УХВАЛА

26 січня 2022 року

м. Київ

cправа № 904/6136/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Бакуліна С.В. - головуючий, Губенко Н.М., Селіваненко В.П.,

за участю секретаря судового засідання - Федорченка В.М.,

позивача - не з`явились,

відповідача-1 - не з`явились,

відповідача-2 - не з`явились,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1

на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 16.09.2021 (головуючий суддя - Чередко А.Є., судді: Вечірко І.О., Кузнецов В.О.) та рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 13.05.2021 (суддя Євстигнеєва Н.М.)

у справі №904/6136/20

за позовом ОСОБА_1

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фінгруп Фактор",

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Дніпрофінансгруп"

про визнання договору факторингу та договору відступлення права вимоги за договором поруки недійсними,

ВСТАНОВИВ:

1.Короткий зміст позовних вимог

1.1. ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фінгруп Фактор" (далі - ТОВ "ФК "Фінгруп Фактор") та Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Дніпрофінансгруп" (далі - ТОВ "ФК "Дніпрофінансгруп") про:

- визнання недійсним договору факторингу від 17.10.2019 №17.10/19, укладеного між ТОВ "ФК "Дніпрофінансгруп" та ТОВ "ФК "Фінгруп Фактор", про відступлення ТОВ "ФК "Дніпрофінансгруп" на користь ТОВ "ФК "Фінгруп Фактор" права грошової вимоги за договором від 21.12.2018 №644 про надання овердрафтового кредиту від 21.12.2018;

- визнання недійсним договору відступлення права вимоги від 17.10.2019 за договором поруки №644/DР від 21.12.2018, укладеного між ТОВ "ФК "Дніпрофінансгруп" та ТОВ "ФК "Фінгруп Фактор", про відступлення ТОВ "ФК "Дніпрофінансгруп" на користь ТОВ "ФК "Фінгруп Фактор" права грошової вимоги за договором поруки від 21.12.2018 №644/DP.

1.2.Позовні вимоги обґрунтовані тим, що розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг №1994 від 13.11.2018 ліцензії ТОВ "ФК "Фінгруп Фактор", видані розпорядженням Нацкомфінпослуг від 03.08.2017 №3375 на провадження господарської діяльності, було анульовано. Таким чином, відповідач-1 не мав права здійснювати факторингові операції та укладати договір факторингу №17.10/19. Договір відступлення права вимоги від 17.10.2019 за договором поруки №644/DР від 21.12.2018 є похідним від договору факторингу №17.10/19, тож визнання останнього недійсним тягне за собою визнання недійсним договору про відступлення права вимоги за договором поруки.

2.Стислий виклад обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій

2.1.21.12.2018 між Акціонерним товариством "Акцент-Банк (далі - АТ "Акцент-Банк", банк) та Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Агросвіт" (далі - СТОВ "АФ "Агросвіт", позичальник) укладено договір №644 про надання овердрафтового кредиту.

2.2.Відповідно до умов цього договору кредитний ліміт овердрафту по цьому договору, становить 3000000,00 грн (пункт А.2.). За пунктом А.3. проведення платежів позичальника в порядку, встановленому цим договором, здійснюється банком у строк по 20.12.2019. Період безперервного користування кредитом - не більше 30 днів (пункт А.4.). Зобов`язання позичальника забезпечуються договором поруки №644/DP від 21.12.2018 (пункт А.6.).

2.3.Також 21.12.2018 між ОСОБА_1 (поручитель) та АТ "Акцент-Банк" був укладений договір поруки №644/DP на забезпечення виконання СТОВ "АФ "Агросвіт" (позичальник) зобов`язань за договором №644 про надання овердрафтового кредиту від 21.12.2018.

