УХВАЛА

м. Київ

01.02.2022Справа № 5011-2/8660-2012

За скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Ніко-Тайс"

на дії державного виконавця Печерського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)

у справі № 5011-2/8660-2012

За позовом Публічного акціонерного товариства "Київенерго" в особі Філіалу "Завод "Енергія"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Грінко-Київ"

про стягнення 1 476 808,29 грн.,

Суддя Ломака В.С.

Секретар судового засідання Видиш А.В.

Представники учасників справи:

від стягувача (скаржника): не з`явився;

від боржника: не з`явився;

від ДВС: не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

У провадженні господарського суду міста Києва перебувала справа № 5011-2/8660-2012 за позовом Публічного акціонерного товариства "Київенерго" (змінено найменування на Акціонерне товариство "К.Енерго") в особі Філіалу "Завод "Енергія" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Грінко-Київ" про стягнення 1 476 808,29 грн.

Рішенням господарського суду міста Києва від 11.09.2012 року в справі № 5011-2/8660-2012 позов задоволено в повному обсязі. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Грінко-Київ" на користь Публічного акціонерного товариства "Київенерго" в особі Філіалу "Завод "Енергія" 1 328 577,03 грн. основного боргу, 90 947,34 грн. інфляційних втрат, 57 283,92 грн. 3 % річних та 29 536,16 грн. судового збору.

02.10.2012 року на виконання вказаного рішення господарським судом міста Києва було видано відповідний наказ.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 20.12.2021 року здійснено на стадії виконання судового рішення у справі № 5011-2/8660-2012 заміну сторони (стягувача) - Акціонерного товариства "К.Енерго" на правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія "Ніко-Тайс" в частині стягнення основного боргу в розмірі 1 016 113,26 грн.

17.01.2022 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія "Ніко-Тайс" було подано скаргу на дії державного виконавця Печерського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), в якій стягувач просив суд:

- визнати неправомірними дії державного виконавця Печерського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) у виконавчому провадженні № 50605518 щодо примусового виконання наказу господарського суду міста Києва у справі № 5011-2/8660-2012 від 02.10.2012 року, які полягали у винесенні постанови від 02.06.2016 року про повернення означеного наказу на підставі пункту 2 частини 1 статті 47 Закону України "Про виконавче провадження" (у редакції Закону, що діяла на той час);

- скасувати постанову Печерського ВДВС у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 02.06.2016 року про повернення наказу господарського суду міста Києва від 02.10.2012 року в справі № 5011-2/8660-2012 на підставі пункту 2 частини 1 статті 47 Закону України "Про виконавче провадження" (у редакції Закону, що діяла на той час).

Згідно з протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 17.01.2022 року вищевказану заяву передано для розгляду судді Домнічевій І.О.

Розпорядженням керівника апарату господарського суду міста Києва від 17.01.2022 року № 05-23/86/22, враховуючи звільнення судді Домнічевої І.О., призначено повторний автоматизований розподіл матеріалів судової справи № 5011-2/8660-2012, зареєстрованих за вхідним № 01-20/325/22.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.01.2022 року означені матеріали передано для розгляду судді Ломаці В.С.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 19.01.2022 року скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Ніко-Тайс" на дії державного виконавця Печерського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) було призначено до розгляду в судовому засіданні на 01.02.2022 року.

28.01.2022 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва надійшли пояснення Печерського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 28.01.2022 року № 50605518/6 на скаргу, у яких останній зазначив, що відповідно до даних Автоматизованої системи виконавчого провадження, виконавче провадження № 50605518 було завершено 02.06.2016 року на підставі пункту 2 частини 1 статті 47 Закону України "Про виконавче провадження", про що винесено відповідну постанову, тоді як виконавче провадження № 506056584 було знищено у 2019 році, у зв`язку з чим надання більш детальної інформації є неможливим. З урахуванням викладеного у поясненнях, Печерський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) просив залишити скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Ніко-Тайс" без задоволення.

Учасники справи та Печерський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про дату, час і місце розгляду скарги стягувача були повідомлені належним чином, проте явку своїх уповноважених представників у призначене судове засідання 01.02.2022 року не забезпечили.

У судовому засіданні 01.02.2022 року судом розглянуто скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Ніко-Тайс" від 15.01.2022 року № 15-1/01 на дії Державного виконавця, та вирішено її задовольнити, враховуючи наступне.

Відповідно до статті 1291 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Згідно з частиною 3 статті 327 Господарського процесуального кодексу України наказ, судовий наказ, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - ухвала суду є виконавчими документами.

