ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" лютого 2022 р. м. Рівне Справа № 918/1123/21

Господарський суд Рівненської області у складі судді Заголдної Я.В. при секретарі судового засідання Сичик М.С. розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін матеріали справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "РІВНЕГАЗ ЗБУТ" (вул. Грушевського академіка, 24, м. Рівне, 33023, ) до Державної установи "Рівненський слідчий ізолятор" (вул. Дворецька, 116, м. Рівне, 33001, ) про стягнення 37 375 грн 26 коп.

у судове засідання з розгляду справи по суті з`явилися:

- від позивача: Середа Оксана Валеріївна (довіреність № 01Др-47-122 від 31.12.2021 року);

- від відповідача: Кондратюк Тетяна Ростиславівна (довіреність № 15-3534 від 04.06.2021 року)

Відповідно до ст. 240 ГПК України в судовому засіданні 01.02.2022 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Відповідно до ч. 14 ст. 8, ст. 222 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), при розгляді судової справи здійснювалося фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу програмно-апаратного комплексу "Діловодство суду".

Для архівного зберігання оригіналу звукозапису надано диск CD-R, серійний номер CYF25184763.

ВСТАНОВИВ:

10.12.2021 року через відділ канцелярії та документального забезпечення Господарського суду Рівненської області від Товариства з обмеженою відповідальністю "РІВНЕГАЗ ЗБУТ" (далі - позивач) надійшов позов до Державної установи "Рівненський слідчий ізолятор" (далі - відповідач), у якому позивач, посилаючись на ст. ст. 1, 12, 13 Закону України "Про ринок газу", п. п. 3, 4 розділу І, п. 1 розділу ІІ Правил постачання природного газу, затверджені постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 року № 2496, п. 5 гл. 1 розділу І, абз. 1 п. 2 гл. 5 розділу IV Кодексу газотранспортної системи, ст. ст. 4, 12, 14, 16, 83, 392, 525, 526, 625, 629, 1212, 1213 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, ст. 14, 161-164 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), просить суд стягнути з відповідача 37 375 грн 26 коп. (з яких - 32732 грн 11 коп. - вартість безпідставно набутого майна,, 3 564 грн 77 коп. - інфляційних втрат та 1 078 грн 38 коп. - 3 % річних).

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 10.12.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 918/1123/21, постановлено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, судове засідання для розгляду справи по суті призначити на 12.01.2022 року, визначити відповідачу строк для подання заяви з запереченням проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - 10 днів з дня вручення даної ухвали, запропонувати сторонам:

а) позивачу: подати суду будь-які додаткові докази в обґрунтування позовних вимог (у разі їх наявності) у термін до 11.01.2022 року;

б) встановити відповідачу строк для подання відзиву на позов суду - 15 днів з дня отримання даної ухвали, одночасно надіслати позивачу копію відзиву та доданих до нього документів, докази такого направлення надати суду;

в) позивачу: відповідно до ст. 166 ГПК України подати суду відповідь на відзив у 5-денний строк з дня отримання відзиву; одночасно надіслати відповідь на відзив відповідачу та надати суду докази такого скерування відповідачу.

г) відповідачу: у строк протягом 5-ти днів з дня отримання відповіді на відзив подати до суду заперечення на відповідь на відзив з урахуванням вимог ст. 167 ГПК України, одночасно надіслати заперечення позивачу та надати суду докази такого скерування позивачу.

10.01.2022 року через відділ канцелярії та документального забезпечення Господарського суду Рівненської області від відповідача надійшов відзив із запереченнями проти задоволення позовних вимог.

12.01.2022 року учасники справи забезпечили явку уповноважених представників.

Господарський суд, дослідивши відзив відповідача на предмет дотримання вимог ГПК України на його подання, дійшов висновку про наступне.

Як вбачається із рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення за трек-номером 879, відповідач 17.12.2021 року отримав ухвалу суду від 10.12.2021 року.

Відтак 04.01.2022 року є останнім днем для подання відповідачем відзиву у даній справі.

Оскільки відзив Державної установи "Рівненський слідчий ізолятор" надійшов до суду 10.01.2022 року, відтак вважається таким, що поданий поза межами процесуального строку, встановленого судом.

Присутній представник позивача у судовому засіданні з розгляду справи по суті просив суд надати можливість скористатися процесуальним правом на подання відповіді на відзив.

Окрім того, представник позивача вказав, що не отримував ухвалу Господарського суду Рівненської області від 10.12.2021 року на свою поштову адресу (вул. Грушевського академіка, 24, м. Рівне, 33023).

Господарський суд, дослідивши рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення за трек-номером 887, дійшов висновку, що Товариство з обмеженою відповідальністю "РІВНЕГАЗ ЗБУТ" отримало ухвалу суду про відкриття провадження у справі 16.12.2021 року, відтак інформація, яку вказав представник позивача не відповідає дійсності.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 12.01.2022 року оголошено перерву у судовому засіданні з розгляду справи № 918/1123/21 по суті на 01.02.2022 року.