2.4.Пунктом 1.1 вказаного договору поруки передбачено, якщо під час виконання кредитного договору зобов`язання боржника, що забезпечені цим договором збільшуються, внаслідок чого збільшується обсяг відповідальності поручителя, поручитель при укладанні цього договору дає свою згоду на збільшення зобов`язань за кредитним договором в розмірі таких збільшень. Додаткових узгоджень про такі збільшення з поручителем не потрібно. Згідно з пунктом 1.5 договору поруки у випадку невиконання боржником зобов`язань за кредитним договором, боржник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Сторони домовились, що порука за цим договором припиняється через 15 років після укладення цього договору. У випадку виконання боржником та/або поручителем всіх зобов`язань за кредитним договором цей договір припиняє свою дію (пункт 4.1 договору).

2.5.17.10.2019 між АТ "Акцент-Банк" (клієнт) та ТОВ "ФК "Дніпрофінансгруп" (фактор) укладено договір факторингу №644.

2.6.Згідно з пунктом 1.1 договору фактор здійснює фінансування клієнта шляхом передання в його розпорядження грошових коштів у розмірі та на умовах, які встановлені пунктом 1.2 цього договору, за плату, розмір якої встановлений у пункті 1.4 цього договору, а після здійснення фінансування клієнт відступає факторові своє право грошової вимоги за договором №644 про надання овердрафтового кредиту від 21.12.2018 (кредитний договір), укладеного між АТ "Акцент-Банк" та СТОВ "АФ "Агросвіт". Загальний розмір фінансування (передача фактором в розпорядження клієнта грошових коштів) становить 3184541,51 грн (пункт 1.2. договору). За пунктом 1.5 договору, на момент укладання цього договору, загальний розмір грошової вимоги за кредитним договором, що клієнт відступає факторові, становить 3184541,51 грн та складається з: грошових коштів (кредиту) в сумі 2 959 828,97 грн, сплати процентів в сумі 224712,54 грн. Згідно з пунктом 1.9 договору, у зв`язку з укладанням цього договору, клієнтом здійснюється на користь фактора відступлення права вимоги за договором, що забезпечує виконання зобов`язань за кредитним договором: договір поруки №644/ DP від 21 грудня 2018 року, укладеного між ОСОБА_1 (поручитель) та АТ "Акцент-Банк". Протягом 5 робочих днів після переходу права вимоги від клієнта до фактора після здійснення фінансування клієнта, клієнт зобов`язаний передати факторові документи, які свідчать про право вимоги за кредитним договором до боржника, та інформацію, яка важлива для їх здійснення, а саме: кредитний договір (копія), договір поруки (копія), розрахунок заборгованості за кредитним договором. Факт прийому-передачі документів підтверджується шляхом складання Акту приймання-передачі (пункт 2.3 договору). Як зазначено у пункті 2.5 договору, за цим договором допускається наступне відступлення права вимоги третій особі. Згідно з пунктом 6.3 договору у випадку, якщо фактор не здійснить фінансування у порядку і на умовах, які передбачені цим договором, право вимоги за кредитним договором та договором поруки, що мало бути відступлено за цим договором, до фактора не переходить та безумовно залишається у клієнта.

2.7.За Актом приймання-передачі від 17.10.2019 АТ "Акцент-Банк" передав, а ТОВ "ФК "Дніпрофінансгруп" прийняв: договір №644 про надання овердрафтового кредиту від 21.12.2018, укладений між АТ "Акцент-Банк" та СТОВ "АФ "Агросвіт"; договір поруки №644/DP від 21.12.2018, укладений між ОСОБА_1 та АТ "Акцент-Банк". Крім того переданий розрахунок заборгованості за договором факторингу та договором про відступлення права вимоги за договором поруки станом на дату повного розрахунку за вказаними договорами та станом на дату переходу права вимоги.

2.8.У зв`язку з укладанням договору факторингу №644 від 17.10.2019 та договору відступлення права вимоги за договором поруки б/н від 17.10.2019, сторони уклали акт прийому-передачі прав вимоги про те, що клієнт передає, а фактор приймає правові підстави права вимоги за договором №644 про надання овердрафтового кредиту від 21.12.2018, разом з усіма додатками до нього, та договором поруки №644/DP від 21.12.2018, що є його невідємною частиною, а також розрахунки заборгованості за вказаними договорами, що на дату підписання договору факторингу та на дату переходу права вимоги становить 3184541,51 грн. Сторони підтверджують, що з моменту підписання цього акта, право вимоги переходить від клієнта до фактора на підставі пункту 1 частини першої статті 512 Цивільного Кодексу України та на умовах укладеного договору факторингу, а фактор набуває усіх прав кредитора у відношенні до боржника та поручителя, що належали до цього клієнту - кредитору за кредитним договором та договором поруки.

