ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.01.2022 Справа № 914/3106/21

м. Львів

Господарський суд Львівської області у складі судді Матвіїва Р.І. за участю секретаря судового засідання Зубкович Д.С., розглянув матеріали

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю Національний Контент Центр, м. Київ,

до відповідача: Виробничо-наукового товариства з обмеженою відповідальністю "Лемберг ЛТД", Львівська обл., місто Новий Розділ,

предмет позову: стягнення 25 496,93 грн.,

підстава позову: порушення зобов`язань по субліцензійному договору № 500-ІМГ/21 від 22.12.2020 року,

за участю представників:

позивача: не з`явився,

відповідача: не з`явився.

ПРОЦЕС

19.10.2021 до Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю Національний Контент Центр до Виробничо-наукового товариства з обмеженою відповідальністю "Лемберг ЛТД" про стягнення 25 496,93 грн. Ухвалою суду від 22.10.2021 позовну заяву залишено без руху. Ухвалою суду від 15.11.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.

Відводів складу суду сторонами не заявлено.

03.12.2021 відповідачем подано відзив на позовну заяву з доказами сплати 26.04.2021 3 450,00 грн. Відповідь на відзив позивачем не подано.

Хід судових засідань відображено в ухвалах суду та протоколах судових засідань. Зокрема, в судовому засіданні 12.01.2022, в яке сторони не забезпечили явку представників сторін, судом відкладено розгляд справи та звернуто увагу сторін на необхідність явки в судове засідання для з`ясування обставини, в якому порядку та в погашення заборгованості за який місяць здійснено відповідачем платіж 26.04.2021 та зараховано такий позивачем.

У судове засідання 26.01.2022 сторони явку представників не забезпечили. Від позивача надійшло клопотання про долучення виписки по рахунку від 26.04.2021 на суму 3 450,00 грн., з посланням на яку надано пояснення стосовно зарахування такого платежу в погашення заборгованості за січень 2021. Також позивач заявив клопотання про розгляд справи без участі його представника. Відповідачем причини неявки в судове засідання не повідомлено, заяв, клопотань не подано.

Так, згідно з відстеженням поштового відправлення за трек-кодом 480 відправлення з 19.01.2022 знаходиться у точці видачі. Проте, суд зауважує, що повідомлення відповідача про судові засідання здійснювалося відповідно до приписів ст. 120 Господарського процесуального кодексу України у спосіб надіслання поштової кореспонденції на юридичну адресу сторони, стосовно якої відповідачем під час розгляду справи помилковості чи інших зауважень не повідомлено.

Суд враховує, що статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно зі ст. 2 Господарського процесуального кодексу України основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема, розумність строків розгляду справи судом.

Суд також враховує позицію Верховного Суду, наведену у постанові від 15.05.2019 року у справі № 0870/8014/12, щодо того, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Враховуючи зазначене, обізнаність відповідача про дане судове провадження, неповідомлення причин неявки відповідача у судове засідання, відсутність будь-яких клопотань від сторони щодо процесу розгляду справи, а також враховуючи принцип розумності строків розгляду справи, суд не вважає повторну неявку представника відповідача такою, що перешкоджає розгляду справи по суті в даному судовому засіданні, та не вбачає підстав для відкладення розгляду справи.

У судовому засіданні 26.01.2022 підписано вступну та резолютивну частини рішення.

СУТЬ СПОРУ ТА ПРАВОВА ПОЗИЦІЯ СТОРІН

Позивач стверджує, що позивач передав невиключне майнове право на використання телепрограм шляхом ретрансляції, а відповідач в свою чергу зобов`язаний виплачувати позивачеві щомісячну винагороду (роялті) за надані права у розмірі 3 450,00 грн. на місяць без ПДВ, до 20-го (двадцятого) числа місяця, наступного за звітним на підставі рахунку позивача або договору. Позивач в повному обсязі виконав свої зобов`язання за договором, претензії щодо виконання умов договору позивачем зі сторони відповідача не заявлялися. Відповідач натомість систематично порушував умови договору в частині оплати винагороди (роялті) за надані права, у зв`язку із чим у нього виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 24 150,00 грн., за період з 01 лютого 2021 року по 31 серпня 2021 року.

