РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.01.2022Справа № 911/3075/21
Суддя Господарського суду міста Києва Чинчин О.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Університету Державної фіскальної служби України (08201, Київська обл., місто Ірпінь, ВУЛИЦЯ УНІВЕРСИТЕТСЬКА, будинок 31)
до проТовариства з обмеженою відповідальністю «КОНСАЛТИНГОВА КОМПАНІЯ «ЛІГА» (03189, місто Київ, ВУЛИЦЯ ВІЛЬЯМСА АКАДЕМІКА, будинок 6-Д, офіс 43) стягнення грошових коштів у розмірі 49 000 грн. 00 коп.
Представники: без повідомлення представників сторін

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Університет Державної фіскальної служби України (надалі також - «Позивач») звернувся до Господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «КОНСАЛТИНГОВА КОМПАНІЯ «ЛІГА» (надалі також - «Відповідач») про стягнення грошових коштів у розмірі 49 000 грн. 00 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані наявністю підстав для збитків в результаті проведення ревізії фінансово - господарської діяльності Університету Державної фіскальної служби України.

Ухвалою господарського суду Київської області від 22.10.2021 року по справі №911/3075/21 позовну заяву Університету Державної фіскальної служби України до ТОВ «КОНСАЛТИНГОВА КОМПАНІЯ "ЛІГА» про стягнення грошових коштів у розмірі 49 000 грн. 00 коп. передано за підсудністю до Господарського суду міста Києва.

Відповідно до автоматичного розподілу справ Господарського суду міста Києва, справу №911/3075/21 передано до розгляду у складі судді Чинчин О.В.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.11.2021 року позовну заяву Університету Державної фіскальної служби України до ТОВ «КОНСАЛТИНГОВА КОМПАНІЯ "ЛІГА» про стягнення грошових коштів у розмірі 49 000 грн. 00 коп. залишено без руху.

01.12.2021 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.12.2021 року відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін відповідно до частини 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України.

15.12.2021 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

24.12.2021 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшла відповідь на позовну заяву.

27.01.2022 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Державного податкового університету надійшла заява про процесуальне правонаступництво, якою просив суд замінити Позивача у справі на Державний податковий університет.

Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

З метою повідомлення Сторін про розгляд справи Судом на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України ухвала суду про відкриття провадження у справі від 03.12.2021 року була направлена на адреси Сторін рекомендованим листом, що підтверджується поверненням на адресу суду рекомендованих повідомлень про вручення 10.12.2021 року, 08.12.2021 року поштового відправлення уповноваженим особам сторін.

Суд, розглянувши заяву Державного податкового університету про процесуальне правонаступництво по справі №911/3075/21, приходить до висновку про відмову в її задоволенні з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1,3 ст. 52 Господарського процесуального кодексу України, у разі смерті або оголошення фізичної особи померлою, припинення юридичної особи шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення), заміни кредитора чи боржника в зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідного учасника справи на будь-якій стадії судового процесу. Про заміну або про відмову в заміні учасника справи його правонаступником суд постановляє ухвалу.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 06.10.2021 №1202-р вирішено утворити Державний податковий університет, реорганізувати Університет Державної фіскальної служби України шляхом приєднання до Державного податкового університету.

Наказом Міністерства фінансів України №574 від 01.11.2021 року утворено Державний податковий університет, реорганізовано Університет Державної фіскальної служби України шляхом приєднання до Державного податкового університету.

Згідно з п.2 Наказу встановлено, що Університет є правонаступником всього майна, прав та обов`язків Університету ДФС.

Суд звертає увагу на те, що у розпорядженні Кабінету Міністрів України від 06.10.2021 №1202-р та у наказі Міністерства фінансів України №574 від 01.11.2021 року не визначено моменту, з якого Державний податковий університет стає правонаступником Університету Державної фіскальної служби України.

Відповідно до частин першої та п`ятої статті 104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.

Згідно із ст. 106 Цивільного кодексу України злиття, приєднання, поділ та перетворення юридичної особи здійснюються за рішенням його учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами, а у випадках, передбачених законом, - за рішенням суду або відповідних органів державної влади.