2.9.17.10.2019 між АТ "Акцент-Банк" (первісний кредитор) та ТОВ "ФК "Дніпрофінансгруп" (новий кредитор) укладено договір відступлення права вимоги б/н, відповідно до умов якого (пункт 1.1) первісний кредитор відступає новому кредитору своє право вимоги за договором поруки №644/DP від 21.12.2018, укладеного між ОСОБА_1 (поручитель) та АТ "Акцент-Банк" (банк) та СТОВ "АФ "Агросвіт" (боржник), який забезпечує виконання умов договору №644 про надання овердрафтового кредиту від 21.12.2018, укладеного між банком і боржником. Цей договір укладено у зв`язку із тим, що між новим кредитором та первісним кредитором укладено договір факторингу №644 від 17.10.2019 за основним договором, та внаслідок укладання цього договору до нового кредитора переходять всі права первісного кредитора за договором поруки, який забезпечує вимоги за основним договором (пункт 1.2 договору). Згідно з пунктом 2.2 договору, за цим договором до нового кредитора переходять всі без винятку права та обов`язки первісного кредитора, передбачені чинним законодавством України та договором поруки.

2.10.17.10.2020 між ТОВ "ФК "Дніпрофінансгруп" та ТОВ "ФК "Фінгруп Фактор" укладено договір факторингу №17.10/19. За цим договором ТОВ "ФК "Фінгруп Фактор" здійснює фінансування клієнта шляхом передання в його розпорядження грошових коштів у розмірі та на умовах, які встановлені у пункті 1.2 цього договору, а після фінансування клієнт відступає факторові своє право грошової вимоги за договором №644 про надання овердрафтового кредиту від 21.12.2018, укладеним між АТ "Акцент-Банк" та СТОВ "АФ "Агросвіт" (пункт 1.1 договору). Загальний розмір фінансування становить 3209541,51 грн (пункт 1.2 договору). Фактор передає в розпорядження клієнта кошти в день укладення цього договору (пункт 1.3 договору). Згідно з пунктом 1.4 договору за здійснення факторингової операції клієнт сплачує факторові плату в розмірі 3000,00 грн протягом п`яти банківських днів з дати повного фінансування за цим договором. На момент укладення цього договору загальний розмір грошової вимоги за кредитним договором, що клієнт відступає факторові, становить 3184541,51 грн та складається з: грошових коштів кредиту у сумі 2959828,97 грн, отриманих боржником згідно кредитного договору; сплати процентів у сумі 224712,54 грн, нарахованих станом на дату укладання цього договору (пункт 1.5 договору).

2.11.У зв`язку з укладанням договору факторингу №17.10/19 від 17.10.2019 та договору відступлення права вимоги за договором поруки від 17.10.2019, сторони уклали акт прийому-передачі прав вимоги відповідно до якого клієнт передає, а фактор приймає правові підстави права вимоги, які є сукупністю прав та обов`язків за договором №644 про надання овердрафотового кредиту від 21.12.2018, разом з усіма додатками до нього, та договором поруки №644/DP від 21.12.2018, що є його невід`ємною частиною, а також розрахунки заборгованості за вказаними договорами, що на дату підписання договору факторингу та на дату переходу права вимоги становить 3184 541,51 грн. Сторони підтверджують, що з моменту підписання цього акта, право вимоги переходить від клієнта до фактора на підставі пункту 1 частини першої статті 512 Цивільного Кодексу України та на умовах укладеного договору факторингу, а фактор набуває усіх прав кредитора у відношенні до боржника та поручителя, що належали до цього клієнту - кредитору за кредитним договором та договором поруки.