24.01.2022 року через відділ канцелярії та документального забезпечення Господарського суду Рівненської області від позивача надійшла відповідь на відзив.

У судовому засіданні 01.02.2022 року позивач просив суд задовольнити позовні вимог в повному обсязі, а відповідач просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Позивач вказує, що між ним та відповідачем 21.07.2020 року було укладено договір № 41АВ337-406-20/Г-200 на постачання природного газу за умовами якого, ТОВ "РІВНЕГАЗ ЗБУТ" постачало природний газ для Державної установи "Рівненський слідчий ізолятор" протягом липня-вересня 2020 року, однак у подальшому 09.10.2020 року сторони підписали додаткову угоду № 1, відповідно до якої погодилися припинити дію означеного Договору з 09.10.2020 року у зв`язку з тим, що відповідач вирішив змінити постачальника.

Новий постачальник відповідача - ТОВ «БЛАГОГАЗ ЗБУТ» звернувся із запитом про зміну постачальника лише 16.10.2020 року та з 22.10.2020 року відповідач був закріплений платформою за ТОВ «БЛАГОГАЗ ЗБУТ».

Відтак, як вказує позивач, оскільки у реєстрі споживачів ТОВ «БЛАГОГАЗ ЗБУТ» Державна установа "Рівненський слідчий ізолятор" була закріплена з 22.10.2020 року, то по 21.10.2020 року включно відповідач відбирав природний газ з ресурсу ТОВ «РІВНЕГАЗ ЗБУТ».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що протягом жовтня 2020 року відповідачем було спожито 4 162,33 м.куб. природного газу з ресурсу позивача на суму 32 732 грн 11 коп. без укладення договору постачання природного газу, тобто без достатньої правової підстави. Оскільки відповідач не є добувачем чи оптовим покупцем природного газу, а є його споживачем, тому не може повернути позивачу 4 162,33 м.куб. спожитого природного газу в натурі, а відтак позивач просить суд зобов`язати відповідача відшкодувати його вартість з урахуванням інфляційних втрат та 3 % річних.

ТОВ «РІВНЕГАЗ ЗБУТ» звертає увагу, що пропонувало відповідачу врегулювати відносини з постачання природного газу та надавало проект договору постачання природного газу для потреб непобутових споживачів № 41АВ337-1281-20 від 02.11.2020 року з додатками та актом приймання- передачі природного газу за жовтень 2020 року від 31.10.2020 року для подальшого підписання та повернення на адресу Товариства на суму 32 732 грн 11 коп. Однак, станом на момент подання даної позовної заяви, Відповідач належне оформлення договірних відносин з постачальником газу не провів, про результати розгляду пропозиції ТОВ «РІВНЕГАЗ ЗБУТ» не повідомив.

Державна установа "Рівненський слідчий ізолятор" заперечує проти задоволення позовних вимог, вказує що договір постачання природного газу для потреб непобутових споживачів № 41АВ337-1281-20 від 02.11.2020 року не укладав із позивачем, підставою для задоволення позову не можуть бути покликання позивача на реєстр споживачі постачальника, які позивач вів із порушенням Правил постачання природного газу та Кодексу газотранспортної системи. При цьому, відповідач звертає увагу, що позивач не обґрунтував законності включення ним Державної установи "Рівненський слідчий ізолятор" до власного Реєстру споживачів. Оскільки доказів існування договірних відносин за спірний період з 01.10.2020 року по 21.10.2020 року немає, між ним та позивачем не складався акт про фактичний об`єм (обсяг) розподіленого (транспортованого) природного газу споживачу, відтак відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову. Відповідач стверджує, що скріншот екрану із інформаційної платформи оператора ГТС не має ознак належного та допустимого доказу в розуміння ст. 76, 77 ГПК України щодо підтвердження факту постачання та споживання споживачем природного газу у жовтні 2020 року в обсязі 4162,33 куб.м. та на суму 32 732 грн 11 коп.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються аргументи позивача та заперечення відповідача, об`єктивно оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог виходячи з наступного.

Товариство з обмеженою відповідальністю "РІВНЕГАЗ ЗБУТ" як газопостачальне підприємство, надає споживачам послуги з постачання природного газу та здійснює свою господарську діяльність відповідно до ліцензії на право провадження господарської діяльності з постачання природного газу на території України, яка видана постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 653 від 16.05.2017 року

Так, правові засади функціонування ринку природного газу визначені положеннями Закону України "Про ринок природного газу" від 09.04.2015 N 329-VIII (з наступними змінами і доповненнями).

Згідно з п. п. 27,28,33,37 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про ринок природного газу" (надалі-Закон) постачальник природного газу (далі - постачальник) - суб`єкт господарювання, який на підставі ліцензії здійснює діяльність із постачання природного газу; споживач - фізична особа, фізична особа - підприємець або юридична особа, яка отримує природний газ на підставі договору постачання природного газу з метою використання для власних потреб, а не для перепродажу, або використання в якості сировини; ринок природного газу - сукупність правовідносин, що виникають у процесі купівлі-продажу, постачання природного газу, а також надання послуг з його транспортування, розподілу, зберігання (закачування, відбору), послуг установки LNG; постачання природного газу - господарська діяльність, що підлягає ліцензуванню і полягає в реалізації природного газу безпосередньо споживачам на підставі укладених з ними договорів.

