ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" січня 2022 р. м. Ужгород Справа № 907/438/21

Суддя Господарського суду Закарпатської області Андрейчук Л.В., розглянувши матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Аква Поляна, с. Поляна Мукачівського району

до відповідача 1 Товариства з обмеженою відповідальністю «Санаторій «Поляна» с. Поляна, Мукачівського району

до відповідача 2 Приватного акціонерного товариства лікувально - оздоровчих закладів профспілок України Укрпрофоздоровниця, м. Київ

за участю третіх осіб, які не заявляються самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача

третя особа 1 - Товариство з обмеженою відповідальністю «Реміра Закарпаття», м. Київ

третя особа 2 - Полянська сільська рада Мукачівського району Закарпатської області, с. Поляна Мукачівського району

про визнання права власності

Секретар судового засідання Корольчук М.М.

За участю представників сторін:

від позивача - Поврозник А.П., адвокат, ордер серія ЛВ №010929;

від відповідача 1 - Олійник Р.Б. , адвокат, ордер серія АО 1033196 від 24.06.2021;

від відповідача 2 - Олійник Р.Б., адвокат, ордер серія АО 1035541 від 27.07.2021;

від третіх осіб - не з`явилися.

СУДОВІ ПРОЦЕДУРИ

Позивач заявив позов, яким просить визнати за ним право власності на цех по розливу мінеральної води (літ. А', Б), загальною площею - 1 935,00 кв.м. (до реконструкції будівля колишнього клубу-їдальні (колишній корпус № 4 сан. Поляна, а саме: клуб-їдальня (літ. А'), загальною площею 1 557,00 кв.м. та склад (літ. Б), загальною площею 347,3 кв.м., які мали загальну площу 1 904,3м.кв), розташований за адресою: 89313, Закарпатська область, Мукачівський район, с. Поляна, вул. Духновича, буд.104, створений внаслідок реконструкції, шляхом виділу 111/1000 часток цілісного майнового комплексу Санаторій Поляна (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав №: 40) в окремий новостворений об`єкт нерухомого майна, а також на вбудовані приміщення ресторану ТОВ Аква-Поляна, загальною площею - 202,9 кв.м., в клубі-їдальні (літ. Г) - із загальною площею - 3 566, 9 кв.м. ), на праві спільної часткової форми власності на 11/1000 часток нерухомого майна в цілісному майновому комплексі санаторій Поляна (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав №: 40), с. Поляна, вул. Духновича, буд.104. Позов заявлено з посиланням на статті 328, 332, 356, 392, 1130, 1134 Цивільного кодексу України.

Ухвалою суду від 11.06.2021 відкрито провадження у справі, постановлено розглянути спір за правилами загального позовного провадження, залучено до участі у справі третіх осіб, встановлено учасникам спору процесуальні строки для подання заяв по суті спору та призначено підготовче засідання.

Ухвалою від 20.10.2021 відповідача 1 по справі №907/438/21 Дочірнє підприємство «Санаторій «Поляна» ПАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» (код ЄДРПОУ 02649880) замінено його правонаступником - Товариство з обмеженою відповідальністю «Санаторій «Поляна» (код в ; 89313, Закарпатська обл., Свалявський р-н, село Поляна, вул. Духновича, буд. №104).

В ході підготовчого провадження, сторонами подано відзиви на позов, відповідь на відзив на позов, заперечення.

Ухвалою суду від 09.11.2021 закрито підготовче провадження і призначено судовий розгляд справи по суті.

Відповідно до ст. 233 Господарського процесуального кодексу України рішення у справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами дослідження та оцінки доказів, поданих сторонами у спорі.