2.12.За актом приймання-передачі документів від 17.10.2019 ТОВ "ФК "Дніпрофінансгруп" передав, а ТОВ "ФК "Фінгруп Фактор" прийняв: договір №644 про надання овердрафтового кредиту від 21.12.2018, укладений між АТ "Акцент-Банк" та СТОВ "АФ "Агросвіт"; договір поруки №644/DP від 21.12.2018, укладений між ОСОБА_1 та АТ "Акцент-Банк". Крім того переданий розрахунок заборгованості за договором факторингу та договором про відступлення права вимоги за договором поруки станом на дату повного розрахунку за вказаними договорами та станом на дату переходу права вимоги.

2.13.Також 17.10.2020 між ТОВ "ФК "Дніпрофінансгруп" (первісний кредитор) та ТОВ "ФК "Фінгруп Фактор" (новий кредитор) укладено договір відступлення права вимоги за договором поруки №644/ВР від 21.12.2018.

2.14.У зв`язку з укладанням цього договору, первісний кредитор відступає новому кредитору своє право вимоги за договором поруки №644/DP від 21.12.2018, укладеним між ОСОБА_1 та АТ "Акцент-Банк", який забезпечує виконання боржником зобов`язань за договором №644 про надання овердрафтового кредиту від 21.12.2018, що укладений між банком і боржником (пункт 1.1 договору). Згідно з пунктом 2.2 договору до нового кредитора переходять усі без винятку права та обов`язки первісного кредитора, передбачені чинним законодавством України. З моменту набуття новим кредитором права вимоги до боржника та поручителя, порука за договором поруки, зазначена у пункті 1.1 цього договору, зберігає свою силу у зв`язку з відступленням первісним кредитором новому кредитору права вимоги до боржника та поручителя (пункт 2.3 договору).

2.15.СТОВ "АФ "Агросвіт" (позичальник, боржник) свої зобов`язання за договором №644 про надання овердрафтового кредиту не виконало, надані кредитні кошти не повернуло.

2.16.Наведене стало підставою звернення 30.10.2019 ТОВ "ФК "Фінгруп Фактор" до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська (справа №199/8832/19) з позовною заявою до ОСОБА_1 , як до поручителя за договором овердрафтового кредиту, про стягнення заборгованості у розмірі 3184541,51 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 2959828,97 грн, заборгованість по відсотках за користування кредитом - 224712,54 грн, пеня - 233976,67 грн.

2.17.Вважаючи, що договори факторингу №17.10/19 від 17.10.2019 та відступлення права вимоги від 17.10.2019 за договором поруки №644/DP від 21.12.2018 мають бути визнані недісними, ОСОБА_1 звернувся з цим позовом до Господарського суду Дніпропетровської області.

3.Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

3.1.Господарський суд Дніпропетровської області рішенням від 13.05.2021 у справі №904/6136/20, залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 16.09.2021, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ "ФК "Фінгруп Фактор", ТОВ "ФК "Дніпрофінансгруп" про визнання договору факторингу та договору відступлення права вимоги за договором поруки недійсним - відмовив.

3.2.Рішення судів першої та апеляційної інстанції мотивовані тим, що на момент укладення спірних договорів ліцензії на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг ТОВ "ФК "Фінгруп Фактор" були діючими, а відтак вимоги позивача заявлені безпідставно. Крім того, на думку судів попередніх інстанцій, позивачем не доведено порушення його суб`єктивного матеріального права або законного інтересу у зв`язку з укладенням відповідачами спірних договорів, що також стало підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

4.Короткий зміст вимог касаційної скарги та її обґрунтування. Доводи інших учасників справи

4.1. ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Центрального апеляційного господарського суду від 16.09.2021 та рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 13.05.2021 у справі №904/6136/20 та ухвалили нове рішення, яким позов задовольнити.