За умовами частини 1 статті 5 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 року № 1404-VIII (у чинній редакції) примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Законом України "Про виконавче провадження" регламентовано порядок та особливості проведення кожної стадії (дії) виконавчого провадження і відповідних дій державних виконавців.

Статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 року № 1404-VIII передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За змістом пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 року № 1404-VIII відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі, зокрема, наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень.

Частинами 1, 2 статті 17 Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 року № 606-XIV (який був чинним, зокрема, протягом березня-червня 2016 року) примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом. Відповідно до цього Закону державною виконавчою службою підлягають, зокрема, накази господарських судів, у тому числі на підставі рішень третейського суду та рішень Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті і Морської арбітражної комісії при Торгово-промисловій палаті.

Верховний Суд у постанові від 15.01.2020 року в справі № 910/7221/17 зазначив, що в силу приписів вищевказаної статті Закону виконавець повинен вчиняти виконавчі дії з дотриманням вимог Закону України "Про виконавче провадження", а також відповідно до інших законів, які є обов`язковими при вчиненні ним тих чи інших виконавчих дій, що є гарантією належного виконання виконавцем своїх обов`язків і недопущення порушення прав сторін виконавчого провадження. Отже, виконавець повинен діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України. В цьому реалізується "правомірна поведінка" виконавця.

Положеннями статті 55 Конституції України визначено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України у пункті 4.1 рішення № 19-рп/2011 від 14.12.2011 року (справа за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_1 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 55 Конституції України, частини другої статті 2, пункту 2 частини третьої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України, частини третьої статті 110, частини другої статті 236 Кримінально-процесуального кодексу України та конституційним поданням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ щодо офіційного тлумачення положень статей 97, 110, 234, 236 Кримінально-процесуального кодексу України, статей 3, 4, 17 Кодексу адміністративного судочинства України в аспекті статті 55 Конституції України (справа про оскарження бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо заяв про злочини) зазначив, що утвердження правової держави, відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України, полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту. Конституційний Суд України у своїх рішеннях послідовно підкреслював значущість положень статті 55 Конституції України щодо захисту кожним у судовому порядку своїх прав і свобод від будь-яких рішень, дій чи бездіяльності органів влади, посадових і службових осіб, а також стосовно неможливості відмови у правосудді (пункт 1 резолютивної частини Рішення від 25 листопада 1997 року № 6-зп , пункт 1 резолютивної частини Рішення від 25 грудня 1997 року № 9-зп).

Пунктом 9 статті 2 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 року № 1404-VIII передбачено, що однією із засад виконавчого провадження є забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Відповідно до частини 1 статті 74 Закону України "Про виконавче провадження" рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом

Згідно зі статтею 339 Господарського процесуального кодексу України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Акт державного органу - це юридична форма рішень цього органу, які спрямовані на регулювання тих чи інших суспільних відносин, породжують певні правові наслідки і мають обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин.

Як вбачається з матеріалів справи, 25.03.2016 року старшим державним виконавцем Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві (у подальшому назву змінено на Печерський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 50605518 з примусового виконання наказу господарського суду міста Києва від 02.10.2012 року в справі № 5011-2/8660-2012.

У той же час постановою державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 02.06.2016 року ВП № 50605518 виконавчий документ (наказ господарського суду міста Києва від 02.10.2012 року в справі № 5011-2/8660-2012) повернуто стягувачу на підставі пункту 2 частини 1 статті 47 Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 року № 606-XIV.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 47 Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 року № 606-XIV виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Аналогічна за змістом норма міститься у пункті 2 частини 1 статті 37 Закону України "Про виконавче провадження" у чинній редакції.

У рішеннях Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 року в справі "Шмалько проти України" (заява № 60750/00), від 27.07.2004 року в справі "Ромашов проти України" (заява № 67534/01), від 19.03.1997 року "Горнсбі проти Греції" зазначено, що для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як невід`ємна частина "судового розгляду". У рішенні від 17.05.2005 року в справі "Чіжов проти України" (заява № 6962/02) Європейський суд з прав людини зазначив, що позитивним обов`язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатись, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії статті 6 Конвенції.

Стаття 6 Конвенції з прав людини гарантує кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і неупередженим судом. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати до суду позов з цивільно-правових питань. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до рішення Європейського суду у справі "Агрокомплекс проти України" (заява № 23465/03) від 06.10.2011 року існування заборгованості, яка підтверджена остаточним і обов`язковим для виконання судовим рішенням, дає особі, на користь якої таке рішення винесено, підґрунтя для "законного сподівання" на виплату такої заборгованості і становить "майно" цієї особи у значенні статті 1 Першого протоколу (серед інших рішень, рішення у справі "Бурдов проти Росії", заява № 59498/00, та інші справи, зазначені в цій).

Відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено першим реченням першого пункту статті 1 Першого протоколу (справа "Юрій Миколайович Іванов проти України", заява № 40450/04, рішення від 15.10.2009).

Також, у рішенні Європейського суду від 18.05.2004 у справі "Продан проти Молдови" суд наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантований Європейською конвенцією з прав/ людини, буде ілюзією, якщо правова система держав, які ратифікували Конвенцію, дозволятиме остаточному, обов`язковому судовому рішенню залишатися невиконаним, завдаючи шкоди одній зі сторін.

З вищевикладеного вбачається, що судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України. Невиконання судового рішення не призводить до відновлення порушеного права. Відсутність у сторони можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, є втручанням у право сторони на мирне володіння майном, що є порушенням першого пункту статті 1 Першого протоколу Конвенції.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують Конвенцію про захист прав і основоположних свобод людини та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Конвенція не гарантує захист теоретичних та ілюзорних прав, а гарантує захист прав конкретних та ефективних ("Артіко проти Італії", рішення від 13.05.1980 року). Особливо це стосується права на доступ до правосуддя в світлі того демократичному суспільстві право на справедливий суд, а саме: не сподівання, що справа не лише буде розглянута, але й державна влада буде дотримуватися прийнятого судом у відповідній справі остаточного рішення, буде діяти з урахуванням встановлених в ньому юридичних фактів і прав осіб та забезпечуватиме таким чином виконання рішення суду.

Згідно з рішеннями Європейського суду з прав людини поняття "майна" охоплює цілу низку інтересів економічного характеру: рухоме і нерухоме майно, матеріальні і нематеріальні права, зокрема, акції, патенти, відшкодування шкоди згідно з рішеннями арбітражу, право на пенсію, право на орендну плату, економічні права, пов`язані з веденням підприємницької діяльності, правомірні очікування щодо певного стану речей у майбутньому (постанова Європейського суду у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції").

За умовами статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до статті 32 Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 року № 606-XIV (який був чинним, зокрема, протягом березня-червня 2016 року) заходами примусового виконання рішень є:

1) звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб;

2) звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника;

3) вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні;

4) інші заходи, передбачені рішенням.

Частиною 1 статті 11 Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 року № 606-XIV встановлено, що державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Умовами частини 2 статті 11 Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 року № 606-XIV передбачено, що державний виконавець, зокрема, здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

У частині 3 статті 11 Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 року № 606-XIV зазначено, що державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; здійснювати перевірку виконання юридичними особами всіх форм власності, фізичними особами, фізичними особами - підприємцями рішень стосовно працюючих у них боржників; з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі конфіденційну; безперешкодно входити до приміщень і сховищ, що належать боржникам або зайняті ними, проводити огляд зазначених приміщень і сховищ, у разі необхідності примусово відкривати та опечатувати такі приміщення і сховища; накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку; накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають на рахунках і вкладах у банках, інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей; викликати фізичних осіб, посадових осіб з приводу виконавчих документів, що знаходяться у виконавчому провадженні, а в разі неявки боржника без поважних причин виносити постанову про його привід через органи Національної поліції; накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом; вимагати від матеріально відповідальних і посадових осіб боржників - юридичних осіб надання пояснень за фактами невиконання рішень або законних вимог державного виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження; у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов`язань за рішенням; здійснювати інші повноваження, передбачені цим Законом та іншими законами.

За умовами частин 3, 4 статті 20 Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 року № 606-XIV державний виконавець вправі провадити виконавчі дії щодо виявлення та звернення стягнення на кошти, які перебувають на рахунках та вкладах боржника у банках чи інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах на території, на яку поширюється юрисдикція України.

У разі необхідності перевірки інформації щодо наявності боржника чи його майна або його місця роботи на території, на яку не поширюється компетенція державного виконавця, державний виконавець може своєю мотивованою постановою, затвердженою начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований, доручити проведення перевірки вказаної інформації відповідному відділу державної виконавчої служби. Державний виконавець відділу державної виконавчої служби, якому доручено проведення перевірки зазначеної інформації, у разі виявлення майна боржника повинен здійснити його опис та арешт. Виконавчі дії за дорученням проводяться у строк не пізніше десяти робочих днів з моменту надходження до відділу державної виконавчої служби відповідної постанови державного виконавця в межах виконавчого провадження, у якому винесено цю постанову. За результатами проведених дій складається акт, що направляється державному виконавцю, який виніс постанову.

Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 року № 606-XIV у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення. У разі якщо при відкритті виконавчого провадження державним виконавцем накладено арешт на майно та кошти боржника, боржник за погодженням з державним виконавцем має право у строк до початку примусового виконання рішення реалізувати належне йому майно чи передати кошти в рахунок повного або часткового погашення боргу за виконавчим документом. У разі продажу майна боржника покупець цього майна повинен внести кошти за придбане майно на рахунок органу державної виконавчої служби у строк до початку примусового виконання рішення. Після внесення покупцем коштів арешт з проданого майна боржника знімається за постановою державного виконавця.

Частиною 2 статті 30 Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 року № 606-XIV передбачено, що державний виконавець зобов`язаний провести виконавчі дії з виконання рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, а з виконання рішення немайнового характеру - у двомісячний строк. Строк здійснення виконавчого провадження не включає час відкладення провадження виконавчих дій або зупинення виконавчого провадження на період проведення експертизи чи оцінки майна, виготовлення технічної документації на майно, реалізації майна боржника, час перебування виконавчого документа на виконанні в адміністрації підприємства, установи чи організації, фізичної особи, фізичної особи - підприємця, які здійснюють відрахування із заробітної плати (заробітку), пенсії та інших доходів боржника.

Статтею 52 Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 року № 606-XIV унормовано, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах.

Готівкові кошти, виявлені у боржника, вилучаються.

На кошти та інші цінності боржника, що перебувають на рахунках, вкладах та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, накладається арешт не пізніше наступного робочого дня з моменту їх виявлення. Арешт поширюється також на кошти на рахунках, які будуть відкриті після винесення постанови про накладення арешту.

У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати ті види майна чи предмети, на які необхідно в першу чергу звернути стягнення. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається державним виконавцем.

Державний виконавець проводить перевірку майнового стану боржника не пізніше наступного робочого дня після закінчення строку для самостійного виконання. У подальшому така перевірка проводиться державним виконавцем кожні два тижні - щодо виявлення рахунків боржника, кожні три місяці - щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника.

Крім того, частиною 1 статті 55 Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 року № 606-XIV встановлено, що державний виконавець має право звернути стягнення на майно боржника, що перебуває в інших осіб, а також на майно та кошти, що належать боржнику від інших осіб. Зазначені особи зобов`язані подати на запит державного виконавця у визначений ним строк відомості про належне боржнику майно, що перебуває в них, та майно чи кошти, які вони мають передати боржнику.

Згідно з частинами 1, 2 статті 57 Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 року № 606-XIV арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом:

винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах;

винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї;

винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження;

проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження виноситься державним виконавцем не пізніше наступного робочого дня після закінчення строку для самостійного виконання рішення (якщо така постанова не виносилася під час відкриття виконавчого провадження) та не пізніше наступного робочого дня із дня виявлення майна.

Зі змісту вищенаведених приписів Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 року № 606-XIV вбачається, що державному виконавцю надано широке коло повноважень з метою виконання рішення суду.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, до моменту винесення постанови Державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Шворака Б.О. про повернення стягувачу наказу господарського суду міста Києва від 02.10.2012 року в справі № 5011-2/8660-2012, Державним виконавцем належним чином не проведено виконавчих дій щодо виявлення та звернення стягнення на кошти, які перебувають на рахунках та вкладах боржника у банках чи інших фінансових установах, на рахунках в цінних паперах у депозитарних установах на території, на яку поширюється юрисдикція України, не виявлено та не звернуто стягнення на майно боржника (у тому числі готівкові кошти та інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення), не проведено належну перевірку майнового стану боржника (у тому числі шляхом її проведення кожні два тижні - щодо виявлення рахунків боржника, та кожні три місяці - щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника), не вчинено дій, направлених на виявлення майна боржника, що перебуває в інших осіб, а також майна та коштів, що належать боржнику від інших осіб для подальшого звернення стягнення на таке майно тощо.

При цьому, як зазначено виконавцем у постанові про повернення виконавчого документа стягувачеві від 02.06.2016 року ВП № 506055188, за боржником зареєстровано транспортні засоби, які постановою державного виконавця оголошено в розшук та не розшукано протягом року.