АРГУМЕНТИ СТОРІН

Позиція позивача

Позивач зазначає, що ним на виконання Договору про спільну діяльність №2108080/2002-2 від 26.07.2002, було проведено частину робіт, передбачених першим етапом спільної діяльності, зокрема: проведено реконструкцію частини будови діючої клубу-столової літ. «Г» під ресторан, з оснащенням необхідним обладнанням, про що свідчить Акт державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об`єкта до експлуатації, затвердженого Розпорядженням Голови Свалявської районної державної адміністрації № 391 від 21.07.2003 року; проведено реконструкцію існуючого корпусу № 4 (колишньої клубу-їдальні літ «A» та прибудова (склад) літ. «Б») під цех по розливу мінеральної води, про що свідчить Акт державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об`єкта до експлуатації, затвердженого Розпорядженням Голови Свалявської районної державної адміністрації №24 від 27.01.2004 року.

За твердженням позивача, наслідком реконструкції є фактичне припинення існування одного об`єкта нерухомості, та створення на його місці іншого, із зміненими і покращеними функціональними характеристиками. В даному випадку - на місці колишнього корпусу №4 Санаторію «Поляна» (будівлі клуб-їдальні «A» та складу «Б») створено цех по розливу мінеральних вод, в частині приміщень будівлі клуб-їдальні літ. «Г» створено новий об`єкт нерухомості ресторан. Таким чином, позивач вважає, що наявними у справі доказами (Актами державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об`єктів, Протоколами Загальних борів учасників Спільної діяльності, та Рішеннями судів у справі № 5008/1335/2011), підтверджено наявність визначених Законом підстав для набуття Позивачем - ТОВ «Аква Поляна» права власності на нерухоме майно.

Заперечення відповідачів

Заявлений позов вважають необґрунтованим, а заявлені позовні вимоги такими що не підлягають до задоволення. Стверджують, що позивачем не надано доказів набуття ним права власності на спірні об`єкти нерухомості (цех по розливу мінеральної води (літ. «A», «Б») площею 1 935,00 кв.м та вбудовані приміщення ресторану ТОВ «АКВА-ПОЛЯНА» площею 202,9 кв.м.), що могло б бути захищено судом на підставі приписів ст.392 ЦК України. В той же час, згідно ст. 392 ЦК України, яка передбачає захист права власника шляхом визнання за ним права власності, може бути застосована виключно, якщо особа має статус власника. Відповідно позивач не маючи статусу власника (у нього відсутні підстави для виникнення права власності на спірні об`єкти) не має права на визнання за ним права власності на підставі ст. 392 ЦК України.

Також відповідачі вказують, що додані до позову акт державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об`єкта до експлуатації, затверджений Розпорядженням Голови Свалявської районної державної адміністрації № 391 від 21.07.2003 року та акт державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об`єкта до експлуатації, затверджений Розпорядженням Голови Свалявської районної державної адміністрації №24 від 27.01.2004 року не можуть вважатися належними доказами того, що реконструкція відповідних об`єктів була проведена саме за рахунок коштів позивача і що за фактом проведення реконструкції будівлі відбувся перехід права власності на нерухоме майно.

Крім того, відповідачі зазначають, що реконструкція не означає фактичне припинення існування одного об`єкта нерухомості, та створення на його місці іншого, а лише передбачає перебудову уже введеного в експлуатацію об`єкту будівництва, що здійснюється шляхом зміни його геометричних розмірів та/або функціонального призначення. Тобто у результаті реконструкції спірних будівель (приміщень) нові об`єкти нерухомості створені не були, а лише була здійснена перебудова існуючих будівель (приміщень). А це в свою чергу виключає застосування до спірних правовідносин ст. 331 ЦК України.

Також вказують, що позивач в жодному разі не має права заявляти про право на частку у майні, що передано відповідачем 1 на підставі договору про спільну діяльність і яким відповідач 1 володів на підставах, інших ніж право власності, враховуючи приписи ч. 1 ст. 1134, ч. 2 ст.1141 ЦК України. Отже, як зазначає відповідач, заявлені позивачем вимоги про визнання права власності задоволенню не підлягають.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ

26 липня 2002 року, між дочірнім підприємством «Санаторій Поляна» Закритого акціонерного товариства лікувально - оздоровчих закладів профспілок України Укрпрофоздоровниця (правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Санаторій «Поляна») та дочірнім підприємством «Аква Поляна» Товариства з обмеженою відповідальністю «Сумаф» (правонаступником якого є Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Аква Поляна»), укладено Договір про спільну діяльність № 2108080/2002- 2.