4.2.Підставою касаційного оскарження судових рішень першої та апеляційної інстанцій у цій справі скаржник вважає наявність випадку, передбаченого пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), зазначаючи про те, що при прийнятті оскаржуваних рішень судом першої та апеляційної інстанцій не враховано висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі №909/968/16, та у постанові Верховного Суду від 10.02.2021 у справі №754/5841/17 щодо застосування статей 13, 203, 215, 1077, 1079 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

4.3.Скаржник вказує, що суд апеляційної інстанції безпідставно застосував частину дев`яту статті 16 Закону України "Про ліцензування видів господарської діяльності", та встановив, що дію рішення органу ліцензування про анулювання ліцензії ТОВ "ФК "Фінгруп Фактор" було зупинено, оскільки існує факт зловживання ТОВ "ФК "Фінгруп Фактор" своїми правами, який проявився у тому, що ще до звернення останнього зі скаргою до Експертно-апеляційної ради з питань ліцензування, ТОВ "ФК "Фінгруп Фактор" вже обрав спосіб захисту порушеного права саме в суді, а отже його звернення до вказаної ради було здійснено виключно з метою зупинення дії розпорядження від 13.11.2018 №1994. Крім того, скаржник вказує, що попередні судові інстанції дійшли необґрунтованих висновків про відсутність порушених прав позивача внаслідок укладення спірних договорів, адже стягнення за договором про надання овердрафтового кредиту на користь неналежної особи може призвести до спричинення значних матеріальних збитків позивачу та неможливості поновлення його порушених прав. При цьому позивач зазначає, що невиконання ним зобов`язань за договором про надання овердрафтового кредиту як позичальником, ніяким чином не встановлює право відповідача вимагати виконувати зазначені зобов`язання саме перед ним.

4.4. ТОВ "ФК "Фінгруп Фактор" подало відзив на касаційну скаргу в якому просило відмовити в її задоволенні, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

4.5.25.01.2022 від представника ТОВ "ФК "Фінгруп Фактор" надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату, яке обґрунтовано поганим самопочуттям представника та підозрою зараження COVID-19, спричинену вірусом Sars-Cov-2.

4.6.Суд не знаходить підстав для задоволення цього клопотання, оскільки явка учасників справи не визнавалася обов`язковою відповідно до ухвали про призначення справи до розгляду, а відкладення розгляду справи/перерва у судовому засіданні є прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні належно повідомлених сторін або їх представників, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. До того ж заявником вказаного клопотання не надано жодних доказів на підтвердження зазначених обставин.

5.Позиція Верховного Суду

5.1.Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частини перша та друга статті 300 ГПК України).

5.2. Як вже зазначалось, касаційне провадження у справі відкрито відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, яка визначає, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

5.3.Отже, відповідно до положень наведених норм касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

5.4. У постанові від 12.10.2021 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що:

- для цілей застосування приписів процесуальних законів щодо подібності правовідносин важливо встановити критерії її визначення. Велика Палата Верхового Суду звертає увагу на те, що слово "подібний" в українській мові має такі значення: такий, який має спільні риси з ким-, чим-небудь, схожий на когось, щось; такий самий; такий, як той (про якого йде мова).Тому термін "подібні правовідносини" може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші;

- таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема пункту 1 частини другої статті 389 (пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України; пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України) та пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України (пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України; пункту 5 частини першої статті 339 КАС України) таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями;

- з-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими. На те, що зміст спірних правовідносин визначальний для їхнього порівняння на предмет подібності вказує, зокрема, частина дев`ята статті 10 ЦПК України щодо можливості застосування аналогії закону, якщо правовідносини подібні саме за змістом;

- суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад саме цих правовідносин (як-от участь банку або іншої фінансової установи у кредитних правовідносинах, що слідує зі змісту частини першої статті 1054 ЦК України) та/чи їх специфічний об`єкт (об`єктом правовідносин за кредитним договором є кошти);

- якщо норма права не передбачає, що її дія поширюється лише на обмежене коло осіб (наприклад, лише на фізичних або на юридичних осіб чи на конкретну групу тих або інших), немає сенсу застосовувати суб`єктний критерій для встановлення подібності правовідносин у різних справах;

