його дії.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно ст. 2 Закону України "Про оренду землі" (в редакції на дату виникнення спірних правовідносин), відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Об`єктами оренди є земельні ділянки, що перебувають у власності громадян, юридичних осіб, комунальній або державній власності (ст. 3 Закону України "Про оренду землі").

Згідно ч. 1 ст. 6 Закону України "Про оренду землі", орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Відповідно до ст. 13 Закону України "Про оренду землі", договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

За приписами ст. 18 Закону України "Про оренду землі", договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації.

Строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може перевищувати 50 років (ч. 1 ст. 19 Закону України "Про оренду землі").

Як вбачається з матеріалів справи, між Криворізькою міською радою (далі - орендодавець) та Фізичною особою - підприємцем Доценко Світланою Сергіївною (в подальшому прізвище змінено на Штефан) (далі - орендар) був укладений договір оренди земельної ділянки від 10.10.2007р., зареєстрований у Криворізькому відділі Дніпропетровської регіональної філії державного підприємства "Центр державного земельного кадастру", про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 26.10.2007р. за №56(далі - договір).

Згідно з п. 45 договору, цей договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації.

Таким чином, вищезгаданий договір оренди земельної ділянки набув чинності 26.10.2007р..

Згідно з ч.2 ст. 291 ГК України та абз. 1 ч. 1 ст. 31 Закону України "Про оренду землі" (в редакції, чинній на 01.01.2013р.), договір оренди припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено.

Аналогічні положення про те, що договір оренди землі припиняється в разі закінчення строку, на який його було укладено, містить п. 37 Договору оренди земельної ділянки від 10.10.2007р.

Оскільки сторони не надали доказів продовження дії договору оренди земельної ділянки від 10.10.2007р., то господарський суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що Договір оренди земельної ділянки від 10.10.2007р. припинив свою дію 26.10.2010 р.

Із закінченням строку договору оренди, такий договір є припиненим, що означає припинення дії для сторін всіх його умов, а їх невиконання протягом дії Договору є невиконанням зобов`язання за цим Договором, що має відповідні наслідки, однак не зумовлює продовження дії Договору в цілому або тих його умов, що не були виконані сторонами.

Після спливу строку дії Договору невиконання обов`язку з повернення земельної ділянки свідчить про неправомірне користування майном, яке було передане в оренду. Тому права та обов`язки Орендодавця і Орендаря, що перебували у сфері регулятивних правовідносин, переходять у сферу охоронних правовідносин та охоплюються правовим регулюванням за відповідними нормами ЦК України та Закону України "Про оренду землі", які регламентують наслідки збереження майна за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави або ж наслідки невиконання майнового обов`язку щодо повернення земельної ділянки Орендодавцеві.

З урахуванням зазначеного, стягнення орендної плати можливе лише до моменту припинення дії договору, а після припинення Договору належним способом захисту прав та інтересів орендодавця може бути відшкодування збитків або стягнення безпідставно набутих грошових коштів.

Таким чином, з огляду на встановлені обставини справи щодо закінчення строку дії Договору оренди, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, щодо відсутності правових підстав для нарахування відповідачу орендної плати.

При цьому, колегія суддів вважає безпідставними доводи апелянта про те, що суд мав на власний розсуд обрати ефективний спосіб захисту прав позивача з огляду на наступне.

Колегія суддів вважає за необхідне наголосити на тому, що власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини (правовий висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24.05.2017р. у справі №6-951цс16 та Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 28.03.2018 р. у справі № 757/44693/15-ц).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення (вказана правова позиція викладена також у постанові Верховного Суду від 31.01.2018р. №911/1563/17).

Суд першої інстанції вірно зауважив на тому, що вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність / відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення / захисту в обраний спосіб. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019р. у справі № 912/1856/16 та від 14.05.2019р. у справі № 910/11511/18.

Водночас, установивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та (або) необґрунтованість заявлених вимог (правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 16.10.2019 р. у справі № 525/505/16-ц).

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові (аналогічний висновок викладений у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.08.2018р. у справі № 910/1972/17, від 23.05.2019р. у справі № 920/301/18, від 25.06.2019р. у справі № 922/1500/18, від 31.10.2019р. у справі № 916/1134/18, від 24.12.2019р. у справі № 902/377/19, від 02.04.2020р. у справі № 910/7160/19, від 01.07.2021р. у справі № 910/7029/20).