Відповідно до п. 1.1 Договору про спільну діяльність № 2108080/2002-2 від 26.07.2002 року, Сторони дійшли згоди організувати спільну інвестиційну діяльність шляхом об`єднання майна та зусиль спільно діяти в сфері проведення реконструкції та модернізації спальних корпусів лікувально-оздоровчого комплексу санаторію «Поляна», виробництва, розливу і реалізації мінеральної води, а також для досягнення наступних спільних господарських цілей: розширення додаткових видів послуг, підвищення рівня обслуговування, збільшення кількості відпочиваючих; задоволення попиту споживачів на якісну мінеральну воду з лікувальними властивостями; одержання прибутку.

Відповідно до п. 3.1. Договору про спільну діяльність № 2108080/2002-2 від 26.07.2002 року, Внесок Підприємства (ТОВ «АКВА-ПОЛЯНА») у спільну діяльність становить 934 400.00 доларів США, що еквівалентно 4 952 320,00 грн., і відповідає 89,9% від загального обсягу внесків Сторін, а саме: грошовими коштами на суму 447320,00 гривень, що еквівалентно 84400,00 доларам; у формі матеріально-технічних цінностей (обладнання для виробництва, фільтрування, розливу та пакування мінеральної води) згідно Додатка №2 до даного Договору, що є його невід`ємною частиною, на суму 4505000,00 гривень, що еквівалентно 850000,00 доларам США. Внесок Санаторію (на дату укладення договору - Дочірнє підприємство «Санаторій «Поляна») становить 105013,00 дол. США, що еквівалентно 557500,00 гривень, і відповідає 10,1 % від загального обсягу внесків Сторін, а саме: у вигляді будівель та приміщень згідно Додатка № 3 до даного Договору, що є його невід`ємною частиною. Ринкова вартість будівель та приміщень визначена на підставі звіту з оцінки майна фірмою Дельта м. Хуст і становить 557500,00 гривень, що еквівалентно 105013,00 доларам США.

Згідно п. 3.5. Договору про спільну діяльність № 2108080/2002-2 від 26.07.2002, спільна діяльність учасників здійснюється в 2 етапах: Перший етап: проведення реконструкції частини будови діючої клуб-столової під ресторан, з оснащенням необхідним обладнанням. Проведення реконструкції приміщення 1-го поверху колишньої клуб-столової під розміщення міні заводу по розливу мінеральної води. Проведення реконструкції незадіяної частини будови бювету під більярдний клуб. Монтаж обладнання та запуск виробництва мінеральної води. Термін виконання даних робіт заплановано на період 12 місяців з моменту вступу договору в дію. Другий етап: проведення реконструкції будови колишньої баклабораторії під спальні номери підвищеної комфортності. Проведення капітального ремонту частини корпусу № 3 з метою створення номерів підвищеної комфортності.

Згідно наявного у матеріалах справи додатка 3 до Договору про спільну діяльність №2108080/2002-2 від 26.07.2002 р., у спільну діяльність передано: невикористану частину споруди бювету; частину будівлі клубу-їдальні; будівлю колишньої клубу-їдальні, будівлю бактеріологічної лабораторії.

