ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"03" лютого 2022 р. Cправа № 902/1096/21

Господарський суд Вінницької області у складі судді Матвійчука Василя Васильовича,

за участю секретаря судового засідання Марущак А.О., за відсутності сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю - підприємство "АВІС"

(вул. Пирогова, буд. 150, м. Вінниця, 21037)

до: Фізичної особи-підприємця Палагнюка Володимира Святославовича

( АДРЕСА_1 )

про стягнення 14 553,77 грн.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду Вінницької області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю - підприємство "АВІС" з вимогою до Фізичної особи-підприємця Палагнюка Володимира Святославовича про стягнення заборгованості в загальному розмірі 14 553,77 грн, з яких: 13 416,00 грн - сума основного боргу; 786,58 грн - 10% річних та 351,19 грн - інфляційне збільшення. Також позивач просить стягнути з відповідача понесені ним судові витрати на сплату судового збору та на правову допомогу.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на укладення з відповідачем в 04.02.2021 Договору відповідального зберігання № ДВЗ-1, предметом якого було відповідальне зберігання відповідачем належного позивачу майна.

На виконання умов Договору позивачем передано відповідачу на зберігання майно вартістю 13 416,00 грн.

За змістом п.п. 2.1.5., п. 2.1. Договору відповідач зобов`язався повернути майно за першою вимогою позивача.

30.03.2021 позивачем направлено на адресу відповідача вимогу № 211, в якій вимагав терміново повернути передане на зберігання майно.

Попри отримання вимога відповідачем 01.04.2021, останній не повідомив позивача про дату й місце повернення майна, майно не повернув та не надав відповіді на вимогу.

Пунктом 4.4. Договору Сторони узгодили, що у випадку якщо відповідач не в змозі повернути позивачем отримане на зберігання майно, він зобов`язаний протягом трьох банківських днів від дня отримання відповідної письмової вимоги, сплатити позивачу вартість майна, яке не було повернуто.

Відповідно до зазначеного пункту Договору позивачем 09.04.2021 направлено на адресу відповідача вимогу № 252 про сплату вартості неповернутого майна, яка останнім залишена без відповіді та задоволення.

Ухвалою суду від 09.11.2021 за вказаним позовом відкрито провадження у справі № 902/1096/21 за правилами спрощеного позовного провадження. Розгляд справи по суті призначено на 07.12.2021.

У визначену судом дату (07.12.2021) судове засідання у даній справі не відбулося, у зв`язку з перебуванням судді Матвійчука В.В. на лікарняному, за закінченням якого ухвалою суду від 21.12.2021 судове засідання призначено на 03.02.2022, про що учасників справи повідомлено в порядку визначеному ст.ст.120, 121 Господарського процесуального кодексу України.

На визначену судом дату представник позивача не з`явився.

Відповідач правом участі в судовому засіданні також не скористався, пояснень причин неявки суду не надав. При цьому суд зауважує, що ухвала про відкриття провадження у справі відповідачем не отримана та повернута до суду без вручення відділенням поштового зв`язку з підстав відсутності адресата.

З врахуванням викладеного суд зазначає, що згідно із п.п. 4, 5 ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Також судом 21.12.2021 розміщено оголошення на веб-порталі судової влади (сайт Господарського суду Вінницької області) про розгляд справи № 902/1096/21 по суті.

За вказаних обставин у суду є достатні підстави вважати, що ним вжито належних заходів до повідомлення відповідачів про дату, час та місце судового слухання, але останні не скористалися правом на участь своїх представників у судовому засіданні.

Статтею 42 Господарського процесуального кодексу України визначено права та обов`язки учасників судового процесу, зокрема учасники справи зобов`язані: виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази тощо.

Також суд зазначає, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 р. (Закон України від 17.07.1997 р. № 475/97 - ВР), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Перебіг строків судового розгляду у цивільних справах починається з часу надходження позовної заяви до суду, а закінчується ухваленням остаточного рішення у справі, якщо воно не на користь особи (справа "Скопелліті проти Італії" від 23.11.1993 р.), або виконанням рішення, ухваленого на користь особи (справа "Папахелас проти Греції" від 25.03.1999 р.).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду неефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (параграфи 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі "Смірнова проти України").