Згідно з ч. 2 ст. 107 Цивільного кодексу України після закінчення строку для пред`явлення вимог кредиторами та задоволення чи відхилення цих вимог комісія з припинення юридичної особи складає передавальний акт (у разі злиття, приєднання або перетворення) або розподільчий баланс (у разі поділу), який має містити положення про правонаступництво щодо майна, прав та обов`язків юридичної особи, що припиняється шляхом поділу, стосовно всіх її кредиторів та боржників, включаючи зобов`язання, які оспорюються сторонами.

За змістом ч. 5 ст. 104 Цивільного кодексу України юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

У випадку публічного правонаступництва перехід таких прав та обов`язків оформлюється нормативним актом, тоді як правонаступництво в майнових приватних правовідносинах здійснюється на підставі розподільчого балансу. При цьому юридична особа є припиненою з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення юридичної особи (наведену правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 09.09.2019 № 916/376/15-г, постановах Верховного Суду від 19.05.2020 № 910/22630/17 та від 14.07.2020 № 917/1734/17).

Таким чином, умовою задоволення у даній справі заяви про заміну Позивача його правонаступником є встановлення обставин переходу майнових прав та обов`язків позивача - Університету Державної фіскальної служби України у процесі реорганізації до Державного податкового університету, які мають підтверджуватися передавальним актом.

Проте, матеріали справи не містять, а Заявником в свою чергу не надано суду жодних належних, допустимих та достовірних доказів в розумінні ст.ст. 76, 77, 78, 79, 91 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження складання відповідного передавального акту згідно з ч.2 статті 107 Цивільного кодексу України.

У разі приєднання юридичних осіб здійснюється державна реєстрація припинення юридичних осіб, що припиняються у результаті приєднання, та державна реєстрація змін до відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі, щодо правонаступництва юридичної особи, до якої приєднуються. Приєднання вважається завершеним з дати державної реєстрації змін до відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі, щодо правонаступництва юридичної особи, до якої приєднуються (ч. 8 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань»).

Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Національна академія державного управління при Президентові України не є припиненою, а знаходиться у стані припинення.

Згідно зі ст. 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ст. 8 Цивільного кодексу України якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). У разі неможливості використати аналогію закону для регулювання цивільних відносин вони регулюються відповідно до загальних засад цивільного законодавства (аналогія права).

Згідно з ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини, 4) інші юридичні факти. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 31.05.2018 у справі №910/1879/17, у вирішенні питань, пов`язаних з правонаступництвом, судам необхідно здійснювати аналіз доказів переходу відповідних прав і обов`язків.

Враховуючи вищевикладене, Суд приходить до висновку, що станом на дату розгляду даної справи Університет Державної фіскальної служби України не припинено, оскільки запису про припинення юридичної особи до реєстру не внесено, а також відсутні докази складення та затвердження передавального акту, тобто не дотримано всіх умов, визначених законодавством, з якими пов`язується можливість заміни сторони виконавчого провадження. За таких підстав, заява Державного податкового університету про процесуальне правонаступництво по справі №911/3075/21 задоволенню не підлягає.

Враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, Суд вважає, що справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 2 статті 165 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ

04.12.2020 року між Університетом Державної фіскальної служби України (Замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «КОНСАЛТИНГОВА КОМПАНІЯ «ЛІГА» (Виконавець) було укладено Договір про надання послуги з юридичного консультування №12/20/33, відповідно до умов якого Замовник доручає, а Виконавець бере на себе зобов`язання надати Замовнику послуги з юридичного консультування (ДК 021-:2015:79112 000-5), а Замовник - здійснити оплату за надані йому послуги в строки, в порядку та на умовах.. (а.с.4-8)

Ціна цього Договору становить 49000 грн. без ПДВ. (п.2.1 Договору)

Згідно з п.2.4 Договору Замовник здійснює оплату на підставі Акту приймання-передачі послуги з юридичного консультування та рахунку Виконавця протягом 3 (трьох) банківських днів з моменту підписання Акту приймання-передачі послуги з юридичного консультування.

Відповідно до п.3.3 Договору надання консультаційних послуг підтверджується Актом приймання - передачі послуги з юридичного консультування.

