ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"26" січня 2022 р.м. Одеса Справа № 916/2783/21

Господарський суд Одеської області
У складі судді Желєзної С.П.
Секретаря судових засідань Ловга В.М.
За участю представників сторін:
Від позивача: Добров Ю.І. в порядку самопредставництва;

Від відповідачів:
- Одеської міської ради: не з`явився;

- фізичної особи-підприємця Заболотного Олександра Мар`яновича: Баранчук Л.М. на підставі ордеру;

- фізичної особи-підприємця Слюсаренко Любові Ярославівни: не з`явився;

Від третіх осіб:
- Військової частини НОМЕР_1 : Галімон Н.А. за довіреністю;

- Квартирно експлуатаційного відділу м. Одеси: не з`явився;

Розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Міністерства оборони України до Одеської міської ради, фізичної особи-підприємця Заболотного Олександра Мар`яновича, фізичної особи-підприємця Слюсарєнко Любові Ярославівни, за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Військової частини НОМЕР_1 , Квартирно експлуатаційного відділу м. Одеси, про визнання недійсним договору та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,

ВСТАНОВИВ:

Міністерство оборони України (далі по тексту Міністерство) звернулось до господарського суду із позовною заявою до Одеської міської ради, фізичної особи-підприємця Заболотного Олександра Мар`яновича (далі по тексту ОСОБА_1 ), фізичної особи-підприємця Слюсарєнко Любові Ярославівни (далі по тексту - ОСОБА_2 ) про визнання недійсним договору оренди землі від 21.06.2017р., укладеного між відповідачами, щодо земельної ділянки, площею 1,2120 га (кадастровий номер :51:002:0001), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ); про зобов`язання відповідачів усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення збудованих будівель та тимчасових споруд та її приведення в первісний стан.

В обґрунтування заявлених позовних вимог Міністерством було наголошено про передачу Одеською міською радою у користування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 земельної ділянки державної власності, яка належить до земель оборони, а саме: частини земельної ділянки військового містечка № НОМЕР_2 , на території якого розташований аеродром „ ІНФОРМАЦІЯ_1 . Посилаючись на скасування у межах справи №916/2125/19 прийнятого Одеською міською радою рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передання її в оренду відповідачам, а також скасування державної реєстрації права комунальної власності, позивач просить суд визнати недійсним укладений між відповідачами договір оренди. Крім того, Міністерство просить суд усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом зобов`язання відповідачів знести будівлі та тимчасові споруди та привести земельну ділянку її в первісний стан.

Ухвалою від 18.10.2021р. судом було залучено до участі у дану справу в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Військову частину НОМЕР_1 та Квартирно експлуатаційний відділ м. Одеси.

ОСОБА_1 повністю заперечував проти задоволення заявлених позивачем вимог, посилаючись на відсутність у Міністерства правовстановлюючих документів на спірну земельну ділянку, а також на відсутність у рішенні звуженого виконкому Одеської міської ради депутатів трудящих № 021 від 10.12.1948р., яким було виділено земельну ділянку для аеродрому, точного місця розташування земельної ділянки та її меж що, відповідно, виключає можливість перевірки судом доводів позивача про порушення прав останнього. Відповідачем також наголошено про помилковість доводів позивача щодо віднесення земельної ділянки до земель оборони, оскільки земельним законодавством, чинним на момент виділення земельної ділянки для розміщення аеродрому, не було передбачено вказаної категорії земель. Посилаючись на наявність зареєстрованого права власності на об`єкт нерухомого майна, який розташований на спірній земельній ділянці, ОСОБА_1 було вказано, що задоволення позовних вимог Міністерства матиме наслідком порушення права відповідача на мирне володіння майном, закріплене ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950р.

Крім того, в процесі вирішення судом даного спору ОСОБА_1 із посиланням на приписи ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству" №340-IX від 05.12.2019р.) було вказано про обрання позивачем неналежного способу захисту, оскільки Міністерством не було заявлено вимогу про припинення речового права відповідачів на земельну ділянку. ОСОБА_1 також було наголошено про ненадання Міністерством доказів на підтвердження наявності будь-яких будівель та споруд на земельній ділянці, що свідчить про недоведеність позивачем факту наявності перешкод у користуванні земельною ділянкою. При цьому, відповідачем зазначено, що в матеріалах справи також відсутні докази, які можуть підтвердити факт перебування у власності відповідачів будь-яких об`єктів нерухомого майна.