Згідно Доповнення від 15.08.2002 року до Договору про спільну діяльність №2108080/2002-2 від 26.07.2002 р., сторони дійшли згоди щодо внесення доповнення/уточнення до Договору №2108080/2002-2 про спільну діяльність від 26 липня 2002 року між ДП санаторій "Поляна" та ДП "Аква-Поляна "ТОВ "Сумаф", про роз`яснення та уточнення стосовно об`єктів, споруд, внесених до спільної діяльності згідно Додатку №3 до Договору про спільну діяльність, а саме невикористаної частини споруди бювету, частини будівлі клубу їдальні, будівлі колишньої клубу-їдальні, будівлі бактеріологічної лабораторії. Зокрема сторони узгодили, що Додаток №3 до Договору про спільну діяльність визначає, що в спільну діяльність внесено невикористану частину споруди бювету літ. "В " загальною площею 257,5 кв.м., частину будівлі клубу їдальні літ. "Г" загальною площею 205,74 кв.м., весь колишній корпус №4 в складі будівлі колишньої клуб-їдальні літ. "А " з прибудовою літ. "Б " загальною площею 1904,3 кв.м., вся будівля бактеріологічної лабораторії літ. "З" загальною площею 283,1 кв.м.

В подальшому, Позивачем, на виконання Договору про спільну діяльність №2108080/2002-2 від 26.07.2002 року, було проведено частину робіт передбачених першим етапом спільної діяльності, зокрема, проведено реконструкцію частини будови діючої клубу-столової літ. «Г» під ресторан, з оснащенням необхідним обладнанням, про що свідчить Акт державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об`єкта до експлуатації, затвердженого Розпорядженням Голови Свалявської районної державної адміністрації № 391 від 21.07.2003 року, та проведено реконструкцію існуючого корпусу № 4 (колишньої клубу-їдальні літ «A» та прибудова (склад) літ. «Б») під цех по розливу мінеральної води, про що свідчить Акт державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об`єкта до експлуатації, затвердженого Розпорядженням Голови Свалявської районної державної адміністрації № 24 від 27.01.2004 року.

При цьому, як випливає з наявних у матеріалах справи актів приймання-передачі будівель, лише 01 квітня 2010 року ДП «Санаторій «Поляна» Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів» профспілок України «Укрпрофоздоровниця», та Товариство з обмеженою відповідальністю «Аква-Поляна», керуючись умовами договору сумісної діяльності від 26 липня 2002 року №2108080/2002-2, склали акти згідно яких ТОВ «Аква-Поляна» прийняло будівлю колишнього клубу-їдальні літ. „А, з прибудовою літ. „Б, та частину будівлі клубу-їдальні літ. „Г, загальною площею 205,74 м, що розміщені за адресою: Закарпатська область. Свалявський район, с. Поляна, вул. Духновича,104, як внесок ДП „Санаторій Поляна у відповідності з умовами договору про спільно діяльність №2108080/2002-2 від 26 липня 2002 року.

В подальшому, згідно акту приймання-передачі будівлі від 01 жовтня 2012 року частина будівлі клубу-їдальні літ. „Г, загальною площею 205,74 м2, що розміщена за адресою: Закарпатська область. Свалявський район, с. Поляна, вул. Духновича,104, була повернута ДП «Санаторій «Поляна».

ПРАВОВЕ ОБГРУНТУВАННЯ І ОЦІНКА СУДУ

Відповідно ст. 321 Цивільного кодексу України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 328 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до ч. 1, 2 ст.386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Тобто, позов про визнання права власності є речово-правовим, вимоги якого звернені до суду, який повинен підтвердити наявність у позивача права власності на спірне майно. Об`єктом цього позову є усунення невизначеності відносин права власності позивача. Підставою позову є обставини, що підтверджують право власності позивача на майно. Умовами задоволення позову про визнання права власності на майно є наявність у позивача доказів на підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності.

Відповідно до частини п`ятої статті 11 ЦК цивільні права і обов`язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду Цивільний кодекс України передбачає лише у статтях 335 (передбачає набуття права власності на безхазяйну річ) і 376 (передбачає набуття права власності на самочинне будівництво). У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК).

Слід зазначити, що стаття 392 ЦК, в якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне у позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Такими доказами можуть бути правовстановлюючі документи, а також будь-які інші докази, що підтверджують приналежність позивачеві спірного майна.