Частинами 1-2 ст. 4 ГПК України встановлено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

У розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмету і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, який являє собою одночасно спосіб захисту порушеного права, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому, позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту.

Згідно зі ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

За змістом ст. 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Отже, вказаними приписами процесуального закону прямо передбачено, що суд розглядає справу на підставі поданої позовної заяви, при цьому саме учасник спору розпоряджається своїми правами щодо предмета спору, підтверджує свої вимоги відповідними доказами, при цьому, предмет та підстави позову визначаються та можуть в установленому порядку змінюватися тільки позивачем, тоді як суд позбавлений права на відповідну процесуальну ініціативу.

Таким чином, господарський суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що позивачем при зверненні із даним позовом до суду невірно обрано спосіб захисту порушених прав, оскільки законодавством не передбачена можливість стягнення орендної плати за договором, який припинив свою дію, а суд не може самостійно змінювати підстави позову, оскільки це є виключним правом позивача, яке реалізується ним на власний розсуд.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Стягуючи на користь відповідача витрати на правову допомогу у сумі 12 712 грн., гоподарський суд першої інстанції виходив з того, що заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката не є співрозмірним з сумою позову (108 987,60 грн.) та обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, тому стягнення адвокатських витрат у зазначеній відповідачем сумі (25 424,00 грн.) не відповідає критеріям розумності, співрозмірності та справедливості.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Статтею 123 ГПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 126 ГПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, між Адвокатом Лісовим Денисом Олександровичем (далі - адвокат) та Штефан Світланою Сергієвною (далі - клієнт) було укладено договір №1 про надання правової допомоги (на професійну правничу допомогу) від 06.09.2020 (далі - договір).

Пунктом 1.1 договору передбачено, що адвокат зобов`язується за завданням клієнта надати йому професійну правову допомогу, в порядку та на умовах, визначених цим договором, а клієнт - прийняти та оплатити їх.

Відповідно до пункту 3.1 договору формою винагороди за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту є гонорар, який обчислюється у відповідності до статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".

Згідно з п. 3.3 договору перелік наданих послуг визначається у акті здачі-приймання послуг.

Пунктом 3.5 договору встановлено, що за результатом наданих послуг сторони підписують акт здачі-приймання послуг.

Крім того сторонами було укладено додаткову угоду № 1 від 01.01.2021 до договору про надання правової допомоги №1 від 06.09.2020.

Згідно з пунктом 2 додаткової угоди, сторони дійшли згоди змінити пункт 3.1 договору та викласти його зміст у такій редакції: "Вартість однієї години наданих послуг складає 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Станом на момент укладання даного Договору розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб становить 2 270,00 грн. Тобто, за одну годину наданих послуг Замовник сплачує 908,00 грн. У випадку зміни розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно із ним змінюється вартість послуг ".

Відповідно до ч. 8 ст. 129 ГПК України, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до ч. 4 ст. 129 ГПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу

Частиною 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було здійснено детальний та ретельний аналіз кожної складової наданих адвокатом послуг, що наведений у заяві про стягнення судових витрат, враховано, що на розгляді у Господарському суду Дніпропетровської області перебувають аналогічні судові справи - № 904/6750/20, № 904/6757/20, № 904/6805/20, №904/6803/20, з аналогічними обставинами, в яких адвокатом також є Лісовий Д.О., що вбачається з ухвал, які містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень, а тому стягнута судом сума вирта на правову допомогу відповідає критеріям розумності, співрозмірності та справедливості.

Розглянувши клопотання Штефан С.С. про розподіл судових витрат, понесених під час розгляду апеляційної скарги, судова колегія апеляційного господарського суду виходить з наступного.

На підтвердження факту понесення відповідачем витрат на професійну правничу допомогу ним до матеріалів справи долучені належним чином засвідчені копії: ордеру серія АЕ №1065447 від 13.04.2021 р., Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №3712, договору про надання правової допомоги №1 від 06.09.2020р. та додаткової угоди №1 від 01.01.2021р., укладених між відповідачем та адвокатом Лісовим Денисом Олександровичем, підписаного сторонами акту №7 від 20.11.2021р., на суму 4758 грн., рахунку на оплату №5 від 20.11.2021р., на суму 4758 грн.