Одеською міською радою не було надано відзиву на позовну заяву. При цьому, у поданих до суду письмових поясненнях радою було вказано, що вона є неналежним відповідачем за заявленими Міністерством позовними вимогами в частині усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, оскільки вона не є власником будь-яких об`єктів нерухомого майна, які розташовані на земельній ділянці. Одеською міською радою було вказано, що згідно приписів цивільного законодавства обов`язок знести об`єкт самочинного будівництва може бути покладений лише на особу, яка здійснила таке будівництво. Відповідачем також було зазначено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 об`єкт нерухомого майна було набуто у власність у 2014р., тобто до моменту укладення між сторонами договору оренди землі.

ОСОБА_2 жодного разу в судові засідання по даній справі не з`явилась, про причини неявки суд не повідомляла. При цьому, суд зазначає, що ОСОБА_2 була повідомлена судом про розгляд даної справи шляхом надсилання ухвал на її адресу, яка вказана в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: АДРЕСА_2 . Проте, ухвали, якими відповідач була повідомлена про розгляд судом даного спору, були повернуті до суду у зв`язку із відсутністю адресата.

Відповідно до п. 4 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Враховуючи вимоги ст. 242 ГПК України, господарський суд доходить висновку про належне повідомлення ОСОБА_2 про розгляд господарським судом даної справи. Оскільки ОСОБА_2 не було надано суду відзиву на позов, справа розглядається за наявними в ній матеріалами відповідно до ст. 178 ГПК України.

Військовою частиною НОМЕР_1 та Квартирно-експлуатаційним відділом м. Одеси було підтримано заявлені Міністерством позовні вимоги із посиланням на перебування земельної ділянки військового містечка № НОМЕР_2 (аеродром „ ІНФОРМАЦІЯ_1 ) в оперативному управлінні КЕВ із передачею її в експлуатацію військовій частині. При цьому, Військовою частиною НОМЕР_1 було наголошено, що незважаючи на обізнаність Одеської міської ради із площею та межами земельної ділянки військового містечка № НОМЕР_2 , відповідачем, за відсутності передбачених законом підстав, було проведено державну реєстрацію права комунальної власності та передано земельну ділянку у користування.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи та пояснення учасників судового процесу, господарський суд встановив наступне.
Рішенням звуженого виконкому Одеської міської ради депутатів трудящих № 021 від 10.12.1948р. було відновлено Повітряній армії право користування земельними ділянками: площею 308,2 га, під центральний аеродром Одеси; площею 286,9 га - під шкільний аеродром Одеси.

Рішенням виконкому Обласної ради депутатів трудящих № 1909с від 13.10.1950р. було відведено 36,34 га землі в користування військовій частині НОМЕР_3 .

На підставі розпорядження Ради Міністрів УРСР №445-013рс від 14.04.1951р., прийнятого із урахуванням розпорядженням Ради Міністрів СРСР № 4457-рс від 03.04.1951р., виконком Одеської обласної ради депутатів трудящих був зобов`язаний відвести в постійне користування Військового Міністерства СРСР для розширення території аеродромів першої групи «Одеса-Центральний» та « ІНФОРМАЦІЯ_1 » 136,3 га землі в Одеській області.

05.06.2007р. державним підприємством „Одеський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою на виконання договору №4302 від 28.12.2006р., укладеного з Південним територіальним квартирно-експлуатаційним управлінням Міністерства оборони України в м. Одеса, було складено технічний звіт по інвентаризації земельної ділянки, що знаходиться у користуванні військового містечка № НОМЕР_2 (ґрунтовий аеродром 3 класу „ ІНФОРМАЦІЯ_1 ), за адресою: АДРЕСА_3 .

При цьому, 11.06.2007р. було складено акт інвентаризації, підписаний, зокрема, начальником Одеського міського управління земельних ресурсів Одеської міської ради та начальником Південного територіального квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України в м. Одеса, з якого вбачається, що площа земельної ділянки в описаних та закріплених межах становить 214,5383 га.