Статтею 12 Глави 2 Закону, передбачено, що постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ належної якості та кількості у порядку, передбаченому договором, а споживач зобов`язується оплатити вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачених договором.

Згідно з п. 1 розділу II Правил постачання природного газу, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 № 2496 , підставою для постачання природного газу споживачу є: наявність у споживача, об`єкт якого підключений до газорозподільної системи, договору розподілу природного газу, укладеного в установленому порядку між споживачем та Оператором ГРМ, та присвоєння споживачу Оператором ГРМ персонального ЕІС-коду як суб`єкту ринку природного газу; наявність у споживача, об`єкт якого підключений до газотранспортної системи, договору транспортування природного газу, укладеного в установленому порядку між споживачем та Оператором ГТС, та присвоєння споживачу Оператором ГТС персонального ЕІС-коду як суб`єкту ринку природного газу; наявність у споживача укладеного з постачальником договору постачання природного газу та дотримання його умов; наявність підтвердженого обсягу природного газу на відповідний розрахунковий період для потреб споживача; відсутність простроченої заборгованості споживача за поставлений природний газ перед діючим постачальником (за його наявності), що має підтверджуватися письмовою довідкою діючого постачальника або складеним з ним актом звірки взаєморозрахунків.

Відповідно до п.4 Розділу І Правил, постачання природного газу здійснюється за цінами, що вільно встановлюються між постачальником та споживачем, крім випадків, передбачених законодавством України.

Крім того, положеннями п. 3 Розділу І Правил передбачено, що постачання природного газу споживачу здійснюється на підставі договору постачання природного газу між постачальником та споживачем, який укладається відповідно до вимог цих Правил, та після включення споживача до Реєстру споживачів постачальника в інформаційній платформі Оператора ГТС у відповідному розрахунковому періоді в порядку, визначеному Кодексом газотранспортної системи.

Відповідно до абз.1 п.2 глави 5 розділу IV Кодексу газотранспортної системи, з моменту реєстрації споживача за постачальником в інформаційній платформі постачальник набуває статусу діючого постачальника для такого споживача (крім майбутніх періодів постачання, які заброньовані за іншими постачальниками в інформаційній платформі, постачання природного газу постачальником «останньої надії» та випадків, передбачених пунктом 6 цієї глави) та вважається, що з цього моменту зазначений постачальник забронював за собою цього споживача на наступні розрахункові періоди та є відповідальним за обсяги споживання природного газу цим споживачем.

Судом встановлено, що 21.07.2020 року між позивачем та відповідачем укладено договір № 41АВ337-406-20/Г-200 на постачання природного газу (далі - Договір) за умовами якого, ТОВ "РІВНЕГАЗ ЗБУТ" постачало природний газ для ДУ "Рівненський слідчий ізолятор" протягом липня-вересня 2020 року.

09.10.2020 року сторони підписали додаткову угоду № 1, відповідно до якої погодилися припинити дію Договору № 41АВ337-406-20/Г-200 від 21.07.2020 року з 09.10.2020 року.

Припинення відносин з постачання природного газу з ТОВ "Рівнегаз збут" було пов`язано зі зміною Державною установою "Рівненський слідчий ізолятор" постачальника природного газу.

Відносини, які виникають між постачальниками та споживачами природного газу, з урахуванням їх взаємовідносин з операторами газорозподільної системи/газотранспортної системи (далі - Оператори ГРМ/ГТС), регулюються Кодексом газотранспортної системи, Кодексом газорозподільних систем та Правилами постачання природного газу.

Відповідно до положень Кодексу ГТС, Реєстром споживачів постачальника є перелік споживачів, які в інформаційній платформі закріплені за певним постачальником у розрахунковому періоді (п. 5 глави 1 розділу І Кодексу ГТС).

Відтак для постачання природного газу, новому постачальнику крім укладення договору зі споживачем, необхідно включити споживача до Реєстру споживачів постачальника в інформаційній платформі Оператора ГТС у відповідному розрахунковому періоді в порядку, визначеному Кодексом газотранспортної системи.

Відповідно до абз.1 п.2 глави 5 розділу IV Кодексу газотранспортної системи, з моменту реєстрації споживача за постачальником в інформаційній платформі постачальник набуває статусу діючого постачальника для такого споживача (крім майбутніх періодів постачання, які заброньовані за іншими постачальниками в інформаційній платформі, постачання природного газу постачальником «останньої надії» та випадків, передбачених пунктом б цієї глави) та вважається, що з цього моменту зазначений постачальник забронював за собою цього споживача на наступні розрахункові періоди та є відповідальним за обсяги споживання природного газу цим споживачем.