За прострочення виконання зобов`язання позивач також нарахував відповідачу 113,85 грн. інфляційних втрат, 199,89 грн. 3% річних, і 1 033,19 грн. пені.

Відповідач стосовно позовних вимог заперечив, про що зазначив у відзиві. Стверджує, що розрахунок за березень 2021 ним здійснено, а рахунки на оплату решти послуг позивачем йому не надсилались, що унеможливлює встановлення дати виконання зобов`язання на здійснення оплати та початку нарахування санкцій. Тому просить у позові відмовити. Також відповідач зазначає, що позивачем надіслано йому незасвідчені належним чином копії документів.

ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ІЗ МАТЕРІАЛІВ СПРАВИ

22.12.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю Національний Контент Центр (надалі по тексту рішення позивач, згідно з договором ліцензіат) і Виробничо-науковим товариством з обмеженою відповідальністю "Лемберг ЛТД" (надалі по тексту рішення відповідач, згідно з договором субліцензіат) укладено субліцензійний договір № 500-ІМГ/21, відповідно до якого ліцензіат надає субліцензіату невиключне майнове право на використання телепрограм шляхом ретрансляції в телемережі в аналоговому та цифровому форматі на території в межах строку дії договору (п. 1.1 договору).

Згідно з п. 4.1 за використання прав, наданих відповідно до п. 1.1 договору, субліцензіат сплачує ліцензіату щомісячну винагороду (роялті) у розмірі 3 450,00 грн., на місяць без ПДВ.

Згідно з п. 4.3 договору винагорода (роялті) за звітний місяць, зазначена у п. 4.1 договору, виплачується субліцензіатом на підставі рахунку ліцензіата або даного договору, шляхом перерахування коштів у повному обсязі на поточний рахунок ліцензіата не пізніше 20 числа місяця, який іде за звітним.

Відповідно до п. 4.6 договору сторони зобов`язуються щомісячно оформлювати та підписувати відповідний двосторонній акт надання-використання права, який є засвідченням факту виконання умов договору. Акт датується останнім числом звітного місяця і надсилається ліцензіатом субліцензіату не пізніше 15 числа місяця, наступного за звітним. Субліцензіат зобов`язується протягом п`яти робочих днів з дня отримання актів повернути підписаний акт ліцензіату або надати письмові мотивовані пояснення стосовно підписання такого акту. У випадку, коли ліцензіат протягом вказаного строку не отримує від субліцензіата підписаного акта або мотивованої відмови, в день закінчення вказаного строку, такий акт вважається прийнятим субліцензіатом, права належно наданими та використаними без зауважень, а винагорода (роялті) підлягає виплаті.

Відповідно до п. 8.1 договору такий набирає чинності з 01.01.2021 і діє до 31.12.2021.

22.12.2020 до субліцензійного договору складено та підписано додаток № 1 стосовно розміщення телепрограм у пакетах телепрограм субліцензіата, технічні параметри прийому телевізійного сигналу.

Сторонами підписано такі акти надання-використання прав до субліцензійного договору № 500-ІМГ/21:

від 31.01.2021 на суму 3 450,00 грн.,

від 28.02.2021 на суму 3 450,00 грн.,

від 31.03.2021 на суму 3 450,00 грн.,

від 30.04.2021 на суму 3 450,00 грн.,

від 31.05.2021 на суму 3 450,00 грн.,

від 30.06.2021 на суму 3 450,00 грн.,

від 31.07.2021 на суму 3 450,00 грн.

акт № 500-8-ІМГ/21 від 31.08.2021 зі сторони відповідача не підписаний, проте, такий надсилався відповідачу 01.09.2021, про що свідчить список № 29087 згрупованих поштових відправлень листів рекомендованих.