З витягу з відомостей наявності та використання земель оборони по КЕВ м. Одеси вбачається, що станом на 01.06.2016р., на обліку у КЕВ м. Одеси перебуває земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 295,2500 га, яка відведена та використовується Військовою частиною НОМЕР_1 .

04.02.2016р. Міністерством оборони України було видано свідоцтво №АДА-МОУ25 про реєстрацію аеродрому ІНФОРМАЦІЯ_1 , експлуатантом якого виступає Військова частина НОМЕР_1 .

Наказом Державної авіаційної служби України Міністерства оборони України № 412/639 від 08.08.2016р. "Про визначення аеродрому державної авіації "Одеса-Шкільний" аеродромом спільного використання державною та цивільною авіацією України" аеродром державної авіації " ІНФОРМАЦІЯ_1 ", який належить Збройним Силам України, було визначено аеродромом спільного використання державною та цивільною авіацією України. Пунктом 3 вказаного наказу старшим авіаційним начальником аеродрому спільного використання " ІНФОРМАЦІЯ_1 " було призначено командира Військової частини НОМЕР_1 .

14.06.2017р. Одеською міською радою було прийнято рішення №2172-VII "Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 1,2120 га, за адресою: АДРЕСА_1 ), та надання її фізичній особі - підприємцю Заболотному Олександру Мар`яновичу, фізичній особі - підприємцю Слюсаренко Любові Ярославівні", яким було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки (кадастровий номер :51:002:0001), площею 1,2120 га (категорія земель за основним цільовим призначенням - землі житлової та громадської забудови), за адресою: АДРЕСА_1 ), та передано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вказану земельну ділянку в оренду на 15 років для початку реалізації планувальних рішень території, цільове призначення В.03.07 - для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, вид використання - для експлуатації та обслуговування будівлі ресторану та дитячого центру розваг.

21.06.2017р. між Одеською міською радою (Орендодавець) та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (Орендарі) було укладено договір оренди землі, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Петровим О.А. та зареєстрований в реєстрі за №525, відповідно до п. 1.1 якого Орендодавець на підставі Закону України „Про оренду землі та рішення Одеської міської ради №2172-VII від 14.06.2017р. передає, а Орендарі приймають у строкове, платне володіння та користування земельну ділянку площею 1,2120 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 .

Згідно з п. 1.2 договору оренди землі від 21.06.2017р. зазначена земельна ділянка сформована із земель комунальної власності територіальної громади міста Одеси. Орган, який зареєстрував земельну ділянку Відділ у м. Одесі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, дата державної реєстрації 25.05.2017р., кадастровий номер - :51:002:0001. Державна реєстрація права власності територіальної громади м. Одеси на земельну ділянку, яке набуто відповідно до Закону України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності, здійснюється одночасно з державною реєстрацією права оренди земельної ділянки в порядку, встановленому законодавством.

Умовами п. 2.2 договору оренди землі від 21.06.2017р. встановлено, що на земельній ділянці розташований об`єкт нерухомого майна (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01): 37/100 часток належить ОСОБА_1 , державна реєстрація права власності на які проведена в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, дата державної реєстрації: 15.01.2014р., номер запису про право власності: 4322575, та 63/100 часток належить ОСОБА_2 , державна реєстрація права власності на які проведена в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, дата державної реєстрації: 15.01.2014р., номер запису про право власності: 4322576, на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, індексний номер: 16419494, виданого 20.01.2014р. Реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції Одеської області.

Відповідно до п. 3.1 договору оренди землі від 21.06.2017р. договір укладено на 15 років, до початку реалізації планувальних рішень території, для експлуатації та обслуговування будівлі ресторану та дитячого центру розваг.

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права №90227972 від 21.06.2017р. вбачається, що 21.06.2017р. до реєстру було внесено запис про проведення державної реєстрації права оренди ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 на земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_5 .