У пункті 3.4 Договору передбачено, що Замовник зобов`язується підписати надані Виконавцем два екземпляри акту приймання-передачі послуги з юридичного консультування не пізніше 3 (трьох) робочих днів з моменту надання. Акту приймання-передачі послуги з юридичного консультування та у вищезазначений строк повернути один підписаний екземпляр Акту приймання-передачі послуги з юридичного консультування Виконавцеві або надати у вищезазначений строк мотивовану відмову від підписання цього Акту. У випадку ненадання у вищезазначений строк Виконавцеві підписаного Акту або мотивованої відмови, будуть вважатися прийнятими, наданими належним чином і такими, що підлягають оплаті Замовником. У випадку мотивованої відмови Замовника Сторони в строк не пізніше 3 (трьох) робочих днів з дати одержання Виконавцем мотивованої відмови Замовника підписують протокол, який містить перелік істотних недоліків і строки їх усунення. Виконавець зобов`язаний за власний рахунок усунути такі недоліки у вказаний Замовником строк. Прийняття послуг та підписання відповідного Акту приймання-передачі послуги з юридичного консультування Замовником здійснюється після усунення всіх недоліків.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору про надання послуги з юридичного консультування №12/20/33 від 04.12.2020 року Відповідач надав послуги з юридичного консультування, а Позивач в свою чергу прийняв вказані послуги, що підтверджується Актом приймання - передачі №1 від 21.12.2020 року на суму 49 000 грн. 00 коп. (а.с.9)

Згідно з Актом №20-24/1 від 25.02.2021 року ревізії фінансово - господарської діяльності Університету Державної фіскальної служби України за період з 01.01.2018 року по 31.12.2020 року, а з питань повноти та правильності обліку необоротних активів з 01.03.2015 року по 31.12.2020 року, складеного Державною аудиторською службою України, встановлено використання бюджетних коштів не у відповідності із затвердженим асигнуванням, що є нецільовим використанням бюджетних коштів за КПКВ 3501520 «Підготовка кадрів у сфері фінансової політики закладами вищої освіти» на суму 49000 грн., та чим завдано збитків. (а.с.12-16)

11.06.2021 року Позивач надіслав на адресу Відповідача лист №1331/01-23 з вимогою сплатити збитки у розмірі 49 000 грн. 00 коп.. (а.с.10-11)

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, Позивач зазначає, що у зв`язку з встановленням ревізією факту нецільового використання бюджетних коштів, Позивачу завдано збитки. За таких підстав, просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «КОНСАЛТИНГОВА КОМПАНІЯ «ЛІГА» на його користь збитки у розмірі 49 000 грн. 00 коп.

Заперечуючи проти позову, Відповідач зазначає, що на виконання умов договору Сторонами підписано Акт приймання - передачі №1 від 21.12.2020 року на суму 49 000 грн. 00 коп., послуги надані належним чином. Також Позивачем не доведено наявності складу для відшкодування завданих збитків.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Суд вважає, що позовні вимоги Університету Державної фіскальної служби України не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Внаслідок укладення Договору про надання послуги з юридичного консультування №12/20/33 від 04.12.2020 року між сторонами згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, виникли цивільні права та обов`язки.

Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7 статті 193 Господарського кодексу України).

Відповідно до статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно зі статтями 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору про надання послуги з юридичного консультування №12/20/33 від 04.12.2020 року Відповідач надав послуги з юридичного консультування, а Позивач в свою чергу прийняв вказані послуги, що підтверджується Актом приймання - передачі №1 від 21.12.2020 року на суму 49 000 грн. 00 коп., який оформлений належним чином та підписаний уповноваженими представниками сторін і скріплений печатками підприємств без зауважень та заперечень, в добровільному порядку. (а.с.9)

Згідно з Актом №20-24/1 від 25.02.2021 року ревізії фінансово - господарської діяльності Університету Державної фіскальної служби України за період з 01.01.2018 року по 31.12.2020 року, а з питань повноти та правильності обліку необоротних активів з 01.03.2015 року по 31.12.2020 року, складеного Державною аудиторською службою України, встановлено використання бюджетних коштів не у відповідності із затвердженим асигнуванням, що є нецільовим використанням бюджетних коштів за КПКВ 3501520 «Підготовка кадрів у сфері фінансової політики закладами вищої освіти» на суму 49000 грн., та чим завдано збитків. (а.с.12-16)