Як вбачається із претензії від 01.07.2021, позивач повідомляв відповідача про наявність заборгованості по договору № 500-ІМГ/21 на 01.07.2021 та вимагав її погашення. Копія претензії з додатком актом звірки взєморозрахунків, з повідомленням про вручення їх відповідачу долучено до позовної заяви.

Також позивачем надано рахунок-фактуру № 500-8-ІМГ/21 від 31.08.2021 на суму 3 450,00 грн. за послугу «невиключне право (роялті) за користування правом на ретрансляцію телепрограм згідно договору № 500-ІМГ/21 від 22.12.2020 р. за серпень 2021 р.».

У серпні позивач повторно звернувся до відповідача з претензією від 02.08.2021 про необхідність погашення заборгованості сумі 28 056,00 грн., яка отримана відповідачем 10 серпня, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

Відповідачем надано платіжне доручення № 183 від 26.04.2021 про сплату ним 3 450,00 грн. з призначенням платежу «оплата за невиключне право користування правом на ретрансляцію телепрограм дог № 500-ІМГ/21 від 22.12.2020». Такий платіж відображений позивачем у підписаному ним акті звірки як остання оплата, після якої інших оплат не здійснювалось. Крім цього, саме стосовно вказаного платежу позивачем подано виписку по рахунку разом з останніми поясненнями, поданими суду 25.01.2022, тому така виписка не є новим доказом.

Дані факти матеріалами справи підтверджуються, доказами не спростовувались.

ВИСНОВКИ СУДУ

Дослідивши представлені суду докази, заслухавши пояснення представника відповідача, який брав участь в попередніх судових засіданнях, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню повністю з огляду на таке.

Пункт 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачає, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Як встановлено судом вище, підставою виникнення правовідносин між сторонами є субліцензійний договір.

Відповідно до ст. 1109 Цивільного кодексу України за ліцензійним договором одна сторона (ліцензіар) надає другій стороні (ліцензіату) дозвіл на використання об`єкта права інтелектуальної власності (ліцензію) на умовах, визначених за взаємною згодою сторін з урахуванням вимог цього Кодексу та іншого закону. У випадках, передбачених ліцензійним договором, може бути укладений субліцензійний договір, за яким ліцензіат надає іншій особі (субліцензіату) субліцензію на використання об`єкта права інтелектуальної власності. У цьому разі відповідальність перед ліцензіаром за дії субліцензіата несе ліцензіат, якщо інше не встановлено ліцензійним договором.

Існування між сторонами правовідносин на підставі субліцензійного договору сторонами не заперечується. Заперечення відповідача фактично зводяться до невиставлення позивачем йому рахунків на оплату послуг, до часткової оплати боргу у спосіб здійснення платежу за квітень 2021, та до переконання, що у випадку неналежного виконання відповідачем договірних зобов`язань позивач повинен був припинити надання послуг, а не збільшувати період прострочення виконання зобов`язання.

Так, частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як встановлено вище, згідно з п. 4.3 договору винагорода (роялті) за звітний місяць, зазначена у п. 4.1 договору, виплачується субліцензіатом на підставі рахунку ліцензіата або даного договору, шляхом перерахування коштів у повному обсязі на поточний рахунок ліцензіата не пізніше 20 числа місяця, який іде за звітним.

Таким чином, враховуючи строки оплати, встановлені договором, відповідач зобов`язаний був перераховувати на поточний рахунок позивача винагороду (роялті) не пізніше 20 числа місяця, наступного за звітним.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з частиною першою статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Суд зазначає, що первинними документами актами надання-використання прав до субліцензійного договору № 500-ІМГ/21 за січень липень 2021, підписаними представниками обох сторін, підтверджено факт надання позивачем і отримання відповідачем відповідних послуг.