Суд нагадує, що роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 р. у справі "Красношапка проти України"). Роль національних судів - організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (див.рішення Суду у справі Шульга проти України, no. 16652/04, від 02.12.2010). До того ж організація провадження таким чином, щоб воно було швидким та ефективним, є завданням саме національних судів (див. рішення Суду у справі Білий проти України, no. 14475/03, від 21.10.2010).

Згідно із ч.1 ст.202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Враховуючи положення ст.ст.13, 74 ГПК України якими в господарському судочинстві реалізовано конституційний принцип змагальності судового процесу, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії для забезпечення сторонами реалізації своїх процесуальних прав.

Будь-яких письмових заяв і клопотань щодо відкладення розгляду справи, а також відзиву на позовну заяву, на день розгляду справи від відповідача до суду не надійшло.

З огляду на вищезазначене суд приходить висновку, що відповідача належним чином було повідомлено про дане судове засідання. Неявка останнього є підставою до розгляду справи за його відсутності, що передбачено п.1 ч.3 ст.202 ГПК України.

Водночас слід зазначити, що положеннями ст.178 Господарського процесуального кодексу України визначено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

За таких обставин, справа підлягає вирішенню за наявними матеріалами з огляду на приписи ч.9 ст.165 та ч.2 ст.178 Господарського процесуального кодексу України.

В судовому засіданні 03.02.2022 прийнято судове рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд,

ВСТАНОВИВ:

04 лютого 2021 року між Фізичною особою - підприємцем Палагнюком Володимиром Святославовичем (відповідач, за Договором Зберігач) та Товариством з обмеженою відповідальністю - Підприємство «АВІС» (позивач, за Договором Поклажодавець) укладено Договір відповідального зберігання № ДВЗ-1. (надалі Договір)

Згідно з предметом Договору, Поклажодавець передає, а Зберігач приймає на відповідальне зберігання протягом строку дії цього Договору індивідуально визначені речі (надалі іменується «Майно»), найменування, кількість, одиниця виміру, ціна одиниці виміру й загальна вартість яких, зазначені у видатковий накладних та Акті приймання-передачі Майна, які є невід`ємною частиною цього Договору.

Відповідальне зберігання за цим Договором є безоплатним, витрати Зберігача на зберігання Майна Поклажодацем не відшкодовуються. (п. 1.2. Договору)

Право власності на Майно до Зберігача не переходить, воно не може бути задіяне в господарському обороті Зберігана та/або передано третім особам. (п. 1.3. Договору)

За змістом п. 2.1. Договору Зберігач зобов`язаний: прийняти на зберігання Майно, передбачене даним Договором (п. 2.1.1.); вживати всіх необхідних заходів для забезпечення схоронності Майна протягом строку зберігання (п. 2.1.2.); повернути майно Поклажодавцеві за першою вимогою останнього, навіть якщо передбачений Договором строк не закінчився (п. 2.1.5).

Відповідно до п. 4.1. Договору Зберігач несе відповідальність за збереження і цілісність Майна з моменту передання Майна на зберігання і до моменту його повернення Поклажодавцеві. У випадку втрати (нестачі) або пошкодження Майна, яке передане на зберігання, або його частини, Зберігач повинен за свій рахунок повернути Поклажодавцеві рівну кількість аналогічного Майна в належному стані.

Якщо Зберігач не в змозі повернути Поклажодавцеві Майно, отримане ним на зберігання, то він зобов`язаний протягом трьох банківських днів від дня отримання відповідної письмової вимоги, сплатити Поклажодавцеві вартість Майна, яке ним не було повернуто. (п. 4.2. Договору)

Якщо Зберігач не повернув Поклажодавцеві Майно згідно із підпунктом 2.1.4 пункту 2.1. Договору, а також не виконав вимог пункту 4.4 Договору, він зобов`язаний сплатити вартість не повернутого Майна з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також десять процентів річних від простроченої суми за користування чужими грошовими коштами від дня одержання від Поклажодавця вимоги про повернення Майна до дня фактичного передання Майна Поклажодавцеві або повернення йому вартості такого Майна.

Цей Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання Сторонами та його скріплення печатками Сторін. (п. 7.1. Договору)

Строк цього Договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 7.1. цього Договору та закінчується 31 грудня 2023 року. (п. 7.2. Договору)

Даний договір підписаний сторонами та скріплений їх печатками без жодних застережень та зауважень.