Як вбачається із матеріалів справи за даними Інформаційної платформи Оператора ГТС, вперше новий постачальник Відповідача - ТОВ «БЛАГОГАЗ ЗБУТ» звернувся із запитом про зміну постачальника лише 16.10.2020 року та з 22.10.2020 року Державна установа "Рівненський слідчий ізолятор" була закріплена платформою за ТОВ «БЛАГОГАЗ ЗБУТ».

Відтак, оскільки у реєстрі споживачів ТОВ «БЛАГОГАЗ ЗБУТ» ДУ "Рівненський слідчий ізолятор" була закріплена з 22.10.2020 року, то по 21.10.2020 року включно слідчий ізолятор відбирав природний газ з ресурсу ТОВ «РІВНЕГАЗ ЗБУТ».

Вказане підтверджується скріншотом з Інформаційної платформи Оператора ГТС щодо включення Відповідача в реєстр пар споживачів ТОВ «РІВНЕГАЗ ЗБУТ».

Крім того, позивачем надано суду подобове споживання природного газу Відповідачем по 21.10.2020 року згідно з остаточними алокаціями інформаційної платформи добового балансування.

Із матеріалів справи вбачається, що ТОВ «РІВНЕГАЗ ЗБУТ» пропонувало Відповідачу врегулювати відносини з постачання природного газу та надавало проект договору постачання природного газу для потреб непобутових споживачів з додатками та актом приймання- передачі природного газу за жовтень 2020 року для подальшого підписання та повернення на адресу Товариства. Однак, між ними не було укладено договору постачання природного газу для потреб непобутових споживачів № 41АВ337-1281-20 від 02.11.2020 року з додатками та не підписано зі сторони відповідача акт приймання- передачі природного газу за жовтень 2020 року від 31.10.2020 року на суму 32 732 грн 11 коп.

Відтак як встановлено судом, у спірному періоді з 10.10.2020 року по 21.10.2020 року між позивачем та відповідачем не існувало договірних відносин.

При цьому, судом встановлено, що протягом жовтня 2020 року у спірному періоді з 01.10.2020 року по 21.10.2020 року Державною установою "Рівненський слідчий ізолятор" було спожито 4 162.33 м3 природного газу з ресурсу ТОВ «РІВНЕГАЗ ЗБУТ» на суму 32 732.11 грн.

3 метою підтвердження спожитого Відповідачем обсягу природного газу, позивач звернувся до Оператора газорозподільної системи, яким на території Рівненської області є Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Рівнегаз».

АТ «Рівнегаз» надало місячний звіт за жовтень 2020 року про поділ фактичного обсягу (об`єму) природного газу, відібраного з точки виходу АТ «Рівнегаз», між замовниками послуги транспортування (постачальниками) в розрізі їх контрагентів.

Відповідно до наданого звіту, у ньому відображено постачальника природного газу для ДУ "Рівненський слідчий ізолятор", газотранспортну організацію, Оператора ГРМ та фактичний місячний обсяг газу поставленого саме ТОВ «РІВНЕГАЗ ЗБУТ», який склав - 4.16233 тис.куб.м.

Таким чином, судом встановлено, що відповідач отримав з ресурсу ТОВ «РІВНЕГАЗ ЗБУТ» 4 162.33 м3 природного газу без укладення договору постачання природного газу, тобто без достатньої правової підстави.

При цьому відповідач не довів суду належними та допустимими доказами своє посилання на те, що позивач вів реєстр споживачів постачальника із порушенням Правил постачання природного газу та Кодексу газотранспортної системи. Суд звертає увагу, що відповідно до абзацу п`ятого пункту 1 розділу ІІ Правил постачання природного газу, які затверджені постановою НКРЕП від 30.09.2015 року № 2496 однією з підстав для постачання природного газу споживачу є включення споживача до Реєстру споживачів постачальника у відповідному розрахунковому періоді. Для постачання природного газу, саме новому постачальнику крім укладення договору зі споживачем, необхідно включити споживача до Реєстру споживачів постачальника в інформаційній платформі Оператора ГТС у відповідному розрахунковому періоді в порядку, визначеному Кодексом газотранспортної системи.

Інформаційна платформа Оператора ГТС функціонує таким чином, що фактичне постачання природного газу новим постачальником може починатись включно з газової доби, з якої споживач включений до Реєстру споживачів нового постачальника в інформаційній платформі оператора ГТС у порядку, визначеному Кодексом газотранспортної системи (п. 6 розд. ІV Правил "порядок зміни постачальника споживачем, що не є побутовим").

Крім того, як передбачено абз. 6 п. 2 гл. 5 розділу IV Кодексу ГТС: «дата виключення споживача із Реєстру постачальника або відповідно кінцева дата постачання природного газу споживачу може бути не раніше ніж через три дні (п`ять днів по споживачу, який належить до підприємств металургійної та хімічної промисловості) після дати ініціювання таких змін на інформаційній платформі».