За умовами п. 4.2.4 Договору з урахуванням додаткової угоди, Клієнт (Відповідач) зобов`язаний сплачувати 2 500,00грн. (дві тисячі п`ятсот гривень) за участь Адвоката у кожному судовому засіданні у Господарському суді Дніпропетровської області, Центральному апеляційному господарському суді та за участь Адвоката у кожному судовому засіданні у Верховному суді сплатити 5 000,00грн. (п`ять тисяч гривень).

Відповідно до акту виконаних робіт №7 від 20.11.2021р., за період з 19.10.2021р. по 20.11.2021р., за договором про надання правової допомоги, адвокатом здійснено: ознайомлення з рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 24.09.2021р. у справі №904/6760/20; перевірку зазначеного рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 24.09.2021р. у справі №904/6760/20 на предмет його узгодження із практикою і позицією Верховного суду із подібних спірних правовідносин; консультації щодо подальших наслідків для Клієнта у випадку не оскарження такого рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 24.09.2021р. у справі №904/6760/20; складання відзиву на апеляційну скаргу позивача вих.№ 106 від 12.10.2021року у справі № 904/6760/20 та його направлення цінним листом з описом вкладення через поштове відділення АТ «Укрпошта» на адресу позивача, складання клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у справі № 904/6760/20 із роздрукуванням та засвідченням усіх додатків. Виготовлення копій зазначених документів (додатків) та підготовка для їх відправлення засобами поштового зв`язку цінним листом з описом вкладення через поштове відділення АТ «Укрпошта» на адресу позивача, отримання на поштовому відділенні АТ «Укрпошта». Процесуальних документів направлених позивачем та судом на адресу відповідача по справі №904/6760/20 таких, як: рішення господарського суду Дніпропетровської області від 24.09.2021року.

Вартість даних послуг за домовленістю сторін, на стадії апеляційного оскарження, складає 4758 грн.

Розглянувши дані докази, колегія суддів дійшла висновку, що матеріалами справи підтверджується факт надання відповідачу адвокатом Лісовим Денисом Олександровичем послуг.

16.12.2021р. до Центрального апеляційного господарського суду від позивача надійшли письмові заперечення на клопотання відповідача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, в якій позивач просить відмовити повністю у задоволенні вказаного клопотання відповідача.

У обґрунтування своїх заперечень щодо розміру витрат відповідача на професійну правничу допомогу позивач послався на неспівмірність заявлених витрат зі складністю справи, обсягом виконаних робіт та часом витраченим адвокатом на виконання означених робіт.

В даному випадку колегія суддів погоджується з доводами апелянта, оскільки справа не є складною, матеріали справи не містять великої кількості документів, на дослідження б яких адвокат витратив значний час.

При цьому, колегія суддів враховує, що адвокат Лісовий Д.О. бере участь у судових справах №904/5895/18, 904/1242/20, №904/6805/20, №904/5896/18, №904/619/20, №904/5898/18, №904/1241/20, №904/6671/20, №904/6767/20, №904/5897/18, №904/1243/20, №904/6639/20, №904/1244/20, №904/6760/20, №904/6757/20, №904/6803/20 за позовом Криворізької міської ради до ФОП Штефана В.О. та ФОП Штефан С.С., з однотипними підставами та вимогами, а отже тематика спору адвокату є добре знайомою, оскільки судові спори між сторонами такого характеру тривають багато років, а відтак не вимагається часу на підготовку для надання "роз`яснень", "консультування", та складання процесуальних документів, які у всіх означених судових справах подаються однотипні.

Крім того, справа розглядається в апеляційній інстанції у порядку письмового провадження, що не потребує особистої участі адвоката, а тому, колегія суддів вважає можливим у відповідності до ч.5 ст.129 ГПК України, не розподіляти на позивача усі витрати відповідача за розгляд справи в апеляційній інстанції, та стягнути на користь відповідача 2000 грн. за розгляд справи у суд апеляційної істанції, поклавши решту частину витрат на відповідача.

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, згідно вимог ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на апелянта.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 269, 270, 273, 275 - 285, 287 ГПК України, Центральний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Криворізької міської ради - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 24.09.2021р. у справі № 904/6760/20 - залишити без змін.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги покладається на апелянта.

Стягнути з Криворізької міської ради (50101, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, пл. Молодіжна, 1; ідентифікаційний код: 33874388) на користь Штефан Світлани Сергіївни ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 2000 грн., про що видати наказ.

Видачу відповідного наказу, з урахуванням необхідних реквізитів, доручити Господарському суду Дніпропетровської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачено статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя О.В.Березкіна

Суддя М.О.Дармін

Суддя О.Г.Іванов