Отже, при зверненні до суду з вимогою про визнання права власності повинно бути доведено належними та допустимими доказами факт правомірного набуття позивачем відповідного майнового права, а також порушення, невизнання чи оспорювання означеного права відповідачами.

Відповідно до статті 328 ЦК набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, при застосуванні цієї норми слід встановити, з яких саме передбачених законом підстав, чи у який передбачений законом спосіб позивач набув права власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту у порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.

Аналогічна позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 920/615/16.

Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 цього Кодексу, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.

Така правова позиція відповідає висновкам Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеним у його постановах від 02 травня 2018 року у справі № 914/904/17, від 27 червня 2018 року у справі № 904/8186/17, від 11 квітня 2019 року у справі № 910/8880/18 та у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18 та від 02.09.2020 р. по справі №19/6.

Як вбачається із наявних у матеріалах справи доказів, зокрема інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно №244086881 від 11.02.2021 року, власником внесеного відповідачем 1 у спільну діяльність майна було і є ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» (до перейменування ЗАТ «Укрпрофоздоровниця»). Право власності на спірне майно, наявне у відповідача 2, не припинялося, відсутні правові підстави для позбавлення його такого права.

Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до п. 3.5 Договору про спільну діяльність № 2108080/2002-2 від 26.07.2002 року, - спільна діяльність учасників здійснюється у два етапи.

Перший етап передбачав проведення реконструкції частини будови діючої клубу-столової під ресторан, з оснащенням необхідним обладнанням; проведення реконструкції колишньої клубу-столової під розміщення міні заводу по розливу мінеральної води; проведення реконструкції незадіяної частини будови бювету під більярдний клуб; монтаж обладнання та запуск виробництва мінеральної води (п.п. 3.5.1.-3.5.4 Договору).

Водночас, позивачем не надано суду доказів набуття ним права власності на спірні об`єкти нерухомості (цех по розливу мінеральної води (літ. «A», «Б») площею 1 935,00 кв.м та вбудовані приміщення ресторану ТОВ «АКВА-ПОЛЯНА» площею 202,9 кв.м.), що могло б бути захищено судом на підставі приписів ст.392 ЦК України, так і доказів порушення (невизнання або оспорювання) цього права.

Згідно ст. 392 ЦК України, яка передбачає захист права власника шляхом визнання за ним права власності може бути застосована виключно, якщо особа має статус власника.

Відповідно, позивач, не маючи статусу власника (у нього відсутні підстави для виникнення права власності на спірні об`єкти) не має права на визнання за ним права власності на підставі ст. 392 ЦК України.

Крім того, суд зазначає, що звернення із позовом на підставі ст. 392 ЦК України можливе лише за умови, що позивач не перебуває з особами, з якими виник спір про право, у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права.

Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного суду від 18 грудня 2019 року по справі № 522/1029/18.

Так, протоколом №3 загальних зборів учасників Спільної діяльності від 19.03.2003 року сторони вирішили у зв`язку з реконструкцією будівель (частини будівлі клубу-їдальні та будівлі колишнього клубу їдальні корпусу №4), які здійснюються ТОВ «Аква Поляна» за власні кошти облік всіх пов`язаних з реконструкцією господарських операцій здійснювати на балансі товариства до повного завершення реконструкції зазначених будівель, розпочати вести облік на окремому балансі тільки після повного завершення реконструкції зазначених будівель і складання відповідних актів передачі приймання.

Протоколом №5 загальних зборів учасників Спільної діяльності від 01.08.2003 року Сторони визнали, що за 12 місяців починаючи з дати підписання Договору ТОВ «Аква Поляна» виконало будівельно монтажних робіт на загальну суму 801,8 тис.грн. За цей же період ТОВ «Аква Поляна» придбало матеріальних активів (транспортних засобів, обладнання та інвентарю) на загальну суму 6545,5 тис.грн.