У 2019р. Військовою частиною НОМЕР_4 за результатами проведених робіт було складено звіт - робочий інвентаризаційний план військового містечка № НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_6 , аеродром „ ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням господарського суду м. Києва від 15.06.2020р. по справі №916/2125/19, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 02.06.2021р., постановленим за результатами розгляду позову Міністерства оборони України до Одеської міської ради, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси, Військової частини НОМЕР_1 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, та за участю Військової прокуратури Південного регіону України, було визнано незаконним та скасовано рішення Одеської міської ради № 2172-VII від 14.06.2017р. "Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 1,2120 га, за адресою: АДРЕСА_1 ), та надання її фізичній особі - підприємцю Заболотному Олександру Мар`яновичу, фізичній особі - підприємцю Слюсаренко Любові Ярославівні"; скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомості про реєстрацію права комунальної власності територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради на земельну ділянку, площею 1,2120 га (кадастровий номер :51:002:0001), за адресою: м. Одеса, вул. Інглезі, 11 (вул. 25-ї Чапаєвської дивізії, 11).

Станом на момент вирішення судом даного спору відомості про перегляд Верховним Судом судових рішень по справі №916/2125/19 в Єдиному державному реєстрі судових рішень відсутні.

Вирішуючи питання про правомірність та обґрунтованість заявлених в межах даної справи позовних вимог, суд виходить із наступного.
Згідно з ч. 2 ст. 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Варто зауважити, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, у зв`язку з чим, суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підстав позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

При цьому, особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) від 04.11.1950р. передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Предметом заявлених Міністерством позовних вимог у межах даної справи є вимоги до Одеської міської ради, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання недійсним договору та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

В обґрунтування заявлених позовних вимог Міністерство, в першу чергу, посилається на відсутність в Одеської міської ради повноважень на розпорядження землями оборони у зв`язку з чим, позивач просить суд визнати недійсним договір оренди землі від 21.06.2017р., укладений між відповідачами, щодо земельної ділянки, площею 1,2120 га (кадастровий номер :51:002:0001), яка розташована за адресою: м. Одеса, вул. Інглезі, 11 (вул. 25-ї Чапаївської дивізії, 11).

Згідно зі ст. ст. 202, 203 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При цьому, у відповідності до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

У п. 1 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004р. № 18-рп/2004 по справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до ст. 1 Закону України „Про оренду землі № 161-XIV від 06.10.1998р. (з наступними змінами та доповненнями) оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

В силу вимог ст. 4 Закону України „Про оренду землі орендодавцями земельних ділянок, що перебувають у комунальній власності, є сільські, селищні, міські ради в межах повноважень, визначених законом. Орендодавцями земельних ділянок, що перебувають у державній власності, є органи виконавчої влади, які відповідно до закону передають земельні ділянки у власність або користування.

В силу положень статей 13, 14 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією.

Згідно з ч. ч. 1, 2, 4 ст. 77 Земельного кодексу України землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. Землі оборони можуть перебувати лише в державній власності. Порядок використання земель оборони встановлюється законом.

Статтею 1 Закону України „Про використання земель оборони 27 листопада 2003 року N 1345-IV (з наступними змінами та доповненнями) передбачено, що землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України (далі - військові частини).

Положеннями ч. 2 ст. 2 Закону України „Про правовий режим майна у Збройних Силах України № 1075-XIV від 21.09.1999р. (з наступними змінами та доповненнями) Міністерство оборони України як центральний орган управління Збройних Сил України здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами Збройних Сил України, в тому числі у разі їх розформування.

Згідно зі ст. 14 Закону України „Про збройні Сили України № 1934-XII від 06.12.1991р. (з наступними змінами та доповненнями) Збройні Сили України можуть здійснювати господарську діяльність згідно із законом. Земля, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належать їм на праві оперативного управління та звільняються від сплати усіх видів податків відповідно до законів з питань оподаткування. Особливості правового режиму майна Збройних Сил України визначаються відповідним законом.

Держава є власником земель оборони за законом, при цьому наявність чи відсутність у землекористувача документів на користування земельною ділянкою не змінює її правового статусу, оскільки його вже визначено законом. Відповідний висновок викладено Верховним Судом у постанові від 22.03.2018р. по справі №5017/2972/2012, у постанові від 29.09.2021р. по справі №926/311/20.