05.02.2021, на виконання Договору позивач передав, а відповідач прийняв маргарин столовий «Сонячний» 72% (мон.20 кг.) у кількості 400 кг, що підтверджується накладною на відповідальне зберігання № АУ0000074.

30.03.2021 позивач направив на адресу відповідача вимогу № 211, в якій вимагав терміново повернути Поклажодавцеві Майно, передане на зберігання згідно із накладною на відповідальне зберігання № АУ0000074 від 05.02.2021, письмово повідомивши Поклажодавця про дату та місце повернення Майна.

Вимога № 211 від 30.03.2021 отримана відповідачем 01.04.2021, що підтверджується підписом на бланку рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення зі штрихкодовим ідентифікатором 077.

Проте, як наголошує позивач, та підтверджується матеріалами справи, відповідач не повідомив позивача про дату й місце повернення Майна, не повернув Майно й не надав відповіді на вимогу.

09.04.2021 позивач, відповідно до п. 4.4. Договору, направив на адресу відповідача вимогу № 252, в якій вимагав терміново перерахувати Поклажодавцеві вартість не повернутого Майна у розмірі 13 416,00 грн.

Вимога № 252 від 09.04.2021 отримана відповідачем 22.04.2021, що підтверджується підписом на бланку рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення зі штрихкодовим ідентифікатором 971.

Позивач зауважує, що відповідачем вимогу залишено без виконання та відповіді, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Оскільки відповідачем обов`язок щодо повернення Майна з відповідального зберігання не виконано та не сплачено вартості неповернутого Майна, позивач звернувся з даним позовом до суду про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 13 416,00 грн., 10% річних у розмірі 786,58 грн. та інфляційних втрат в сумі 351,19 грн.

Таким чином виник спір, який підлягає вирішенню у судовому порядку.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Приписами ст. 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зазначена норма кореспондується з приписами ст. 193 Господарського кодексу України. (надалі ГК України)

Положеннями ч. 1 ст. 193 ГК України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з ч. 7 ст. 193 ГК України, не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язання, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

За змістом ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За приписами ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 903 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 938 ЦК України зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов`язаний зберігати річ до пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення.

Зберігач зобов`язаний вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі (ч. 1 ст. 942 ЦК України).

Частиною 1 статті 943 ЦК України встановлено, що зберігач зобов`язаний виконувати свої обов`язки за договором зберігання особисто.

Судом встановлено, що на виконання умов указаного договору ФОП Палагнюк В.С., за накладною на відповідальне зберігання № АУ0000074 від 05.02.2021, прийняв на зберігання від ТОВ - Підприємство «АВІС» маргарин столовий «Сонячний» 72% (мон.20 кг.) у кількості 400 кг загальною вартістю 13 416,00 грн.

Відповідно до п.п. 2.1.5. п. 2.1. Договору Зберігач зобов`язаний повернути майно Поклажодавцеві за першою вимогою останнього, навіть якщо передбачений Договором строк не закінчився.

30.03.2021 позивач направив на адресу відповідача вимогу № 211, в якій вимагав терміново повернути Поклажодавцеві Майно, передане на зберігання за накладною на відповідальне зберігання № АУ0000074 від 05.02.2021, письмово повідомивши про дату та місце повернення Майна.

Як встановлено судом, вимога № 211 від 30.03.2021 отримана відповідачем 01.04.2021, проте залишена без відповіді та виконання.

Відповідно до п. 4.4. Договору, якщо Зберігач не в змозі повернути Поклажодавцеві Майно, отримане ним на зберігання, то він зобов`язаний протягом трьох банківських днів від дати отримання відповідної письмової вимоги, сплатити Поклажодавцеві вартість Майна, яке ним не було повернуто.

09.04.2021 позивач направив на адресу відповідача вимогу № 252, в якій вимагав терміново перерахувати на його користь вартість не повернутого Майна у розмірі 13 416,00 грн.

Отримавши означену вимогу 22.04.2021 відповідач не вчинив відповідних дій, направлених на її виконання, залишивши її без належного реагування та відповіді.

Таким чином, у ході судового розгляду справи встановлено, що відповідач допустив порушення договірного зобов`язання щодо повернення майна, переданого йому на зберігання Позивачем. Відтак, за умовами укладеного Договору та на підставі діючого цивільного законодавства зобов`язаний відшкодувати вартість усього неповернутого позивачу зі зберігання майна.