Що ж стосується посилання позивача на те, що наявними у справі актами державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об`єктів та рішеннями судів у справі № 5008/1335/2011, підтверджено наявність визначених законом підстав для набуття Позивачем - ТОВ «Аква Поляна» права власності на нерухоме майно, то таке посилання на думку суду є безпідставним, оскільки загадані позивачем докази не підтверджують наявність визначених законодавством підстав для набуття права власності, а лише підтверджують факт проведення реконструкції спірних об`єктів нерухомості, проведеної в межах правовідносин, які виникли з договору про спільну діяльність. Однак вказаний правочин не передбачав перехід права власності до позивача внаслідок проведення реконструкції майна.

Суд констатує, що вказані документи не можуть вважатися належними доказами того, що реконструкція відповідних об`єктів була проведена саме за рахунок коштів позивача. Зокрема, із наявного у матеріалах справи протоколу Загальних зборів учасників Спільної діяльності №5 від 01.08.2003 випливає, що ТОВ «АКВА-ПОЛЯНА» виконало ремонтно-монтажних робіт на загальну суму 801,8 тис. грн.

Доказів використання вказаних коштів на цілі поза межами правовідносин за договором про спільну діяльність ані Відповідачем 1, ані Відповідачем -2 до матеріалів справи не надано.

У випадку спірних правовідносин, що склались між сторонами, суд прийшов до висновку, що наявними у справі актами державної технічної комісії про приймання в експлуатацію закінчених реконструкцією об`єктів підтверджується зміна техніко економічних показників об`єктів нерухомого майна а також функціонального призначення об`єктів будівництва, відтак ВБУДОВАНІ ПРИМІЩЕННЯ РЕСТОРАНУ ТОВ «АКВА-ПОЛЯНА», загальною площею 202,9 кв.м., в клубі-їдальні (літ. Г) та ЦЕХ ПО РОЗЛИВУ МІНЕРАЛЬНОЇ ВОДИ (літ. «А/», літ. «Б»), загальною площею 1 935,00 кв.м. створено в результаті здійснення спільної діяльності сторін договору №2108080/2002-2 від 26.07.2002 року.

При цьому, жодних належних і допустимих доказів (договорів, актів виконаних робіт, платіжних документів про оплату робіт) здійснення будівельних робіт на спірних об`єктах нерухомості на відповідну суму 801,8 тис. грн. суду не надано.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Що ж стосується судових рішень у господарській справі №5008/1335/2011, на які посилається позивач, суд зазначає, що у вказаних рішеннях суди лише посилаються на наявність відповідного протоколу Загальних зборів учасників Спільної діяльності № 5 від 01.08.2003 року в якому міститься інформація про здійснення будівельних робіт на суму 801,8 тис. грн. Водночас, суди у межах справи №5008/1335/2011 жодних обставин фактичного здійснення відповідних будівельних робіт на відповідну суму (які саме роботи, на яких об`єктах, за рахунок яких коштів) не встановлювали.

З огляду на наведене, суд робить висновок, що позивач безпідставно посилається на те, що нібито у межах справи №5008/1335/2011 встановлені преюдиційні обставини, що у силу вимог ч. 4 ст. 75 ГПК України, звільняють його від доказування відповідних обставин у межах даної справи.

Відповідно до п. 3.21 БН А2.2-3:2014 «Склад та зміст проектної документації на будівництво» реконструкція це перебудова введеного в експлуатацію в установленому порядку об`єкту будівництва, що передбачає зміну його геометричних розмірів та/або функціонального призначення, в наслідок чого відбувається зміна основних техніко-економічних показників (кількість продукції, потужність тощо), забезпечується удосконалення виробництва, підвищення його технікоекономічного рівня та якості продукції, що виготовляється, поліпшення умов експлуатації та якості послуг. Реконструкція передбачає повне або часткове збереження елементів несучих і огороджувальних конструкцій та призупинення на час виконання робіт експлуатації об`єкту в цілому або його частин (за умови їх автономності).