При цьому, п. 17 розд. II Правил постачання природного газу, встановлено, що за відсутності у споживача діючого постачальника (тобто в ситуації, коли споживач не включений до Реєстру споживачів будь-якого постачальника) у відповідному розрахунковому періоді споживач не має права здійснювати відбір (споживання) природного газу з газорозподільної системи та має подати до Оператора ГРМ письмову заяву про припинення розподілу природного газу на його об`єкт.

А відповідно до п. 20 розд. II Правил, саме на Споживача покладено зобов`язання самостійно обмежувати (припиняти) споживання природного газу у випадку відсутності споживача у розрахунковому періоді в Реєстрі будь-якого постачальника на інформаційній платформі Оператора ГТС та у разі відсутності укладеного договору постачання природного газу.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідачем не надано суду доказів того, що він звертався до Оператора ГРМ з письмовою заявою про припинення розподілу природного газу на його об`єкт у жовтні 2020 року.

Крім того, абз. 6 п. 2 гл. 5 Розділу IV Кодексу газотранспортної системи, у разі якщо за п`ять днів до кінцевої дати постачання природного газу поточним постачальником інформаційна платформа не фіксує такого споживача в Реєстрі іншого постачальника, у тому числі в Реєстрі постачальника із спеціальними обов`язками, інформаційна платформа одночасно направляє оператору газорозподільної системи (оператору газотранспортної системи по прямих споживачах) інформаційне повідомлення про відсутність у споживача постачальника з певної дати за формою оператора газотранспортної системи, погодженою з Регулятором. Оператор газорозподільної системи (оператор газотранспортної системи по прямих споживачах), отримавши таке повідомлення, зобов`язаний протягом двох робочих днів проінформувати такого споживача про відсутність у нього постачальника з певної дати можливі наслідки для нього і за необхідності розпочати заходи з припинення (обмеження) в установленому порядку газопостачання на об`єкти такого споживача

Судом встановлено, що відповідачем не надано доказів, що ним було подано до Оператора ГРМ (АТ "Рівнегаз") відповідної письмової заяви про припинення розподілу та не було самостійно припинено здійснення відбору (споживання) природного газу, як передбачено чинним законодавством.

Новий постачальник природного газу для ДУ "Рівненський слідчий ізолятор" звернувся з запитом на зміну постачальника лише 16.10.2020 року, при цьому згідно з абз. 4 п. 19 розд. II Правил, саме постачальник зобов`язаний забезпечувати відповідно до вимог Кодексу газотранспортної системи своєчасну реєстрацію споживача у власному Реєстрі споживачів на інформаційній платформі Оператора ГТС за умови дотримання споживачем укладеного із постачальником договору постачання природного газу.

Натомість, у зв`язку з припиненням дії договору з Відповідачем, ТОВ «РІВНЕГАЗ ЗБУТ» відповідно до абз 3 п. 13 розділу ІІ Правил мало повне право ініціювати/вживати заходів з припинення або обмеження в установленому порядку постачання природного газу споживачу в разі розірвання договору постачання природного газу.

Як вбачається із матеріалів справи за даними Інформаційної платформи Оператора ГТС, вперше новий постачальник Відповідача - ТОВ «БЛАГОГАЗ ЗБУТ» звернувся із запитом про зміну постачальника лише 16.10.2020 року та з 22.10.2020 року Державна установа "Рівненський слідчий ізолятор" була закріплена платформою за ТОВ «БЛАГОГАЗ ЗБУТ», а тому є обґрунтованими посилання позивача на те, що оскільки у реєстрі споживачів ТОВ «БЛАГОГАЗ ЗБУТ» ДУ "Рівненський слідчий ізолятор" була закріплена з 22.10.2020 року, то по 21.10.2020 року включно відповідач відбирав природний газ з ресурсу ТОВ «РІВНЕГАЗ ЗБУТ».

Суд, дослідивши скріншот екрану із інформаційної платформи оператора ГТС щодо підтвердження факту постачання та споживання споживачем природного газу у жовтні 2020 року в обсязі 4162,33 куб.м. та на суму 32 732 грн 11 коп., дійшов висновку про те що такий є належним та допустимим доказом в розумінні вимог ГПК України, виходячи з такого.

За змістом п. 1, 2 глави 3 розділу IV Кодексу ГТС для забезпечення електронної взаємодії та документообігу між суб`єктами ринку природного газу, у тому числі для організації замовлення та супроводження послуг транспортування природного газу в умовах добового балансування газотранспортної системи, а також між суб`єктами ринку природного газу та операторами торгових платформ оператор газотранспортної системи зобов`язаний створити та підтримувати функціонування інформаційної платформи.

У пункті 39 ст.1 Закону України «Про ринок природного газу» наведено визначення суб`єктів ринку природного газу це : «оператор газотранспортної системи, оператор газорозподільної системи, оператор газосховища, оператор установки І_І/Ю, замовник, оптовий продавець, оптовий покупець, постачальник, споживач».