- подібність спірних правовідносин, виявлена одночасно за трьома критеріями, означатиме тотожність цих відносин (однакового виду суб`єкти, однаковий вид об`єкта й однакові права та обов`язки щодо нього). Але процесуальний закон не вимагає встановлювати тотожність. У визначених випадках (частина дев`ята статті 10, пункт 10 частини першої статті 252, пункти 1, 2 і 3 частини другої статті 389, абзаци другий та третій пункту 5 частини другої статті 392 , пункт 5 частини другої статті 394, пункти 4, 5 частини першої статті 396, частини перша-четверта, пункти 2, 3 частини шостої статті 403, частина четверта, шоста-сьома статті 404, підпункт 7 пункту 1 Розділу ХІІІ "Перехідні положення" ЦПК України; частина десята статті 11, пункт 7 частини першої статті 228, пункти 1, 2, 3 частини другої статті 287, абзаци другий-третій пункту 5 частини другої статті 290, пункт 5 частини першої статті 293, пункти 4, 5 частини першої статті 296, частини перша-четверта, пункти 2, 3 частини шостої статті 302, частини четверта, шоста-сьома статті 303, підпункт 7 пункту 1 Розділу ХІ "Перехідні положення" ГПК України; частина шоста статті 7, пункт 5 частини другої статті 236, пункти 1, 2, 3 частини четвертої статті 328, абзаци другий, третій пункту 4 частини другої статті 330, пункт 6 частини першої статті 333, пункти 4, 5 частини першої статті 339, частини перша-четверта, абзаци другий-третій частини шостої статті 346, частини четверта, шоста-сьома статті 347, підпункт 8 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" КАС України) необхідно встановити подібність правовідносин (відносин), що з огляду на значення слова "подібний" не завжди означає тотожність;

- самі по собі предмети позовів і сторони справ можуть не допомогти встановити подібність правовідносин ні за змістовим, ні за суб`єктним, ні за об`єктним критеріями. Не завжди обраний позивачем спосіб захисту є належним й ефективним. Тому формулювання предмета позову може не вказати на зміст і об`єкт спірних правовідносин. Крім того, сторонами справи не завжди є сторони спору (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 70)). Наприклад, з неналежним відповідачем спору немає, але стороною справи він є. А позивач може помилятися з приводу участі у спірних правовідносинах, проте його процесуальний статус як позивача від цього не залежить. Тому порівняння сторін справи не обов`язково дозволить оцінити подібність правовідносин за суб`єктами спірних правовідносин;

- отже, у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин;

- Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи (див. постанови від 27 березня 2018 року у справі №910/17999/16 (пункт 32); від 25 квітня 2018 року у справі №925/3/17 (пункт 38); від 16 травня 2018 року у справі №910/24257/16 (пункт 40); від 5 червня 2018 року у справі №243/10982/15-ц (пункт 22); від 31 жовтня 2018 року у справі №372/1988/15-ц (пункт 24); від 5 грудня 2018 року у справах №522/2202/15-ц (пункт 22) і №522/2110/15-ц (пункт 22); від 30 січня 2019 року у справі №706/1272/14-ц (пункт 22)). Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

5.5.Ураховуючи наведені висновки щодо тлумачення поняття "подібні правовідносини", задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин (подібність відносин) Велика Палата Верховного Суду визнала за потрібне конкретизувати раніше викладені Верховним Судом висновки щодо цього питання та зазначила, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

5.6.Щодо доводів скаржника про неврахування судами висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі №909/968/16, та у постанові Верховного Суду від 10.02.2021 у справі №754/5841/17 щодо застосування статей 13, 203, 215, 1077, 1079 ЦК України, колегія суддів зазначає таке.