У вказаному Акті ревізії фінансово - господарської діяльності Університету Державної фіскальної служби України встановлено, що на виконання умов Договору про надання послуги з юридичного консультування №12/20/33 від 04.12.2020 року Позивач 24.12.2020 року перерахував на користь Відповідача грошові кошти у розмірі 49000 грн. 00 коп. Крім того, факт здійснення оплати за Договором про надання послуги з юридичного консультування №12/20/33 від 04.12.2020 року не заперечувався Сторонами у поданих заявах по суті спору. Відповідно до ч.1 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом. За таких підстав, факт здійснення Університетом Державної фіскальної служби України оплати за Договором про надання послуги з юридичного консультування №12/20/33 від 04.12.2020 року не потребує доказування в розумінні ч.1 статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до п.3.3 Договору надання консультаційних послуг підтверджується Актом приймання - передачі послуги з юридичного консультування.

У пункті 3.4 Договору передбачено, що Замовник зобов`язується підписати надані Виконавцем два екземпляри акту приймання-передачі послуги з юридичного консультування не пізніше 3 (трьох) робочих днів з моменту надання. Акту приймання-передачі послуги з юридичного консультування та у вищезазначений строк повернути один підписаний екземпляр Акту приймання-передачі послуги з юридичного консультування Виконавцеві або надати у вищезазначений строк мотивовану відмову від підписання цього Акту. У випадку ненадання у вищезазначений строк Виконавцеві підписаного Акту або мотивованої відмови, будуть вважатися прийнятими, наданими належним чином і такими, що підлягають оплаті Замовником. У випадку мотивованої відмови Замовника Сторони в строк не пізніше 3 (трьох) робочих днів з дати одержання Виконавцем мотивованої відмови Замовника підписують протокол, який містить перелік істотних недоліків і строки їх усунення. Виконавець зобов`язаний за власний рахунок усунути такі недоліки у вказаний Замовником строк. Прийняття послуг та підписання відповідного Акту приймання-передачі послуги з юридичного консультування Замовником здійснюється після усунення всіх недоліків.

Суд зазначає, що надані Відповідачем послуги за Актом приймання - передачі №1 від 21.12.2020 року, складеним на виконання умов Договору про надання послуги з юридичного консультування №12/20/33 від 04.12.2020 року було прийнято Позивачем без заперечень та зауважень. Крім того, матеріали справи не містять письмових претензій від Замовника щодо наданих послуг, повідомлень про відмову від виконання своїх зобов`язань, про відмову від підписання акту приймання - передачі з обов`язковим наданням вмотивованої відмови, а тому послуги на суму 49 000 грн вважаються виконаними та прийнятими у відповідності до умов Договору про надання послуги з юридичного консультування №12/20/33 від 04.12.2020 року.

Факт виконання укладеного між сторонами договору надання послуг, прийняття Позивачем робіт за цим договором та проведення повного розрахунку за виконані роботи з відповідачем свідчать про відсутність порушення господарського зобов`язання.

Спір у даній справі виник з приводу завдання Позивачу збитків у розмірі 49 000 грн. 00 коп., що встановлено Актом №20-24/1 від 25.02.2021 року ревізії фінансово - господарської діяльності Університету Державної фіскальної служби України за період з 01.01.2018 року по 31.12.2020 року, а з питань повноти та правильності обліку необоротних активів з 01.03.2015 року по 31.12.2020 року, складеного Державною аудиторською службою України.

Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено право особи звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Одним із способів захисту порушених або оспорюваних прав та охоронюваних законом інтересів, згідно зі статтею 16 ЦК України, є відшкодування збитків.

Статтею 611 ЦК передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків.

В силу ч. 1 ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками відповідно до пункту 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України, зокрема, є втрати, які особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Збитки - це витрати, зроблені управленою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною у відповідності до ст. 224 Господарського кодексу України.

Статтею 225 Господарського кодексу України визначений вичерпний перелік складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, зокрема: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково втрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом, вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства.

Проте, позивачу потрібно довести суду факт заподіяння йому збитків, розмір зазначених збитків та докази невиконання зобов`язань та причинно-наслідковий зв`язок між невиконанням зобов`язань та заподіяними збитками.