Разом із тим, матеріали справи не містять відповідної постанови, тоді як виконавче провадження № 50605518 було відкрито 25.03.2016 року та вже 02.06.2016 року виконавчий документ було повернуто стягувачеві, що виключає можливість вчинення дій з розшуку транспортних засобів боржника протягом року.

Отже, беручи до уваги усе вищевикладене, здійснені Державним виконавцем дії для виконання наказу господарського суду міста Києва від 02.10.2012 року в справі № 5011-2/8660-2012 не є вичерпними, оскільки останнім не застосовано усі можливі передбачені законом заходи для досягнення необхідного позитивного результату - фактичного виконання судового рішення.

У той же час суд звертає увагу на те, що чинне законодавство, зокрема, Закон України "Про виконавче провадження" встановлює певний порядок вчинення виконавчих дій та не надає державному виконавцю права вільного розсуду визначати "доцільно" чи "недоцільно" вживати їх взагалі. А тому він зобов`язаний вчиняти всіх необхідних заходів для повного та своєчасного виконання рішення суду відповідно до закону, а не крізь призму суб`єктивного сприйняття "доцільності" вирішувати питання: чи здійснювати виконання за виконавчим документом, чи ні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 17.09.2021 року в справі № 905/2999/17.

При цьому, подані 28.01.2022 року пояснення Печерського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) не спростовують вищенаведених висновків суду та не містять належних доказів на підтвердження відсутності підстав для задоволення скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Ніко-Тайс".

Слід також зазначити, що у листі від 06.01.2022 року вих. № 230/2-22 Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) повідомило скаржника про те, що відповідно до вимог наказу Міністерства юстиції України "Про затвердження Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями" від 07.06.2017 року № 1829/5 строк зберігання виконавчих проваджень, переданих до архіву органу державної виконавчої служби, приватного виконавця становить 3 роки. На підставі викладеного, надати додаткову інформацію щодо ходу виконавчого провадження та направлення кореспонденції в рамках даного виконавчого провадження неможливо, у зв`язку із закінченням терміну зберігання документів, які можуть містити такі відомості.

У постанові Верховного Суду від 20.01.2021 року в справі № 619/562/18 викладено правовий висновок про те, що належним доказом вжиття усіх передбачених Законом України "Про виконавче провадження" заходів з примусового виконання рішення суду, що свідчить про повноту виконавчих дії, є повне виконання рішення суду. Невиконання рішення суду, що набрало законної сили, свідчить про неповноту виконавчих дії, що є недопустимим з огляду на статтю 129-1 Конституції України.

З огляду на те, що примусове виконання рішень в Україні покладається, зокрема, на державну виконавчу службу, яка зобов`язана вживати передбачених Законом України "Про виконавче провадження" заходів щодо примусового виконання рішень, беручи до уваги ненадання органом ДВС доказів вчинення всіх дій, необхідних для виконання рішення суду в справі № 5011-2/8660-2012, суд дійшов висновку про обґрунтованість скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Ніко-Тайс" від 15.01.2022 року № 15-1/01 в частині визнання дій Державного виконавця у виконавчому провадженні № 50605518 щодо примусового виконання наказу господарського суду міста Києва від 02.10.2012 року в справі № 5011-67/8644-2012, які полягають у винесенні постанови Печерського ВДВС у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 02.06.2016 року про повернення наказу господарського суду міста Києва від 02.10.2012 року в справі № 5011-2/8660-2012 на підставі пункту 2 частини 1 статті 47 Закону України "Про виконавче провадження", протиправними.

Разом із тим, як було зазначено вище, постановою Державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Шворака Богдана Олександровича 02.06.2016 року у ВП № 50605518 виконавчий документ (наказ господарського суду міста Києва від 02.10.2012 року в справі № 5011-2/8660-2012) повернуто стягувачу на підставі пункту 2 частини 1 статті 47 Закону України "Про виконавче провадження" з посиланням на те, що в ході проведення виконавчих дій розшукати кошти та майно боржника, на які можливо звернути стягнення в рахунок погашення заборгованості, не вдалося.

За умовами пункту 2 частини 1 статті 47 Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 року № 606-XIV виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Зважаючи на встановлений судом факт неправомірної бездіяльності Державного виконавця у виконавчому провадженні № 50605518 з примусового виконання наказу господарського суду міста Києва від 02.10.2012 року в справі № 5011-2/8660-2012, а також враховуючи нездійснення останнім усіх дій, направлених на розшук майна боржника, на яке може бути звернено стягнення, які б давали підстави для висновку про безрезультатність відповідних заходів щодо розшуку такого майна, чим безумовно порушено права скаржника як стягувача, суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування вищенаведеної постанови Державного виконавця від 02.06.2016 року у ВП № 50605518 про повернення виконавчого документа стягувачу.

Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 № 18-рп/2012 та пункт мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012 у справі № 11-рп/2012).

Право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а виконання рішення суду є елементом справедливого судового розгляду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі "Савіцький проти України" від 26.07.2012 зазначено, що право на суд, захищене пунктом 1 статті 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національні правові системи договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін. Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок.

Тому необґрунтована тривала затримка виконання обов`язкового рішення може суперечити Конвенції. Саме на державу покладається обов`язок забезпечення того, щоб остаточні рішення, постановлені проти її органів або організацій чи підприємств, якими вона володіє або які вона контролює, були виконані відповідно до вищезазначених вимог Конвенції. Держава відповідає за виконання остаточних рішень, якщо органи влади контролюють обставини, що блокують або перешкоджають їхньому повному та своєчасному виконанню.

За певних обставин затримка з виконанням судового рішення може бути виправданою, але затримка не може бути такою, що спотворює сутність гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції права (див. рішення у справі "Іммобільяре Саффі" проти Італії", № 22774/93, п. 74, ECHR 1999-V).

Згідно з рішенням Європейського Суду з прав людини у справі "Глоба проти України" від 05.07.2012 суд повторює, що пункт 1 статті 6 Конвенції, inter alia (серед іншого), захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін.

Невиконання державою винесеного на користь підприємства-заявника рішення становить порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 13 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції (рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Силенок і Техносервіс-плюс проти України" від 09.12.2010).

Відтак, гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року право особи на судовий упродовж розумного строку без жодних невиправданих затримок розповсюджуються в тому числі на стадію виконання рішення як невід`ємну складову частину судового розгляду, забезпечення якого в Україні покладається, зокрема, на державну виконавчу службу та державних виконавців.

З огляду на вищевикладене судом встановлено, що Державним виконавцем не здійснено належних заходів, направлених на примусове виконання рішення в повному обсязі, як це передбачено Законом України "Про виконавче провадження".

Відповідно до статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Разом із тим, у матеріалах справи відсутні докази, які спростовують вищенаведені висновки суду, зокрема, щодо неправомірної бездіяльності Державного виконавця у виконавчому провадженні ВП № 50605518 з примусового виконання наказу господарського суду міста Києва від 02.10.2012 року в справі № 5011-2/8660-2012 та наявності правових підстав для скасування постанови Державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачу від 02.06.2016 року.

Відповідно до частин 1, 2 статті 343 Господарського процесуального кодексу України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу.

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Відтак, зважаючи на встановлені обставини та наведені норми, суд дійшов висновку про те, що скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Ніко-Тайс" від 15.01.2022 року № 15-1/01 підлягає задоволенню, тоді як Державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби слід зобов`язати усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Суд звертає увагу на положення статті 345 Господарського процесуального кодексу України, за якими про виконання ухвали, постановленої за результатами розгляду скарги, відповідний орган державної виконавчої служби, приватний виконавець повідомляють суд і заявника не пізніше ніж у десятиденний строк з дня її одержання.

Керуючись статтями 234, 342, 343 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

УХВАЛИВ:

1. Скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Ніко-Тайс" від 26.10.2021 року № 26-1/10 на дії державного виконавця Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) задовольнити.

2. Визнати протиправними дії державного виконавця Печерського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) у виконавчому провадженні № 50605518 щодо примусового виконання наказу господарського суду міста Києва від 02.10.2012 року в справі № 5011-2/8660-2012 які полягають у винесенні постанови Печерського ВДВС у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 02.06.2016 про повернення наказу господарського суду міста Києва від 02.12.2012 року в справі № 5011-2/8660-2012 на підставі пункту 2 частини 1 статті 47 Закону України "Про виконавче провадження" (у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин).

3. Скасувати постанову Печерського ВДВС у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 02.06.2016 року про повернення наказу господарського суду міста Києва від 02.12.2012 року в справі № 5011-2/8660-2012 на підставі пункту 2 частини 1 статті 47 Закону України "Про виконавче провадження" (у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин).

4. Згідно з приписами статті 235 Господарського процесуального кодексу України дана ухвала набирає законної сили з моменту її підписання (01.02.2022 року) та може бути оскаржена в апеляційному порядку до Північного апеляційного господарського суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня її складання.

Повний текст ухвали складено та підписано 01.02.2022 року.

Суддя В.С. Ломака