Суд зауважує, що докази надіслання таких актів у матеріалах справи відсутні, проте, відповідач не заперечує підписання ним таких документів, а заперечує лише факт надіслання рахунків. Більше того, такі акти відповідачем підписані, що відповідно до п. 4.6 договору є засвідченням факту виконання умов договору.

Акт за серпень 2021 не підписаний відповідачем, проте, відповідно до положень п. 4.6 договору такий акт вважається прийнятим субліцензіатом. Більше того, заперечуючи позовні вимоги, відповідач не стверджує, що не отримував акта за серпень 2021. Також жодна зі сторін не подає доказів звернення відповідача до позивача із зауваженнями, письмовими та мотивованим, як це передбачено п. 4.6 договору, щодо непідписання відповідного акту. Тому такий акт вважається підписаним субліцензіатом.

Також суд зауважує, що строк оплати винагороди (роялті) визначено п. 4.3 договору і такий становить - не пізніше 20 числа місяця, наступного за звітним. Тобто від дати отримання рахунку ліцензіата такий строк не залежить та не змінюється. Таким чином, відповідно до умов договору у випадку відсутності оплати до 20 числа включно з 21 числа відповідач вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання. Трактування відповідачем умов договору лише з прив`язкою до виставлення рахунку є неправильною.

Щодо заперечень відповідача про ненадіслання позивачем йому рахунків, які є підставою для оплати послуг, то суд визнає такі не обґрунтованими, що відповідає правовій позиції Верховного Суду, зазначеній у постанові від 13.02.2020 у справі № 910/1558/19. Так, Верховний Суд зазначив, що «ненадання позивачем рахунку не є відкладальною умовою у розумінні статті 212 ЦК України та не є простроченням кредитора у розумінні статті 613 цього Кодексу, а, отже, наявність чи відсутність рахунка не звільняє відповідача від обов`язку здійснити оплату фактично спожитих послуг за договором від 01.07.2015. Наведеним повністю спростовується твердження скаржника про те, що позивачем до суду не надано доказів направлення відповідачу рахунків як підстави для настання строку виконання обов`язку зі здійснення компенсації вартості послуг за договором від 01.07.2015, наданих у період з 16.01.2017 по 05.02.2019, внаслідок чого у позивача відсутні докази на підтвердження заборгованості відповідача».

Суд також звертає увагу, що позивачем визначено період заборгованості з липня по серпень 2021, тобто сім місяців. Щомісячний платіж є незмінним і становить 3 450,00 грн., що в сукупності за сім місяців становить 24 150,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. А відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд зауважує, що за наведених умов відсутні підстави не визнавати доведеною обставину надання позивачем відповідачу послуг упродовж лютого серпня 2021 на загальну суму 24 150,00 грн. Відповідачем не подано жодних доказів на спростування такого факту. Аналізуючи здійснені у цей період оплати, суд враховує, що у квітні 2021 відповідачем здійснено оплату у розмірі 3 450,00 грн., що визнається також позивачем. Проте, такий платіж не ідентифіковано саме як платіж за конкретний місяць - березень 2021, як стверджував у судовому засіданні представник відповідача, адже такого в призначенні платежу не вказано.

Суд звертає увагу, що реквізит "Призначення платежу" платіжного доручення заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України. Платник відповідає за дані, що зазначені в реквізиті платіжного доручення "Призначення платежу" (п. 3.7 глави 3 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України 21.01.2004 № 22). Тому за відсутності належних та достовірних доказів здійснення відповідачем платежу за березень 2021 у суду відсутні підстави вважати доведеним твердження відповідача про те, що заборгованість за період лютого серпня 2021 має бути зменшена на суму здійсненого ним у квітні платежу. Більше того, враховуючи довготривалість відносин між сторонами та як вбачається із пояснень позивача та інформації в акті звірки взаєморозрахунків, не виключено, а відповідачем не заперечено, що відповідач мав заборгованість і за інші періоди, крім визначеного в даній справі, у зв`язку з чим платіж без чіткого призначення платежу зарахований у порядку черговості погашення заборгованості, що виникла раніше, зокрема, за січень 2021.