При визначенні розміру збитків, заподіяних порушенням господарських договорів, береться до уваги вид (склад) збитків та наслідки порушення договірних зобов`язань для підприємства. Тоді як відповідачу потрібно довести відсутність його вини у спричиненні збитків позивачу.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків за порушення договірних зобов`язань та/або відшкодування позадоговірної шкоди потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, збитки, причинний зв`язок між протиправною поведінкою боржника та збитками кредитора, вина боржника.

Відсутність хоча б одного із вище перелічених елементів, утворюючих склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності, оскільки його поведінка не може бути кваліфікована як правопорушення.

Суд зазначає, що саме на Позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. При цьому, важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдано особі, - наслідком такої протиправної поведінки.

Аналізуючи вищезазначені положення законодавства, предмет спору та обставини справи, Суд зазначає, що для застосування такого виду відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) порушення боржником зобов`язання, що випливає з договору; 2) збитків та їх розміру; 3) причинного зв`язку між порушенням стороною зобов`язання, що випливає з договору, та збитками; 4) вини порушника зобов`язання. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. Необхідним елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що порушення боржником зобов`язання є причиною, а збитки, які завдано особі, - наслідком такого порушення. Так, відшкодуванню підлягають збитки, які стали безпосереднім, і що особливо важливо, невідворотнім наслідком порушення відповідачем взятих на себе зобов`язань, тобто мають бути прямими.

Тобто, при заявлені вимог про стягнення збитків позивачем повинно бути доведено факт порушення відповідачем зобов`язань перед позивачем, наявність та розмір збитків, а також наявність причинного зв`язку між ними. В свою чергу, відповідач має довести відсутність його вини у заподіянні збитків позивачу.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» здійснення державного фінансового контролю забезпечує центральний орган виконавчої влади, уповноважений Кабінетом Міністрів України на реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю (далі - орган державного фінансового контролю).

Статтею 10 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» передбачено, що органу державного фінансового контролю надається право, зокрема:

- проводити на підприємствах, в установах та організаціях зустрічні звірки з метою документального та фактичного підтвердження виду, обсягу і якості операцій та розрахунків для з`ясування їх реальності та повноти відображення в обліку підприємства, установи та організації, що контролюється (п. 12);

- при виявленні збитків, завданих державі чи підприємству, установі, організації, що контролюється, визначати їх розмір у встановленому законодавством порядку (п. 13).

Відповідно до пункту 1 Положення про Державну аудиторську службу України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03.02.2016 №43 (далі, Положення), Державна аудиторська служба України (Держаудитслужба) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів та який реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю.

Згідно з підпунктом 3 пункту 4 Положення Держаудитслужба відповідно до покладених на неї завдань реалізує державний фінансовий контроль через здійснення, зокрема, інспектування (ревізії).

Відповідно до підпункту 23 пункту 6 Положення Держаудитслужба для виконання покладених на неї завдань має право у разі виявлення збитків, завданих державі чи підприємству, установі, організації, що контролюється, визначати їх розмір в установленому законодавством порядку.

Суд зазначає, що акт ревізії Державної аудиторської служби України не є беззаперечною підставою для задоволення позовних вимог про стягнення збитків, оскільки виявлені таким органом порушення не можуть впливати на умови укладеного між сторонами договору і не можуть його змінювати. Акт ревізії не може змінювати, припиняти договірні правовідносини сторін, господарські зобов`язання, визначені договором.

Акт ревізії складався з приводу наявності відповідних порушень підприємства Позивача та містить лише думку органу, який його склав, він не є рішенням суду або іншого повноважного органу, а тому викладені в акті висновки не мають заздалегідь обумовленої сили, тобто Акт ревізії не є підставою для стягнення з Відповідача коштів, одержаних відповідно до умов договору.

Акт ревізії є носієм доказової інформації про виявлені контролюючим органом порушення вимог законодавства суб`єктами господарювання, документом, на підставі якого приймається відповідне рішення контролюючого органу.

Встановлені Державною аудиторською службою України факти щодо господарської діяльності Позивача підлягають доказуванню позивачем та оцінці судом на загальних підставах за правилами, встановленими чинним Господарським процесуальним кодексом України.