Господарським судом в процесі розгляду даної справи було встановлено, що рішенням звуженого виконкому Одеської міської ради депутатів трудящих № 021 від 10.12.1948р. було відновлено Повітряній армії право користування земельними ділянками: площею 308,2 га під центральний аеродром Одеси; площею 286,9 га - під шкільний аеродром Одеси. Крім того, рішенням виконкому Обласної ради депутатів трудящих № 1909с від 13.10.1950р. було відведено 36,34 га землі в користування військовій частині НОМЕР_3 . При цьому, розпорядженням Ради Міністрів УРСР №445-013рс від 14.04.1951р. в постійне користування Військового Міністерства СРСР для розширення території аеродромів першої групи «Одеса-Центральний» та «Одеса-Шкільний» було виділено 136,3 га землі.

Разом з тим, 14.06.2017р. Одеською міською радою було прийнято рішення №2172-VII "Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 1,2120 га, за адресою: м. Одеса, вул. Інглезі, 11 (вул. 25-ї Чапаєвської дивізії, 11), та надання її фізичній особі - підприємцю Заболотному Олександру Мар`яновичу, фізичній особі - підприємцю Слюсаренко Любові Ярославівні", яким було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки (кадастровий номер :51:002:0001), площею 1,2120 га (категорія земель за основним цільовим призначенням - землі житлової та громадської забудови), за адресою: м. Одеса, Інглезі, 11 (вул. 25-ї Чапаєвської дивізії, 11), та передано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вказану земельну ділянку в оренду на 15 років для початку реалізації планувальних рішень території, цільове призначення В.03.07 - для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, вид використання - для експлуатації та обслуговування будівлі ресторану та дитячого центру розваг.

Проте, рішенням господарського суду м. Києва від 15.06.2020р. по справі №916/2125/19, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 02.06.2021р., позовні вимоги Міністерства до Одеської міської ради було задоволено шляхом визнання незаконним та скасування рішення Одеської міської ради № 2172-VII від 14.06.2017р. та скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про реєстрацію права комунальної власності територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради на земельну ділянку за адресою: м. Одеса, вул. Інглезі, 11 (вул. 25-ї Чапаєвської дивізії, 11).

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Господарським судом під час розгляду справи №916/2125/19 було встановлено, що Одеська міська рада не мала повноважень щодо розпорядження земельною ділянкою державної власності, яка належить до земель оборони, а тому не могла вилучати її з користування Міністерства та приймати рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, затвердження проекту землеустрою та надання цієї земельної ділянки в оренду ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

При цьому, під час розгляду справи №916/2125/19 судом було враховано звіт по інвентаризації земельної ділянки Південного територіального квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України, що знаходиться у користуванні військового містечка № 10 (грунтовий аеродром 3 класу « ІНФОРМАЦІЯ_1 ») за адресою: АДРЕСА_3 , а також технічну документацію по інвентаризації земельної ділянки військового містечка № НОМЕР_2 , яка містить інформацію щодо площі земельної ділянки в описаних та закріплених межах (214,5383 га); каталоги координат; рішення звуженого виконкому Одеської міської ради депутатів трудящих від 10.12.1948 № 021; графічні матеріали та кадастровий план земельної ділянки. Крім того, під час розгляду вказаної справи судом також було встановлено, що інвентаризація була проведена за дорученням Одеського міського управління земельних ресурсів Одеської міської ради.

Підсумовуючи викладене вище, враховуючи встановлені під час розгляду справи №916/2125/19 обставини, які не потребують повторного доказування при вирішенні даного спору, а також наявні в матеріалах даної справи технічний звіт по інвентаризації земельної ділянки та акт інвентаризації від 11.06.2007р., приймаючи до уваги визнання недійсним та скасування рішення Одеської міської ради № 2172-VII від 14.06.2017р., господарський суд доходить висновку про обґрунтованість доводів позивача щодо відсутності в Одеської міської ради повноважень на розпорядження землями оборони.

З огляду на викладене, враховуючи відсутність в Одеської міської ради повноважень на розпорядження земельною ділянкою, площею 1,2120 га (кадастровий номер :51:002:0001), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ), та належить до земель оборони, господарський суд доходить висновку про наявність правових підстав для визнання недійсним договору оренди землі від 21.06.2017р., укладеного між відповідачами.