За таких обставин, з урахуванням ненадання відповідачем ані доказів повернення з відповідального зберігання майна, ані відшкодування його вартості, суд дійшов висновку, що позивачем правомірно заявлено до стягнення з відповідача 13 416,00 грн основного боргу, а тому дана вимога підлягає задоволенню в повному обсязі.

Поряд з цим, за порушення відповідачем взятих на себе зобов`язань, позивачем заявлено до стягнення 786,58 грн 10% річних та 351,19 грн інфляційних втрат.

Згідно ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Порушенням зобов`язання, згідно ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При цьому, п. 4.5. Договору сторони дійшли згоди щодо зміни розміру процентної ставки, передбаченої частиною другою статті 625 ЦК України, і встановили її в розмірі 10%.

За змістом цієї норми Закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Виходячи із положень ст. 625 ЦК України наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, у розумінні наведених приписів, позивач, як кредитор, вправі вимагати стягнення в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.

При цьому, базою (основою) для нарахування процентів річних та інфляційних втрат, згідно з вимогами наведеної норми, є сума основного боргу, необтяжена іншими нарахуваннями.

З долученого до матеріалів справи розрахунку слідує, що позивачем здійснено нарахування 10% річних в період з 01.04.2021 по 01.11.2011.

При цьому суд зважає на положення п. 4.4. Договору, за якими встановлено строк зі сплати вартості майна - протягом трьох банківських днів від дати отримання відповідної письмової вимоги.

Згідно з статтею 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Статтею 252 Цивільного кодексу України передбачено, що строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

До того ж суд зважає на положення ст. 253 Цивільного кодексу України де визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Як зазначено судом вище, вимогу про сплату вартості майна відповідачем отримано 01.04.2021, відтак строк на оплату вартості майна збігає саме 06.04.2021, а першим днем прострочення оплати є 07.04.2021.

За перерахунком суду розмір 10 % річних за період з 07.04.2021 по 01.11.2021 складає 768,20 грн. (розрахунок додається)

За наведеного, вимога позивача про стягнення 786,58 грн 10 % річних підлягає частковому задоволенню, в сумі 768,20 грн.

Перевіривши розрахунок інфляційних втрат, нарахованих за період травень-вересень 2021 року, судом не виявлено помилок, тому вказана вимога підлягає до задоволення, в розмірі, визначеному позивачем.

У відповідності до статті 7 Господарського процесуального кодексу України правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин. Дана норма кореспондується зі ст. 46 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення передбачають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.

У відповідності до статті 13 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Відповідно до вимог частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із частиною 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою (ч.2 ст.74 ГПК України).

Відповідно до приписів частини 3 та 4 статті 74 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Пунктами 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

В силу приписів п.2 ч.1 ст.129 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав - покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на наведене, на відповідача покладаються витрати позивача по сплаті судового збору в сумі 2 267,13 грн.

Окрім того судом розглянуто вимогу позивача про відшкодування витрат на правову допомогу в розмірі 3 000,00 грн.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Згідно із ч.ч. 1-3 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до п. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокат - це фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом; адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

За змістом ч. 3 ст. 4 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро (організаційні форми адвокатської діяльності).

Згідно зі ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 ГПК України).

Відповідно до ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Як слідує з матеріалів справи, 29.03.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю - підприємство "АВІС" (Клієнт) та Волошенюк Оксаною Валеріївною (Адвокат) укладено Договір про надання правової допомоги №К-13 (далі - Договір), відповідно до п.1.1. якого Адвокат зобов`язується надавати Клієнту правовому допомогу щодо захисту прав та законних інтересів останнього в судах всіх інстанцій, державної виконавчої служби, органах державної влади, підприємствах, в установах, організаціях всіх форм власності та підпорядкування у справі за позовом Клієнта до ФОП Палагнюк Володимир Святославович (надалі іменується "Справа"), а Клієнт зобов`язується сплатити гонорар (винагороду) за надану правову допомогу та компенсувати фактичні витрати на її надання в обсязі та на умовах, визначених Договором. Номер справи визначається ухвалою господарського суду про відкриття провадження.