З вищевказаного випливає, що реконструкція не означає фактичне припинення існування одного об`єкта нерухомості, та створення на його місці іншого, а лише передбачає перебудову уже введеного в експлуатацію об`єкту будівництва, що здійснюється шляхом зміни його геометричних розмірів та/або функціонального призначення. Тобто у результаті реконструкції спірних будівель (приміщень) (будівлі колишнього клубу-їдальні літ. „А, з прибудовою літ. „Б, та частини будівлі клубу-їдальні літ. „Г) нові об`єкти нерухомості створені не були, а лише була здійснена перебудова існуючих будівель (приміщень).

А це в свою чергу виключає застосування до спірних правовідносин ст. 331 («Набуття права власності на новостворене майно та об`єкти незавершеного будівництва») ЦК України на яку у позові посилається позивач.

Стосовно наявності підстав набуття позивачем права власності на спірні об`єкти нерухомості згідно договору про спільну діяльність, суд констатує наступне.

Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України визначено, що Цивільний кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо Цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Згідно з п.9 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до договорів, що були укладені до 01.01.2004 і продовжують діяти після набрання чинності Цивільним кодексом України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків змін або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення.

Відповідно на договір про спільну діяльність № 2108080/2002-2 від 26.07.2002 укладений між позивачем та відповідачем 1 поширюються норми Цивільного кодексу України, що набрав чинності 01.01.2004.

Відповідно до ст. ст. 1130, 1131 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об`єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об`єднання вкладів учасників. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

Згідно зі статтями 1132, 1133 ЦК України за договором простого товариства сторони (учасники) беруть зобов`язання об`єднати свої вклади та спільно діяти з метою одержання прибутку або досягнення іншої мети. Вкладом учасника вважається все те, що він вносить у спільну діяльність (спільне майно), в тому числі грошові кошти, інше майно, професійні та інші знання, навички та вміння, а також ділова репутація та ділові зв`язки. Вклади учасників вважаються рівними за вартістю, якщо інше не випливає із договору простого товариства або фактичних обставин. Грошова оцінка вкладу учасника провадиться за погодженням між учасниками.

Частиною першою статті 1134 ЦК України внесене учасниками майно, яким вони володіли на праві власності, а також вироблена у результаті спільної діяльності продукція та одержані від такої діяльності плоди і доходи є спільною частковою власністю учасників, якщо інше не встановлено договором простого товариства або законом. Внесене учасниками майно, яким вони володіли на підставах інших, ніж право власності, використовується в інтересах усіх учасників і є їхнім спільним майном.

За правилами ч. 2 ст. 1141 ЦК України у разі припинення договору простого товариства речі, передані у спільне володіння та (або) користування учасників, повертаються учасникам, які їх надали, без винагороди, якщо інше не передбачено домовленістю сторін. Поділ майна, що є у спільній власності учасників, і спільних прав вимоги, які виникли у них, здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом. Учасник, який вніс у спільну власність річ, визначену індивідуальними ознаками, має право у разі припинення договору простого товариства вимагати в судовому порядку повернення йому цієї речі за умови додержання інтересів інших учасників і кредиторів.

Як вбачається із наявного в матеріалах справи статуту відповідача 1 чинного на момент укладення договору про спільну діяльність та інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно №244086881 від 11.02.2021 року, власником внесеного відповідачем 1 у спільну діяльність майна було і є ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» (до перейменування ЗАТ «Укрпрофоздоровниця»), а відповідач 1 користувався майном на праві господарського відання.

Згідно ч. 1 ст. 136 ГК України право господарського відання є речовим правом суб`єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами.

Судом встановлено, що позивач не має права заявляти вимогу про визнання за ним права власності на майно, яким відповідач 1 володів на підставах інших, ніж право власності, і яке він (відповідач 1) вніс (передав) у спільну діяльність, оскільки, враховуючи приписи ч. 2 ст.1141 ЦК України, після завершення спільної діяльності відповідне майно підлягає поверненню саме учаснику, який вніс його у спільну власність.