Відповідно до пункту 1 глави 3 розділу IV Кодексу ГТС, з метою уніфікації та однозначної ідентифікації суб`єктів ринку природного газу та точок комерційного обліку, розміщених на об`єктах газової інфраструктури, та для забезпечення спрощення процедур зміни постачальників природного газу та електронного обміну даними між суб`єктами ринку природного газу, на національному рівні використовується система кодування, рекомендована Європейською мережею операторів газотранспортних систем (ЕІЧТЗОС).

Згідно з ч. З глави 3 розділу IV Кодексу газотранспортної системи обмін даними між уповноваженими особами користувачів інформаційної платформи та інформаційною платформою (оператором газотранспортної системи) відбувається через електронну пошту та інтерфейс користувача інформаційної платформи веб-додатка.

Оператор газотранспортної системи за заявою суб`єкта ринку природного газу, що займається оптовою купівлею-продажем або постачанням газу, присвоює суб`єкту унікальний ЕІС-код.

Як вбачається із матеріалів справи, Товариству з обмеженою відповідальністю "Рівнегаз Збут" присвоєно ЕІС-код 56Х0І, а Державній установі "Рівненський слідчий ізолятор присвоєно ЕІС-код 56ХS00008F0B400Q.

Оскільки ТОВ "Оператор ГТС" України пройшло атестацію власної Інформаційної платформи на відповідність державним стандартам технічного захисту інформації. Отриманий Атестат відповідності чинний до 2025 року. Через інформаційну платформу відбувається електронна взаємодія та документообіг між ОГТСУ та учасниками ринку природного газу. На платформі в режимі реального часу опрацьовуються і зберігаються усі подані і виконані заявки на транспортування газу і набуття власності на газ в умовах добового балансування ГТС. Через Інформаційну платформу добового балансування ведеться комерційний облік усіх операцій з транспортування і передачі газу учасникам ринку. Кожен замовник послуг транспортування газу має свій авторизований обліковий запис і може увійти в особистий кабінет.

01.03.2019 року, внаслідок реформи в енергетичній галузі, газовий ринок України повністю перейшов на добове балансування. Основою функціонування ринку газу в новому форматі стала Інформаційна платформа, у якій в онлайн-режимі можливо відслідковувати кількість поданих і підтверджених номінацій, кількість споживачів газу в реєстрах постачальників. За допомогою онлайн-ceрвісу кожен споживач може за своїм ЕІС-кодом перевірити наявність постачальника.

Згідно з п. 2 гл. 4 розд. IV Кодексу ГТС, інформація про споживачів в інформаційній платформі має містити, зокрема, ЕІС-код споживача та за наявності ЕІС-коди його точок обліку, що обумовлює відсутність в інформаційній платформі даних щодо назв споживачів кодів ЄДР та можливості ідентифікації споживача за цими даними.

Відповідно до положень Кодексу ГТС, Реєстром споживачів постачальника є перелік споживачів, які в інформаційній платформі закріплені за певним постачальником у розрахунковому періоді (п. 5 глави 1 розділу І Кодексу ГТС).

При цьому відповідно до п. 1 гл. 3 розд. XII Кодексу газотранспортної системи, оператори газорозподільних систем, для здійснення процедури алокації, надають оператору газотранспортної системи інформацію про Фактичний обсяг споживання природного газу кожним споживачем, об`єкти якого підключені до газорозподільної системи та якому (його точкам комерційного обліку) оператор газорозподільної системи в установленому порядку присвоїв персональний ЕІС-код як суб`єкту ринку природного газу (окремої точки комерційного обліку) та передав його до бази даних оператора газотранспортної системи.

Згідно з п. 8 глави 3 розділу XII Кодексу газотранспортної системи алокація фактичного обсягу природного газу споживача можлива тільки на постачальника, зазначеного у відповідній підтвердженій номінації/реномінації.

За приписами розділу II Правил постачання природного газу, підставою для постачання природного газу споживачу є: наявність у споживача, об`єкт якого підключений до газорозподільної системи, договору розподілу природного газу, укладеного в установленому порядку між споживачем та Оператором ГРМ, та присвоєння споживачу Оператором ГРМ персонального ЕІС-коду як суб`єкту ринку природного газу; наявність у споживача, об`єкт якого підключений до газотранспортної системи, договору транспортування природного газу, укладеного в установленому порядку між споживачем та Оператором ГТС, та присвоєння споживачу Оператором ГТС персонального ЕІС-коду як суб`єкту ринку природного газу; наявність у споживача укладеного з постачальником договору постачання природного газу та дотримання його умов; включення споживача до Реєстру споживачів постачальника у відповідному розрахунковому періоді.

Відтак, постачання природного газу здійснюється виключно та за допомогою Інформаційної платформи Оператора ГТС.