При цьому, господарським судом відхиляються доводи ОСОБА_1 про обрання Міністерством неналежного способу захисту в частині позовних вимог про визнання договору недійсним, з огляду на наступне.

16.01.2020р. набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству" від 05.12.2019р. № 340-IX, яким, зокрема, статтю 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" було викладено у новій редакції.

Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (у редакції, чинній із 16.01.2020р.) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).
Отже, у розумінні положень наведеної законодавчої норми, яка діє на час вирішення судом даного спору, на відміну від положень ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у попередній редакції, якою були передбачені такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав.

Верховним Судом у постанові від 17.02.2021р. по справі №918/158/20, предметом позовних вимог у межах якої були вимоги міської ради про визнання протиправними та скасування рішень, усунення перешкод в користуванні та розпорядженні земельною ділянкою, було наголошено про неврахування судами попередніх інстанцій, що спір, який є предметом спору по справі слід розглядати як спір, пов`язаний із захистом права власника земельної ділянки на розпорядження такою ділянкою, оскільки позов заявлено позивачем для захисту прав та законних інтересів саме на земельну ділянку, на якій розташовано зареєстроване як об`єкт нерухомості майно. Тобто, предметом спору є порушення права землевласника з боку відповідачів, а тому відсутні підстави вважати, що спір пов`язаний з порушенням цивільних прав на об`єкт нерухомого майна, який розташований на земельній ділянці. Крім того, колегія суддів звернула увагу, що позивачем, крім вимоги про скасування рішення державного реєстратора, пред`явлено вимоги про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні земельною ділянкою, на що суди попередніх інстанцій не звернули увагу з точки зору захисту (відновлення) порушеного права позивача, саме як землевласника.

Враховуючи вимоги ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", згідно якої судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, є підставою для проведення, зокрема, державної реєстрації припинення права оренди, приймаючи до уваги звернення Міністерства до суду із позовом з метою відновлення порушених прав на земельну ділянку, а також пред`явлення позовної вимоги про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, господарський суд доходить висновку про обрання Міністерством ефективного способу захисту порушених прав. Слід зазначити, що пред`явлення позивачем будь-яких інших вимог, зокрема, про визнання речових прав на земельну ділянку, за даних обставин справи, не може бути вирішальним при дослідженні питання наявності підстав для задоволення заявлених Міністерством позовних вимог про визнання договору недійсним.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості заявлених Міністерством до Одеської міської ради, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 позовних вимог про зобов`язання відповідачів усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення збудованих будівель та тимчасових споруд та її приведення в первісний стан, господарський суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Господарський суд зазначає, що Міністерство оборони України, як центральний орган управління Збройними Силами України, має право на звернення до суду із позовними вимогами про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, яка належить до земель оборони.

Можливість захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння передбачена ст. 391 Цивільного кодексу України відповідно до приписів якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (так званий негаторний позов).

При цьому, позивачем негаторного позову може бути власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ і щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю. Господарський суд вважає за необхідне зазначити, що особливістю негаторного позову є відсутність спорів з приводу належності позивачу майна на праві власності чи іншому титулі, а характерною ознакою негаторного позову є протиправне вчинення третьою особою перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном.

З огляду на викладене господарський суд доходить висновку, що для захисту судом права власності шляхом усунення перешкод у користуванні майном необхідно встановити та перевірити факти створення відповідачами протиправних перешкод Міністерству у користуванні майном.

З матеріалів справи, а саме: договору оренди землі від 21.06.2017р., вбачається, що на земельній ділянці розташований об`єкт нерухомого майна, який станом на момент укладення спірного договору належав на праві власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . При цьому, державна реєстрація права власності була проведена у 2014р., тобто до моменту укладення договору оренди землі.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

В силу приписів ч. ч. 1, 2, 4 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

В силу вимог ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.06.2020р. по справі №680/214/16-ц зазначила, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності немає. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права. Зміст приписів статті 376 ЦК України підтверджує неможливість застосування інших, ніж ті, що встановлені цією статтею, способів легітимізації (узаконення) самочинного будівництва та набуття права власності на такі об`єкти. Реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, яка його здійснила, не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного.