З огляду на те, що внесене відповідачем 1 майно у спільну діяльність не належало йому на праві власності, а належить на праві господарського відання, позивач не має права заявляти про право на частку у майні, що передано відповідачем 1 на підставах інших, ніж право власності, враховуючи приписи ч. 1 ст. 1134, ч. 2 ст.1141 ЦК України.

Аналогічні висновки щодо застосування ч. 1 ст. 1134, ч. 2 ст.1141 ЦК України містяться у постанові ВС у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 19 грудня 2018 року по справі №916/4225/15.

При цьому аналіз змісту договору про спільну діяльність №2108080/2002-2 від 26.07.2002 року, не дає підстав для висновку, що ним передбачено виникнення у позивача права власності (зокрема, і спільної часткової власності, а тим більше приватної) на реконструйовані в процесі реалізації спільної діяльності будівлі та приміщення.

Крім того, суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що як випливає з позову, позивач з посиланням на технічний паспорт на цех по розливу мінеральних вод ТОВ «Аква Поляна» виготовлений ФОП Головний С.С., зокрема, просить суд визнати за ним право власності на приміщення цеху по розливу мінеральних вод загальною площею 1935,00 кв.м.

Водночас, як випливає з наданого позивачем акту державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об`єкта до експлуатації - реконструкція існуючого корпусу №4 ДП санаторію «Поляна» під цех по розливу мінеральної води, будівництво складу готової продукції та прохідної ТОВ «Аква Поляна» від 25.12.2003 року, державною комісією встановлено готовність до експлуатації об`єкта загальною площею лише 1818,00 м.кв. (цех 1539,8 м.кв., склад готової продукції 270,00 м кв., прохідна 9,00 м.кв.)

Тобто очевидною є невідповідність у площі між площею корпусу №4 ДП санаторію «Поляна» після його реконструкції під цех по розливу мінеральної води (згідно акту державної технічної комісії від 25.12.2003 року це 1818,00 м.кв.) та площею приміщення цеху по розливу мінеральних вод (1935,00 кв.м.) на яке хоче визнати право власності позивач.

Крім цього, суд вважає за доцільне зазначити, що відповідно до п.1.7 Договору про спільну діяльність № 2108080/2002-2 від 26.07.2002 року такий є безстроковим, а сторонами у справі не надано жодних доказів припинення договору, розірвання договору чи відмови одного з учасників від участі в Договорі. Отже, можна дійти висновку, що заявлений позов є також передчасним, а позовні вимоги не в повній мірі відповідають змісту порушеного права, оскільки визнання права власності на спірне майно є можливим внаслідок припинення договору, розірвання договору чи відмови одного з учасників від участі в договорі простого товариства шляхом виділу частки з майна, що є у спільній частковій власності сторін.

Враховуючи наведене вище у сукупності, зокрема, те, що позивач не надав належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження наявності правових підстав для визнання за ним права власності у відповідності до вимог ст. 392 ЦПК України, в задоволенні позову слід відмовити повністю.

Положеннями статей 13-14 ГПК України унормовано, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В той же час, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до статей 73, 74, 76-80 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

В ході судового розгляду, позивач не спростував доводів відповідачів, не надав суду належних та допустимих доказів про наявність інших обставин ніж ті, що досліджені судом.

Розподіл судових витрат

Судові витрати на підставі статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, відтак покладаються на позивача.

Керуючись статтями 2, 13, 53, 73, 74, 76-80, 129, 236, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку ст. 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду у строк, визначений ст. 256 Господарського процесуального кодексу України.

Вебадреса сторінки на офіційному вебпорталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по справі, що розглядаєтьсяhttp://court.gov.ua/fair/sud5008/ або http://www.reyestr.court.gov.ua.

Повний текст рішення складено 28.01.2022

Суддя Андрейчук Л.В.