Матеріалами справи (а це інформація про споживання природного газу ДУ «Рівненський слідчий ізолятор» в жовтні 2020 року, згідно остаточних алокацій інформаційної платформи добового балансування з ресурсу ТО В «РІВНЕГАЗ ЗБУТ», скріншот з Інформаційної платформи Оператора ГТС щодо включення Державної установи "РІВНЕНСЬКИЙ СЛІДЧИЙ ІЗОЛЯТОР" в реєстр пар споживачів ТОВ «РІВНЕГАЗ ЗБУТ», скріншот з Інформаційної платформи Оператора ГТС щодо запиту на зміну постачальника природного газу по ДЕРЖАВНІЙ УСТАНОВІ «РІВНЕНСЬКИЙ СЛІДЧИЙ ІЗОЛЯТОР», та звіт, наданий на запит Позивача Оператором ГРМ «AT «Рівнегаз», про поділ фактичного обсягу (об`єму) природного газу, відібраного з точки виходу А Т «Рівнегаз», між замовниками послуги транспортування (постачальниками) в розрізі їх контрагентів) підтверджено, що споживачем з ЕІС-кодом 56XS00008FQB400Q (ДУ «Рівненський слідчий ізолятор»): з 01.10.2020 року по 21.10.2020 року було відібрано з ресурсу ТОВ «РІВНЕГАЗ ЗБУТ» - 4,16233 м3 природного газу на суму 32 732,11 грн.

При цьому, як встановлено судом, відповідачем було відібрано з ресурсу ТОВ «РІВНЕГАЗ ЗБУТ» 4,16233 м3 природного газу на суму 32 732,11 грн. без достатньої правової підстави - без укладеного договору.

Главою 83 ЦК України визначено загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Ст. 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з цим i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання виникають за наявності трьох умов: 1) набуття або збереження майна; 2) набуття або збереження за рахунок іншої особи; 3) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України).

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами, правочином. Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23.01.2020 у справі N 910/3395/19, від 23.04.2019 у справі N 918/47/18, від 01.04.2019 у справі N 904/2444/18, від 06.02.2020 у справі N 910/13271/18.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 року у справі № 629/4628/16-ц наведено правовий висновок, що за змістом приписів глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювана шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях. Натомість, для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Отже, господарський суд дійшов висновку, що в силу ст. 1212 ЦК України відповідач має повернути безпідставно набуте ним майно - 4 162.33 м3 природного газу Позивачу.

Згідно з ч.1 ст.1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Відповідно до ч.2 ст.1213 ЦК України, у разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Відповідач не є добувачем чи оптовим покупцем природного газу, він є лише його споживачем, тому не може повернути позивачу 4 162,33 м3 спожитого природного газу за період з 01.10.2020 року по 21.10.2020 року в натурі, а відтак повинен відшкодувати його вартість.

Відповідно до ст. 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Враховуючи зазначене положення ГПК України, ТОВ «РІВНЕГАЗ ЗБУТ» правомірно заявило вимогу про стягнення вартості безпідставно набутого майна в сумі 32 732,11 грн, яка є меншою від суми, визначеної згідно ч.2 ст.1213 ЦК України (на момент розгляду справи) та відповідає вартості спожитого природного газу в обсязі 4 162,33 м3за ціною природного газу, встановленою у Товаристві для бюджетних споживачів у жовтні 2020 року, що підтверджується копіями наказів 01Но-53-0920 від 25.09.2021 року та № 01Но-70-1121 від 25.11.2021 року.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У постановах Великої Палати Верховного Суду у справах N 686/21962/15-ц та № 910/10156/17 зроблено висновок, що у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачене договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань".

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.03.2020 року у справі № 760/6938/16-ц (провадження N 61-22875св19) зазначено, що дія ст. 625 ЦК України поширюється на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення (договір чи делікт), у тому числі й на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі ст. 1212 ЦК України. Унаслідок чого у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються З % річних від простроченої суми відповідно до частини другої ст. 625 ЦК України".

Аналогічних висновків щодо нарахування 3 % річних на безпідставно утримувані кошти дійшов ВС у справах № 906/775/17 (постанова від 12.06.2020 року), № 908/1993/19 (постанова від 02.04.2020 року).

Окрім цього, як роз`яснено в п.п.1.7,5.1,5.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань", якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов`язання, судам необхідно виходити з приписів ч. 2 ст. 530 ЦК України. Цією нормою передбачено, між іншим, і можливість виникнення обов`язку негайного виконання: такий обов`язок випливає, наприклад, з припису ч.1 ст.692 ЦК України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред`явив йому кредитор пов`язану з цим вимогу (постанова Вищого господарського суду України по справі № 914/3205/15 від 05.04.2016). Окрім того, слід зауважити про не можливість застосування ч. 2 ст. 530 ЦК України, з огляду на те, що термін у виконанні зобов`язанні визначений спеціальною нормою -ч. 1 ст. 692 ЦК.

Так, в постанові від 30.09.2014 року у справі N 3-121 гс14 Верховного суду України визначено: «Погоджуючись із висновками судів попередніх інстанцій, суд касаційної інстанції зазначив, що у разі якщо строк оплати товару не встановлено укладеним сторонами договором або актом цивільного законодавства, перебіг строку виконання грошового зобов`язання з оплати товару починається з моменту його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього. Таким чином, наявність у відповідача зобов`язання щодо оплати товару випливає безпосередньо зі змісту ч. 1 ст. 692 ЦК України та не ставиться у залежність від звернення до нього з окремою вимогою відповідно до ч. ст. 530 ЦК України.»