Підсумовуючи викладене вище, господарський суд доходить висновку про відсутність підстав для ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. Таким чином, під час розгляду позовних вимог про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою необхідно дослідити підстави, за яких особою було набуто право власності на нерухоме майно, тобто перевірити правомірність виникнення права власності, наприклад, отримання дозволу на будівництво, введення об`єкту до експлуатації, оскільки в протилежному випадку можуть бути порушені права особи власника на мирне володіння майном.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з ч. 1 ст. 316, ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша - виражається в першому реченні першого абзацу цієї статті та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном; друга - міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями; третя - міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право. Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними. Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів. Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними із цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Звертаючись до господарського суду із позовними вимогами про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою Міністерством взагалі не було надано жодних доказів на підтвердження набуття ОСОБА_2 та ОСОБА_1 права власності на майно, яке знаходиться на спірній земельній ділянці, у 2014 році із порушенням вимог чинного законодавства. Наведене, відповідно, позбавляє суд можливості здійснити перевірку факту набуття відповідачами права власності із порушенням вимог закону, що, в свою чергу, виключає можливість задоволення позовних вимог у названій частині.

Господарський суд звертає увагу Міністерства, що набуття відповідачами права власності на об`єкт нерухомого майна, який розташований на землях оборони, не може бути єдиною, достатньою та безумовною підставою для зобов`язання відповідачів знести майно із приведенням земельної ділянки в первинний стан. Слід зазначити, що на Міністерство покладається обов`язок довести існування передбачених законом підстав для позбавлення ОСОБА_2 та ОСОБА_1 права власності.

Крім того, господарський суд вважає за необхідне зазначити, що в процесі вирішення даного спору ОСОБА_1 було повідомлено, що до моменту звернення Міністерства до господарського суду із даними позовними вимогами об`єкт нерухомого майна, який розташований на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_7 , був відчужений на користь юридичної особи.

З автоматизованої системи документообігу суду вбачається, що у провадженні господарського суду Одеської області перебуває справа №916/3808/20 за позовом ТОВ "Арлекіно" до Одеської міської ради, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Міністерства оборони України, про переведення прав та обов`язків орендаря за договором оренди землі від 21.06.2017 р. В обґрунтування заявлених позовних вимог ТОВ "Арлекіно" посилається на набуття товариством статусу орендаря за договором оренди земельної ділянки від 21.06.2017р. у зв`язку з набуттям права власності за нежитлові приміщення, які розташовані за адресою: АДРЕСА_7 .

Ухвалою господарського суду Одеської області від 29.09.2021р. провадження у справі №916/3808/20 було зупинено до набрання законної сили рішенням суду по даній справі.

Враховуючи повідомлені відповідачем відомості щодо відчуження об`єкта нерухомого майна, про що Міністерству було відомо до моменту звернення із даним позовом, приймаючи до уваги відсутність в матеріалах справи будь-яких доказів, які можуть підтвердити факт перебування об`єкта нерухомого майна у власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 як на момент звернення позивача до суду, так і на момент вирішення судом даного спору, господарський суд доходить висновку про недоведеність Міністерством існування правових підстав для покладення саме ОСОБА_2 та ОСОБА_1 обов`язку щодо приведення земельної ділянки у первісний стан шляхом знесення об`єкту нерухомого майна.

Господарський суд звертає увагу Міністерства, що належним відповідачем за заявленими позовними вимогами про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою має виступати особа, у власності якої перебуває об`єкт нерухомого майна. Проте, відсутність в матеріалах справи доказів на підтвердження перебування у власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 нерухомого майна, свідчить про звернення позивача до суду із позовними вимогами до неналежних відповідачів, що є безумовною підставою для відмови у задоволенні заявлених позовних вимог.

З наведених мотивів господарський суд доходить висновку і про відсутність правових підстав для зобов`язання Одеської міської ради усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, оскільки Міністерством взагалі не було наведено правових підстав для покладення на вказаного відповідача відповідальності за заявленими вимогами в даній частині позову.