5.9.У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі №909/968/16 за позовом Відкритого акціонерного товариства "Івано-Франківський птахокомбінат" (далі - ВАТ "Івано-Франківський птахокомбінат") до Публічного акціонерного товариства "Мегабанк" (далі - ПАТ "Мегабанк") та Товариства з обмеженою відповідальністю "НІКІ" (далі - ТОВ "НІКІ") про визнання недійсними договорів відступлення прав вимоги та про скасування рішень про державну реєстрацію прав, позовні вимоги були обґрунтовані, зокрема, тим, що:

- спірний договір про відступлення права вимоги за генеральним та кредитним договорами, договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором укладені з порушенням чинного законодавства України, оскільки кредитодавцем за кредитним договором може бути виключно банк або інша фінансова установа. ТОВ "НІКІ" не є фінансовою установою і тому не має права надавати фінансові послуги, не може бути кредитодавцем за кредитним договором. Відповідно до статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним;

- за умовами договору про відступлення права вимоги за кредитним договором від 13.03.2015 фактично відбулося фінансування однієї особи іншою за рахунок передачі останній грошової вимоги до третьої особи (боржника), що є основною ознакою договору факторингу. Згідно з пунктом 2.1 договору про відступлення права вимоги за кредитним договором ТОВ "НІКІ" набуло права вимоги виключно на всі грошові кошти, які можна одержати у зв`язку з отриманим правом вимоги за кредитним договором, що є також ознакою договору факторингу.

Частково задовольняючи позовні вимоги у вказаній справі, суди першої та апеляційної інстанції, з висновками яких погодилася Велика Палата Верховного Суду, виходили з того, що укладений між ПАТ "Мегабанк" та ТОВ "НІКІ" оспорюваний договір за своєю юридичною природою (незважаючи на його назву як договір про відступлення права вимоги) є договором факторингу. Цесія (уступка права вимоги) є одним з обов`язкових елементів відносин факторингу. Проте сама по собі назва оспорюваного у даній справі договору не змінює його правової природи. З укладенням договору про відступлення права вимоги у генеральному договорі на здійснення кредитних операцій та кредитному договорі №08-02/2012/ГД-08-02/2012 від 29.03.2012 відбулася заміна кредитодавця - банку, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на іншу юридичну особу, - ТОВ "НІКІ", яке не відноситься до фінансових установ у розумінні Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", яка може надавати фінансові послуги, у тому числі і у формі факторингу. За таких обставин та з огляду на те, що за змістом частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а оспорюваний правочин суперечить наведеним вище приписам цивільного законодавства України щодо суб`єктного складу договору факторингу, то він підлягає визнанню недійсним відповідно до частини першої статті 215 ЦК України.

5.10.Таким чином, зазначене судове рішення Великої Палати Верховного Суду обґрунтоване тим, що, спірний договір відступлення права вимоги є за своїм змістом договором факторингу, новий кредитор за яким не може надавати фінансові послуги, у тому числі і у формі факторингу, оскільки він не є фінансовою установою.

5.11.Поряд з цим, вирішуючи спір у справі №904/6136/20 попередні судові інстанції встановили, що ліцензія з надання послуг з факторингу була видана ТОВ "ФК "Фінгруп Фактор" згідно з розпорядженням Нацкомфінпослуг від 03.08.2017 №3375, а також те, що на момент укладення оспорюваного договору факторингу №17.10/19 від 17.10.2019 дія розпорядження Нацкомфінпослуг від 13.11.2018 №1994 "Про анулювання ліцензій на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної на ринку цінних паперів) ТОВ "ФК "Фінгруп Фактор" була зупинена, а ліцензія з надання послуг з факторингу, видана відповідачу-1 згідно з розпорядженням Нацкомфінпослуг від 03.08.2017 №3375, - діючою.

5.12.Таким чином висновки, викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11.09.2018 у справі №909/968/16, зроблені за інших фактичних обставин, тому не мали враховуватися при вирішенні спору у цій справі.