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що обов`язок з оплати за отриманий Відповідачем природний газ в жовтні 2020 року, виник з моменту останнього відбору природного газу, а розрахунок, як і облік та оформлення товаророзпорядчих документів відібраного природного газу, проводиться станом на кінець місяця поставки.

Позивач просить суд стягнути з відповідача 3% річних згідно у розмірі 1 078,38 грн. та суму інфляційних нарахувань у розмірі 3 564,77 грн.

Судом перевірено розрахунки 3 % річних та інфляційних втрат долучені позивачем до матеріалів справи за допомогою Системи комплексного інформаційного забезпечення ЛІГА:ЗАКОН ENTERPRISE, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу та встановлено, що останні не є арифметично вірними в частині нарахування інфляційних втрат, а обґрунтований розмір стягнення з відповідача 3 % річних становить 1 078 грн 38 коп., а інфляційних втрат - 3 855 грн 15 коп.

Однак зважаючи на те, що позивач просить суд стягнути з відповідача суму інфляційних втрат 3 564,77 грн., тобто меншу, аніж відповідає розрахункам, здійснених судом, суд задовольняє вказану вимогу у розмірі, визначеному позивачем.

Розрахунок 3 % річних та інфляційних втрат, які здійснено господарським судом, долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 17 Закону України 23.02.2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з п. 1 ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. рішення від 21.01.1999 року в справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», від 28.10.2010 року в справі «Трофимчук проти України», від 09.12.1994 року в справі «Хіро Балані проти Іспанії», від 01.07.2003 року в справі «Суомінен проти Фінляндії», від 07.06.2008 року в справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії») свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога п. 1 ст. 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Суд наголошує на недопустимості порушення одного з основоположних принципів правосуддя, що його було сформульовано Європейським судом з прав людини у рішенні у справі «Де Куббер проти Бельгії» (De Cubber v. Belgium) від 26.10.1984 року - має не лише здійснюватися правосуддя, ще має бути видно, що воно здійснюється.

За результатами з`ясування обставин, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, а відповідач своїх заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні, і з наданням оцінки всім аргументам у їх сукупності та взаємозв`язку, як це передбачено вимогами ст. ст. 75-79, 86 ГПК України, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову та про стягнення з відповідача на користь позивача 37 375 грн 26 коп. (з яких - 32 732 грн 11 коп. - вартість безпідставно набутого майна,, 3 564 грн 77 коп. - інфляційних втрат та 1 078 грн 38 коп. - 3 % річних).

Згідно з ч. 1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону України "Про судовий збір" за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством, передбачено справляння судового збору. Відповідно до ч. 2 ст. 123 ГПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Відповідно до ч. 1 статті 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

У відповідності до п. п. 1, 2 п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" ставка судового збору за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; позовної заяви немайнового характеру становить 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом спору у даній справі при поданні позовної заяви є стягнення з відповідач 37 375 грн 26 коп.

Враховуючи положення Закону України "Про судовий збір" за подання до господарського суду позовної заяви з майновими вимогами у розмірі 37 375 грн 26 коп. позивачу слід сплатити судовий збір в розмірі 2 270 грн 00 коп.

Судом встановлено, що позивачем сплачено судовий збір у необхідному розмірі, що підтверджується оригіналом платіжного доручення № 314 від 08.12.2021 року.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню, а стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 37 375 грн 26 коп. то розмір судового збору пропорційно частині задоволеної вимоги становить 2 270 грн 00 коп., який покладається на відповідача.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 76-79, 91, 119, 120, 123, 129, 202, 233, 238, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Державної установи "Рівненський слідчий ізолятор" (вул. Дворецька, 116, м. Рівне, 33001, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "РІВНЕГАЗ ЗБУТ" (вул. Грушевського академіка, 24, м. Рівне, 33023, ) 37 375 (тридцять сім тисяч триста сімдесят п`ять) грн 26 коп. (з яких - 32 732 (тридцять дві тисячі сімсот тридцять дві) грн 11 коп. - вартість безпідставно набутого майна, 3 564 (три тисячі п`ятсот шістдесят чотири) грн 77 коп. - інфляційних втрат та 1 078 (одна тисяча сімдесят вісім) грн 38 коп. - 3 % річних).

3. Стягнути з Державної установи "Рівненський слідчий ізолятор" (вул. Дворецька, 116, м. Рівне, 33001, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "РІВНЕГАЗ ЗБУТ" (вул. Грушевського академіка, 24, м. Рівне, 33023, ) 2 270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн. 00 коп. судового збору.

4. Накази видати після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 261 ГПК України.

Інформацію по справі, що розглядається можна отримати на сторінці суду на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: http://rv.arbitr.gov.ua/sud5019/.

Повний текст рішення складено та підписано 07.02.2022 року.

Суддя Заголдна Я.В.