Заперечення відповідача про те, що позивач умисно допускав прострочення відповідача, а не припиняв надання послуг, суд визнає не доречним та не обґрунтованим, адже такого обов`язку позивача договором сторони не передбачили. Натомість жодних звернень від відповідача стосовно припинення правовідносин чи надання послуг у спірний період також не було, протилежного суду не повідомлено.

Також відповідач зазначав про відсутність належним чином засвідчених документів. Проте, суд звертає увагу, що очевидно сторона стверджує про свій примірник документів, адже в матеріали справи подано засвідчені належним чином копії. Суд розглядає справу за наявними у справі документами, зауважень до оформлення яких у суду немає. Тому такі заперечення відповідача щодо належності доказів є не обґрунтованими.

Зі встановлених обставин справи вбачається, а відповідачем не спростовано, що у нього існує заборгованість за отримані від позивача послуги у визначеному позивачем розмірі. Тому позовні вимоги щодо стягнення основної суми боргу визнаються обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Щодо інших позовних вимог про стягнення пені, 3 % річних та інфляційних втрат, суд зазначає таке.

Статтею 549 Цивільного кодексу України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п. 5.1.6 договору у випадку несвоєчасної виплати субліцензатом винагороди ліцензіату, ліцензіат має право стягнути з субліцензіата пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми невиконаного зобов`язання за кожен день прострочення.

Згідно з ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Щодо пені за порушення грошових зобов`язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов`язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції (п. 2.5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань»).

Здійснюючи перерахунок заявлених до стягнення сум пені, суд зазначає, що позивачем правильно визначено моменти прострочення виконання зобов`язання за кожен місяць, в якому надавались послуги, враховано перенесення останнього дня виконання зобов`язання, якщо такий припадав на вихідний день, та враховано обмеження нарахування пені шістьма місяцями. Здійснивши перевірку розрахунку пені, суд зазначає, що такий визначений позивачем правильно. Тому позовна вимога про стягнення 1 033,19 грн. пені підлягає задоволенню.

Здійснюючи перевірку розміру заявлених до стягнення інфляційних втрат, суд зазначає таке. Так, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України).

Згідно з п. 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Відповідно, перевіривши розрахунок інфляційних втрат, суд погоджується із розрахунком позивача та зазначає, що вимога про стягнення 113,85 грн. інфляційних втрат підлягає задоволенню.

Щодо розрахунку 3 % річних, то як і для нарахування інфляційних втрат, немає жодних обмежень в часі (крім виникнення моменту прострочення). Тому позивач має право здійснювати відповідні нарахування на зростаючу щомісяця суму заборгованості. Перевіривши розрахунок 3 % річних, суд зазначає, що такий становить 199,89 грн., у зв`язку з чим заявлена позовна вимога визнається обґрунтованою.

Відповідно до ст. 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Щодо розподілу судового збору, то згідно з п. 1 ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Тому, враховуючи задоволення позовних вимог у повному обсязі, сплачений позивачем судовий збір підлягає відшкодуванню позивачу відповідачем у повністю.

Керуючись ст. ст. 74, 76-80, 129, 237, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Виробничо-наукового товариства з обмеженою відповідальністю "Лемберг ЛТД" (ідентифікаційний код юридичної особи 19140703, 81652, Львівська обл., місто Новий Розділ(пн), проспект Шевченка, будинок 30) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Національний Контент Центр (ідентифікаційний код юридичної особи 35392305, 01054, місто Київ, вулиця Дмитрівська, будинок 30) 24 150,00 грн. основного боргу, 113,85 грн. інфляційних втрат, 199,89 грн. 3% річних, 1 033,19 грн. пені, 2 270,00 грн. в рахунок відшкодування сплаченого судового збору.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене 31.01.2022.

Суддя Матвіїв Р.І.