Підсумовуючи викладене вище, враховуючи недоведеність Міністерством факту набуття ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у 2014р. права власності на об`єкт нерухомого майна із порушенням вимог закону, недоведеність факту перебування у власності відповідачів будь-якого майна, яке розташоване на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_7 , як на момент звернення позивача до суду із даними позовними вимогами, так і на момент вирішення судом даного спору, приймаючи до уваги відсутність взагалі будь-яких правових підстав для покладення на Одеську міську раду обов`язку приводити земельну ділянку у первісний стан, господарський суд доходить висновку про необхідність відмови у задоволенні заявлених Міністерством позовних вимог про зобов`язання відповідачів усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення збудованих будівель та тимчасових споруд та її приведення в первісний стан.

У п. 58 рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 "Справа "Серявін та інші проти України"" (Заява N 4909/04) зазначено, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії", №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Окрім того, господарський суд, при вирішення даної справи враховує висновки, наведені Європейським судом з прав людини у справі "Проніна проти України", яким було вказано, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

З урахуванням висновків, до яких дійшов суд при вирішенні даного спору, суду не вбачається за необхідне надавати правову оцінку кожному із доводів, наведених учасниками судового процесу в обґрунтування власних правових позицій.

Згідно вимог ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Разом з тим, ст. 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Підсумовуючи вищезазначене, господарський суд доходить висновку щодо правомірності та законності часткового задоволення заявлених Міністерством оборони України позовних вимог шляхом визнання недійсним договору оренди землі від 21.06.2017р., укладеного між Одеською міською радою, фізичною особою-підприємцем Заболотним Олександром Мар`яновичем та фізичною особою-підприємцем Слюсарєнко Любов`ю Ярославівною, щодо земельної ділянки, площею 1,2120 га (кадастровий номер :51:002:0001), яка розташована за адресою: м. Одеса, вул. Інглезі, 11 (вул. 25-ї Чапаївської дивізії, 11). В решті позовних вимог необхідно відмовити.

Судові витрати зі сплати судового збору покладаються судом на відповідачів пропорційно розміру задоволених позовних вимог відповідно до приписів ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 86, 129, 236 238, 240 ГПК України, суд, -
ВИРІШИВ:
1. Позов задовольнити частково.
2. Визнати недійсним договір оренди землі від 21.06.2017р., укладений між Одеською міською радою /65026, м. Одеса, площа Думська, буд. 1; ідентифікаційний код 26597691/, фізичною особою-підприємцем Заболотним Олександром Мар`яновичем / АДРЕСА_8 ; ідентифікаційний код НОМЕР_5 /, фізичною особою-підприємцем Слюсарєнко Любов Ярославівною / АДРЕСА_2 ; ідентифікаційний код НОМЕР_6 /, щодо земельної ділянки, площею 1,2120 га (кадастровий номер :51:002:0001), яка розташована за адресою: м. Одеса, вул. Інглезі, 11 (вул. 25-ї Чапаївської дивізії, 11).

3. Стягнути з Одеської міської ради /65026, м. Одеса, площа Думська, буд. 1; ідентифікаційний код 26597691/ на користь Міністерства оборони України /03168, м. Київ, проспект Повітрофлотський, буд. 6; ідентифікаційний код 00034022/ судовий збір у розмірі 756,67 грн. /сімсот п`ятдесят шість грн. 67 коп./.

4. Стягнути з фізичної особи-підприємця Заболотного Олександра Мар`яновича / АДРЕСА_8 ; ідентифікаційний код НОМЕР_5 / на користь Міністерства оборони України /03168, м. Київ, проспект Повітрофлотський, буд. 6; ідентифікаційний код 00034022/ судовий збір у розмірі 756,67 грн. /сімсот п`ятдесят шість грн. 67 коп./.

5. Стягнути з ОСОБА_2 / АДРЕСА_2 ; ідентифікаційний код НОМЕР_6 / на користь Міністерства оборони України /03168, м. Київ, проспект Повітрофлотський, буд. 6; ідентифікаційний код 00034022/ судовий збір у розмірі 756,67 грн. /сімсот п`ятдесят шість грн. 67 коп./.

6. В решті позову відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 241 ГПК України.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до ст. ст. 254, 256 ГПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції до Південно-Західного апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня складання повного тексту рішення суду.

Повний текст рішення складено 03 лютого 2022 р.

Суддя С.П. Желєзна