За надання правової допомоги Клієнт сплачує Адвокату гонорар (винагороду) в розмірі три тисячі гривень в якості попередньої оплати шляхом видачі коштів з каси Клієнта із зазначенням відповідного призначення платежу (п. 3.1. Договору).

За умовами п.4.1. Договору останній набирає чинності з моменту його підписання та діє до моменту досягнення результату або виконання Адвокатом всіх дій, необхідних для досягнення позитивного результату по справі. На підтвердження факту досягнення результату за виконання Адвокатом всіх необхідних дій ним направляється на адресу Клієнта звіт про послуги з надання правової допомоги. Закінчення дії Договору оформлюється Актом прийому-передачі послуг, що має бути підписаний сторонами та скріплений їх печатками (у разі наявності) не пізніше через три робочих дні після закінчення Договору.

Згідно опису наданих послуг (станом на 01.11.2021), який визначено невід`ємною частиною Договору про надання правової допомоги №К-13 від 29.03.2021, Адвокат надав послуги з професійної правничої допомоги, що полягає в такому:

- збір та правовий аналізі інформації, документів та матеріалів, що стосуються Справи - 16 год.;

- надання усних консультацій та роз`яснень щодо правових питань, що стосуються Справи - 2 год.;

- складання позовної заяви із розрахунком сум річних, інфляційного збільшення та формування додатків - 24 год.

Як підтверджується копією видаткового касового ордера від 29.03.2021 позивачем сплачено Адвокату гонорар за Договором в сумі 3000,00 грн.

Окрім того, матеріали справи містять копію свідоцтва про право Волошенюк Оксани Валеріївни на заняття адвокатською діяльністю серії ВН № 000116 від 18.01.2017, довіреності №б/н від 29.03.2021 на представництво інтересів Товариства з обмеженою відповідальністю - підприємство "АВІС" Адвокатом.

Таким чином, понесені Товариством з обмеженою відповідальністю - підприємство "АВІС" витрати на професійну правничу допомогу підтверджено належними та допустимими доказами.

У разі недотримання вимог частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5 ст. 126 ГПК України). При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката. Таку правову позицію щодо права суду зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони, викладено в постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19.

Оскільки проти розміру витрат на правничу допомогу має заперечувати обов`язково інша сторона, то якщо вона не заперечує, у суду відсутні підстави надавати оцінку кількості часу витраченому адвокатом на виконання робіт (постанова КГС ВС від 24.11.2020 у справі №911/4242/15).

Відповідачем клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката до суду не подано.

Виходячи з конкретних обставин справи, обсягу наданих позивачу послуг правничої допомоги та погодження розміру витрат між адвокатом та позивачем, відсутність клопотання відповідача про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягає розподілу, керуючись ч. 4 ст. 129 ГПК суд дійшов до висновку про задоволення вимоги ТОВ - підприємство «АВІС» про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 2 996,21 грн.

Враховуючи вищенаведене та керуючись статтями 2, 4, 5, 7, 8, 10, 11, 13, 14, 15, 18, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 123, 129, 226, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 242, 326 Господарського процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи - підприємця Палагнюка Володимира Святославовича ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю - підприємство «АВІС» (вул. Пирогова, буд.150, м. Вінниця, 21037; ) 13 416 грн. 00 коп. - основного боргу; 768 грн. 20 коп. - 10% річних; 351 грн. 19 коп. - інфляційного збільшення; 2 267 грн. 13 коп. - витрат зі сплати судового збору та 2 996 грн. 21 коп. - витрати на професійну правничу допомогу.

В решті позовних вимог відмовити.

Примірник рішення направити учасникам рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення, а також на відомі суду адреси електронної пошти: позивача - ІНФОРМАЦІЯ_1; відповідача - ІНФОРМАЦІЯ_2

Рішення суду набирає законної сили у строки передбачені ст. 241 ГПК України.

Рішення може бути оскаржене до Північно-західного апеляційного господарського суду, в порядку та строки визначені ст.ст. 256, 257 ГПК України.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повне рішення складено 08 лютого 2022 р.

Суддя Василь МАТВІЙЧУК

віддрук. прим.:

1 - до справи

2 - позивачу (вул. Пирогова, буд. 150, м. Вінниця, 21037)

3 - відповідачу (АДРЕСА_1)