5.13.У постанові Верховного Суду від 10.02.2021 у справі №754/5841/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання договору недійсним, позовні вимоги обґрунтовані, зокрема тим, що ОСОБА_3 , зловживаючи своїми правами передбаченими ЦПК України, ввів суд в оману, та з метою уникнути цивільної відповідальності та перешкодити виконанню судового рішення про стягнення з нього грошового боргу шляхом реалізації належного йому майна, провів відчуження 1/3 частки квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , своїй матері ОСОБА_4 . Вирішуючи спір у справі та задовольняючи позовні вимоги Верховний Суд зазначив, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України). Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) "використовувала/використовували право на зло"; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які "потерпають" від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин). У справі, що переглядається, очевидно, що учасники цивільних відносин (сторони договору купівлі-продажу від 26.06.2018 частки у праві спільної часткової власності на квартиру) "вживали право на зло", оскільки цивільно-правовий інструментарій (договір купівлі-продажу від 26.06.2018) використовувався учасниками для унеможливлення звернення стягнення на частку ОСОБА_2 і зумовив для неї настання таких негативних наслідків

5.14.Натомість у цій справі №904/6136/20, матеріалами справи не підтверджено і попередніми судами не встановлено, що ТОВ "ФК "Фінгруп Фактор" "використовував своє право на зло" інтересам позивача, адже оспорювання ТОВ "ФК "Фінгруп Фактор" розпорядження Нацкомфінпослуг від 13.11.2018 №1994 "Про анулювання ліцензій на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної на ринку цінних паперів) ТОВ "ФК "Фінгруп Фактор" в судовому порядку та в порядку подання скарги до експертно-апеляційної ради з питань ліцензування здійснювалось з метою захисту саме прав ТОВ "ФК "Фінгруп Фактор" та для забезпечення можливості ведення ним звичайної господарської діяльності до моменту підтвердження/спростування компетентними органами правомірності оспорюваного розпорядження.

5.15.Звідси висновок, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини другої статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження.

5.16.Будь-яких інших підстав касаційного оскарження, передбачених частиною другою статті 287 ГПК України, скаржник не зазначив та не обґрунтував у поданій касаційній скарзі.

5.17.При цьому колегія суддів зазначає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

5.18.Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

5.19.У справі Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) "Sunday Times v. United Kingdom" Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін "передбачено законом" передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства.

5.20.До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.

5.21.Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.

5.22.Вислови "законний" та "згідно з процедурою, встановленою законом" зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі "Steel and others v. The United Kingdom").

5.23.Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

5.24.При цьому право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення ЄСПЛ від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").

5.25.Конвенція покликана гарантувати не теоретичні або примарні права, а права, які є практичними і ефективними. Це особливо стосується права на доступ до суду, зважаючи на помітне місце, відведене у демократичному суспільстві праву на справедливий суд (рішення ЄСПЛ від 09.10.1979 у справах "Ейрі проти Ірландії", п. 24, Series A №32, та "Гарсія Манібардо проти Іспанії", заява № 38695/97, п.43, ECHR 2000-II).

5.26.У рішенні ЄСПЛ у справі "Гарсія Манібардо проти Іспанії" від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення від 02.03.1987 у справі "Monnel and Morris v. the United Kingdom", серія A, № 115, с. 22, п. 56, а також рішення від 29.10.1996 у справі "Helmers v. Sweden", серія A, № 212-A, с. 15, п. 31).

5.27.Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі №910/4647/18).

6.Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

6.1.Суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними (пункт 5 частини першої статті 296 ГПК України).

6.2.Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини другої статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження, а будь-яких інших підстав касаційного оскарження, передбачених частиною другою статті 287 ГПК України, скаржник не зазначив та не обґрунтував у поданій касаційній скарзі, колегія суддів, відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України, дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження у справі №904/6136/20 за касаційною скаргою ОСОБА_1 .

7. Судові витрати

7.1.У зв`язку з тим, що Верховний Суд дійшов висновку про закриття касаційного провадження відповідно до приписів статті 296 ГПК України, судові витрати зі сплати судового збору за розгляд касаційної скарги покладаються на скаржника та поверненню відповідно до пункту 5 частини 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір" не підлягають.

Керуючись статтями 234, 235, пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України, Верховний Суд

У Х В А Л И В:

1.Касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 16.09.2021 та рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 13.05.2021 у справі №904/6136/20 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та не підлягає оскарженню.

Головуючий С.В. Бакуліна

Судді Н.М. Губенко

В.П. Селіваненко