Отже, сам лише Акт ревізії №20-24/1 від 25.02.2021 року Державної аудиторської служби України не є підставою для стягнення з Відповідача визначених у вказаному акті сум та не звільняє сторону від процесуального обов`язку доводити свої вимоги іншими належними та допустимими доказами.

Аналогічна правова позиція щодо оцінки актів ревізії у подібних правовідносинах викладена у постановах Верховного Суду від 18.02.2020 у справі №910/7984/16, від 16.10.2018 у справі №910/23357/17, від 26.12.2019 у справі №908/2711/18.

За умови існування між сторонами договірних правовідносин виявлені контролюючим органом порушення не впливають на умови укладеного між сторонами договору і не можуть його змінювати.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 13.02.2018 у справі №910/12793/17, від 21.05.2018 у справі №922/2310/17, від 16.10.2018 у справі №910/23357/17, від 18.10.2018 у справі №917/1064/17, від 26.03.2019 у справі №910/26948/15.

Крім того, акт ревізії не може встановлювати обов`язкових правил для сторін за господарсько-правовим договором в силу статті 19 Господарського кодексу України, яка прямо забороняє втручання та перешкоджання господарській діяльності з боку контролюючих органів державної влади.

Таким чином, акт ревізії фінансово-господарської діяльності не може розглядатись і як підстава виникнення господарсько-правового зобов`язання відповідача повернути сплачені йому позивачем кошти.

У той же час, виявлення вказаних порушень може бути підставою для притягнення до відповідальності посадових осіб у встановленому чинним законодавством України порядку.

За таких підстав, Суд не приймає до уваги доводи Позивача з посиланням на Акт ревізії №20-24/1 від 25.02.2021 року Державної аудиторської служби України щодо доведеності складу цивільного правопорушення із завдання Відповідачем збитків.

За таких підстав, Суд зазначає, що Позивачем в установленому статтями 74, 76 Господарського процесуального кодексу України порядку не доведено належними та допустимими доказами протиправної поведінки Відповідача у вигляді порушення договірного зобов`язання, яка спричинила шкідливий результат для зобов`язаного контрагента, а відтак не може вважатися доведеним причинний зв`язок між заподіяною шкодою та поведінкою відповідача, оскільки не доведено саме вини відповідача у їх понесенні позивачем, які і не доведено, що позивачем вчинялись дії на їх уникнення.

Враховуючи вищевикладене, Суд приходить до висновку, що Позивачем не доведено наявності усіх елементів складу правопорушення, необхідних для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, оскільки Позивачем не доведено об`єктивну та суб`єктивну сторони спричинених Відповідачем збитків, причинно-наслідковий зв`язок між діями та понесеними Позивачем збитками саме у розмірі 49 000 грн. 00 коп., вини Відповідача у заподіянні збитків.

Згідно зі ст. 17 Закон України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Суд зазначає, що, навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення (див. рішення від 1 липня 2003 р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", заява N 37801/97, п. 36).

У п.50 рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.2010 "Справа "Трофимчук проти України"" (Заява N 4241/03) зазначено, що Суд повторює, що оцінка доказів є компетенцією національних судів і Суд не підмінятиме власною точкою зору щодо фактів оцінку, яку їм було надано в межах національного провадження. Крім того, гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами (див. рішення від 27 жовтня 1993 року у справі "Домбо Беєер B. V. проти Нідерландів", п. 31, Series A, N 274).

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, Суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги Університету Державної фіскальної служби України до Товариства з обмеженою відповідальністю «КОНСАЛТИНГОВА КОМПАНІЯ «ЛІГА» про стягнення грошових коштів у розмірі 49 000 грн. 00 коп. є недоведеними та задоволенню не підлягають у повному обсязі.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору залишаються за Позивачем.

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

УХВАЛИВ

1. У задоволенні позовних вимог Університету Державної фіскальної служби України до Товариства з обмеженою відповідальністю «КОНСАЛТИНГОВА КОМПАНІЯ «ЛІГА» про стягнення грошових коштів у розмірі 49 000 грн. 00 коп. - відмовити у повному обсязі.

2. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

3. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 31 січня 2022 року.

Суддя О.В. Чинчин